Mainkas Vilis

Nuostabios Marko Polo kelionės

WILLI MEINCK Die seltsamen Reisen des Marco Polo

Berlin, Der Kinderbuchverlag, 1956

Vertė

K. URBANAVIČIUS ir J. STANIŠAUSKAS

Į TOLIMĄJĮ PASAULĮ

Juodu ėjo lėtu žingsniu. Vakaras buvo tykus ir pilkas.

— Kur mes keliausime, broli Gujelmai?

Vienuolis nieko neatsakė, tik stabtelėjo ir pažvelgė į vandenį. Kitas, ruda sutana, gūžėsi, žvarbdamas nuo šalčio. Priešais juos plytėjo šniokščianti jūra.

— Klausi, kur mes keliausime? — Brolis Gujelmas ištiesė ranką, rodydamas į horizontą.— Tenai! Čia, ties šia siaura nerija, prasidės mūsų kelionė, tik nežinia, kur ji baigsis.

— Tesaugo mus viešpats, — murmtelėjo brolis Nikolas da Vičenca žegnodamasis ir tiriamai pažvelgė į savo palydovą.— Esi jau senas, broli Gujelmai. Popiežius galėjo pasirinkti jaunesnį.

Brolis Gujelmas ramiai atsakė:

— Pianas Karpinis[1] jau buvo įpusėjęs septintą dešimtį, kai jis, krikščionybės galvos pavestas, keliavo pas mongolus.

— Taigi žinai, kas tavęs laukia. Karpinis ir jo bendražygiai turėdavo kojomis kapstyti sniegą, kol surasdavo vietą nakvynei, o paryčiu jie nubusdavo visiškai užpustyti.

— Žinau, broli Nikolai. O dabar metas grįžti į vienuolyną.

Viršum vandens slystelėjo išvargusi žuvėdra. Jūra ir bežvaigždis dangus tartum susiliejo. Vėjas plaikstė rudus vienišų pakeleivių apdarus.

Kaip tik tuo metu Markas Polas slapčia išėjo iš namų. Pasiekęs Piacetą[2] ir žibintų bei deglų šviesoje pamatęs šventiškai apsirengusius žmones, išgirdęs klegančius jų balsus, jis šiek tiek nusiramino. Ten stovėjo laivas, lynais pritvirtintas prie ąžuolinių polių. Iš San Džordžio pusės blyksėjo žiburiai. Vienas jūreivis slampinėjo po denį ir, patylom keiksnodamas, triūsėsi prie burių. Markas jį stebėjo.

Jaunuolis jau atsisveikino su savo draugais Džovaniu ir Džanina, su Muranu ir San Mikele, atsisveikino su puikiais ir skausmingais vaikystės prisiminimais. Bet dabar atėjo eilė atsisveikinti su Venecija.

Valtys su švytruojančiais žibintais skrodė lagūnos vandenis. Vakaro sutemose skardėjo šūkavimai. Policininkas, piktai plūsdamas, varė šalin elgetą, susirangiusį nakvynės po lentų rietuve.

Markui jau buvo metas grįžti namo. Ir staiga jo dėmesį patraukė du vyrai, pasirodę laivo denyje. Vienas jų buvo kapitonas — jaunuolis jį pažino iš žemo ūgio ir ilgos, krūtinę siekiančios barzdos. Bet kas buvo tasai kitas, kažką pašnibždom įkalbinėjęs kapitoną. Markas priėjo arčiau ir, pasislėpęs už stulpo, ėmė įdėmiai stebėti, kas dedasi denyje. Kapitonas pasiuntė jūreivį į apačią.

Kas gi tasai plačiapetis, tvirto sudėjimo vyras? Markas nematė jo veido, bet ūgis, būdingos galvos formos, ramūs, šykštūs judesiai… Taip, dar nespėjęs gerai įsižiūrėti, Markas jau žinojo, kad tai kapitonas Matėjas.

Tačiau kokie reikalai atvedė juodosios barkos savininką Matėją į šį laivą, kuriuo Markas Polas su savo tėvu, dėde Mafijų ir dviem vienuoliais rytoj turi išplaukti į Armėniją? Kodėl kapitonas pasiuntė jūreivį žemyn? Kodėl jie kalbėjosi taip tyliai, kad niekas jų nenugirstų? Į visa tai Markas nerado atsakymo. Jam kilo įtarimas. Ar tik nemėgino Matėjas prikalbėti laivo kapitoną imtis kontrabandos?

Abu vyrai prisiartino prie stulpo, už kurio buvo pasislėpęs Markas. Bet juodu vis tebekalbėjo taip tyliai, kad jis vis tiek nieko nesuprato. Tik iš jų gestų jaunuolis suvokė, kad jie susitarė. Paskui išgirdo, kaip Matėjas garsiai atsisveikino:

— A rivederci[3], Antonijau. Iki ryt!

Stambus, augalotas vyras nušoko nuo trapo ant tiltelio ir leidosi krantine. Markas neryžtingai nusekė paskui jį. Bet pamatęs, kad Matėjas pasuko link gondolos, stovėjusios prie tilto dela Palia, jis paspartino žingsnį ir šūktelėjo:

— Buona sera[4], kapitone Matėjau!

Kapitonas nustebęs sustojo.

— Tai tu, Markai? — sušuko jis savo griausmingu balsu. — Ko bastaisi po prieplauką taip vėlai? — Jis padėjo jaunuoliui ranką ant peties ir tėviškai pridūrė: — Aš tave suprantu. Prieš išplaukiant man pačiam būtų neramu. Sėsk į mano gondolą, parvešiu tave namo. Pasišnekučiuosime pakeliui.

Markas užmiršo kilusį įtarimą. Jis prisiminė, kaip kadaise lankėsi pas kapitoną, ieškodamas pagalbos, ir kaip tasai mielai jam padėjo.

— Na, lipk! — paragino jį Matėjas. — Aš dar turiu daug reikalų.

Markas šoko į valtį. Kapitonas Matėjas pasistūmėjo nuo kranto ir stipriais yriais leidosi San Marko kanalu. Dar kartą Markas pažvelgė į naktinę Veneciją. Jis jautė, kad ateityje jam dažnai teks prisiminti šį reginį.

Kapitonas Matėjas nuleido irklus. Srovė iš lėto nešė gondolą išilgai Piacetos krantinės, kur vis dar tebeklegėjo marga minia. Tik staiga priešais išniro tamsus laivo korpusas. Juodu išgirdo liūdną, graudingą dainą. Tai dainavo katorgininkai raudonoje galeroje, kuri stovėjo išmetusi inkarą San Marko kanale.

Kapitonas Matėjas vėl ėmėsi irklų. Ties Santa Marija dela saliute bažnyčia jie pasuko į kanalą Grande. Gondolos čia siuvo į visas puses, ir prasmukti irkluotojui buvo ne taip jau lengva.

— Jūs buvote mūsų laive, — staiga prabilo Markas. — Aš mačiau jus ten su kapitonu Antonijų.

Matėjas nustebęs pažvelgė į jaunuolį. Valtis vos nekliudė kyšančio iš vandens polio.

— Tai tu slapčiomis klauseisi mūsų pokalbio? — grasiai paklausė kapitonas Matėjas.

— Aš atėjau ne tam, kad vogčiomis klausyčiausi jūsų kalbų,— atkirto Markas. — Stačiai norėjau dar kartą žvilgtelėti į laivą. Namie aš negalėjau nustygti.

— Norėjai dar kartą pamatyti laivą? — nusijuokė Matėjas. — Negi manei, kad naktį jį gali kas pavogti. — Paskui, staiga surimtėjęs, jis primygtinai paklausė: — Vadinas, tu negirdėjai, ką mes kalbėjome?

— Ne. Tiek tegirdėjau, kaip jūs pasakėte: „Iki pasimatymo. Lig ryt!“ Paaiškinkit, kapitone, ką tai reiškia?

Iš kanalo Grande, kur knibždėte knibždėjo daugybė barkų ir gondolų, jie pasuko į siaurą šoninį kanalą. Čia buvo tylu ir ramu — nei valčių, nei žmonių balsų. Iš kairės ir iš dešinės stūksojo niūrios mūrinės sienos, o tarp jų virš vandens — medinis tiltas. Vidury jo ant strypo kabojo blausus žibintas, kurio šviesa net neįstengė atsispindėti vandenyje.

— Kapitonas Antonijas mano senas bičiulis, — tarė Matėjas. — Mudu tarnavome jūreiviais laive „Santa Marija“ ir kartu plaukiojome iki Prancūzijos, Ispanijos ir Afrikos krantų…— Kapitonas Matėjas staiga atsitiesė ir piktai pridūrė: — Bet kuriems galams aš visa tai pasakoju? Negi aš koks vagis ar žmogžudys? Esu laisvas žmogus ir galiu kelti koją į kiekvieno laivo denį.

Markas paskubėjo jį nuraminti:

— Aš nieko blogo apie jus negalvoju, kapitone Matėjau!

Matėjui pyktis bematant dingo. Kapitono lūpose ir įdubusių akių raukšlėse. Markas pastebėjo paslėptą šypseną.

— Duokš ranką, sūnau, — pasakė kapitonas Matėjas, — kas žino, kada mes vėl pasimatysim? Niekas negali iš anksto pasakyti, ar tai įvyks po penkių dienų, ar po penkerių metų, o gal ir niekados. Senas jūrininkas linki tau gero vėjo. O tai verta daugiau, negu tūkstantis dukatų.— Ir jo skardus juokas nuaidėjo tarp mūrinių sienų.

Marko ranka dingo didžiuliame kapitono delne. Bet jaunuolis išlaikė šį stiprų paspaudimą nė nemirktelėjęs.

— Iki pasimatymo, kapitone Matėjau! — šūktelėjo Markas skardžiu balsu. — Po penkių dienų vėl susitiksim!

Linksmas jis iššoko į krantą ir pastūmė koja valtį, kurioje liko sumišęs kapitonas Matėjas.

Rytas buvo vėsus ir vėjuotas. Pakėlęs bures, laivas pasuko San Nikolo forto link. Senatoriai ir vienuolyno vyresnysis, išlydėję popiežiaus pasiuntinius, grįžo į Dožų rūmus. Tik Džovanis su Džanina dar liko krantinėje. Stovėdamas denyje su vėjo draikomais plaukais, Markas Polas mojavo savo draugams tol, kol tie visiškai dingo iš akių. Tada jis nuėjo į priekį, ir netrukus laivas, išskleidęs visas bures, išplaukė į atvirą jūrą.

Markas nesitvėrė džiaugsmu. Jis jautėsi lyg erelis, laisvai ir didingai sklandąs padangėmis.

Vilnys daužėsi į laivo bortus, siaura Lido[5] juosta pasislėpė už horizonto, aplinkui tyvuliavo nerami pilkšvai žalia jūra su baltomis bangų keteromis.

Mafijas Polas stovėjo šalia savo sūnėno. Ir jo veide atsispindėjo džiaugsmas, kurį žmogus visada patiri, kai laivas palieka uostą ir su pakeltomis burėmis skrodžia jūros bangas.

Jis pasilenkė prie Marko ir tarė:

— Na matai, pagaliau mes ir keliaujame!

— Kaip žavu, dėde Mafijau!

Brolis Gujelmas taip pat stovėjo denyje. Bet jo žvilgsnis buvo nukreiptas atgal, ten, kur dar neseniai matėsi apsauginiai San Nikolo vienuolyno mūrai. Rodos, jie kartu su Lido sala būtų nugrimzdę į jūrą.

Brolis Nikolas sėdėjo kajutėje ir saugojo brangias popiežiaus dovanas didžiajam chanui. Puikios krištolinės vazos, bažnytiniai apdarai, vienuolių perrašytos knygos ir kiti vertingi daiktai užėmė pusę kajutės — vietos užteko vos porai sudėtų viena ant kitos lovų, mažam staliukui ir dviem taburetėm. Brolis Nikolas buvo prityręs ir išsimokslinęs dievo tarnas, vis dėlto jam daugiau patiko ramus ir saugus vienuolio gyvenimas, negu ši, nors ir labai garbinga, popiežiaus Grigaliaus X patikėta misija.

Broliui Nikolui pasirodė, kad laivą staiga ėmė stipriau supti. Jis prisistūmė prie lovos taburetę ir palypėjęs įsikibo abiem rankom į turėklą. Ilgai laukti nereikėjo — kajutės siena siūbtelėjo žemyn, ir popiežiaus pasiuntinys įriedėjo į savo guolį.

Išsitiesęs lovoje, vienuolis lengviau atsikvėpė. Jis buvo toks apkūnus, kad tarp pilvo ir lubų beliko vos sprindžio tarpas, todėl vartytis reikėjo labai atsargiai. Stebėdamas keistai siūbuojančias kajutės sienas ir klausydamasis duslaus jūros šniokštimo, brolis Nikolas su karčia šypsena galvojo apie ramų gyvenimą tarp vienuolyno sienų. Pastarųjų dienų įvykiai jį gerokai nukamavo. Bet netrukus jis užmigo, pamiršdamas visus savo vargus.

Markas Polas per tą trumpą laiką arčiau susipažino su laivo vadovybe ir, kalbėdamasis su jūreiviais, daug ką sužinojo apie įgulą. Jam atrodė keista, kad kapitonas Antonijas retai tepasirodo denyje, visiškai pasikliaudamas savo šturmanu ir prityrusia įgula. Bocmanas papasakojo Markui, kad kapitonas nevengiąs išmesti vieną kitą burnelę ir savo kajutėje turįs neišsenkamas vyno atsargas. Bet kapitonas baisiai širstąs, jei kuris nors iš jo vyrų išgeria bent lašelį. Jau ne kartą yra buvę, kad jis išrikiuodavo visą įgulą, pradedant šturmanu ir baigiant virėju, prieidavo prie kiekvieno iš eilės, liepdamas papūsti kvapą. Dažnas traukdavosi atatupstas, kai kapitonas Antonijas kišdavo nosį prie jo burnos, nes prieš tokius patikrinimus, užsidaręs savo kajutėje, jis išmaukdavo slapčiomis ne vieną butelį vyno.

Bet Antonijas buvo senas jūrų vilkas, todėl jūreiviai nepyko ir tik šaipydavosi iš tokių jo užgaidų. Kartą, po smarkios audros Biskajos įlankoje, kapitonas Antonijas kvietėsi iš eilės į savo kajutę visą įgulą ir kiekvieną pavaišino stiklu vyno, žinoma, nepamiršdamas išgerti ir pats.

Taip Markas Polas sužinojo visokių linksmų ir liūdnų istorijų. Pūtė gaivus vėjas, ir malonu buvo stovėti denyje, mėgautis tolydžio besikeičiančiais jūros vaizdais, bangų žaismu ir stebėti šaudančias virš vandens žuvėdras.

Tačiau pasitaikydavo ir nuobodžių valandų, ypač kai nurimdavo vėjas ir dangus apsiniaukdavo. Tada burlaivis iš lėto slinkdavo per vandens dykumą, netekusią viso savo grožio. Ir tuomet pajunti begalinį norą pajusti žemę po kojomis, pamatyti medžius, vilnijančius javų laukus ir žmones, vaikščiojančius po pievą.

— Tai tikra jūros liga, — paaiškino Markui bocmanas. — Ji praeina, vos tik pasirodžius saulei arba pakilus audrai. — Įdegęs, vėjų nugairintas jūreivio veidas su mažomis protingomis akimis įgijo paslaptingą išraišką.— Puikiausias dalykas jūroje — tai štormas. Tik tada kaip reikiant pasijunti žmogumi.

Bet Markas buvo taip susidomėjęs kelione, kad jo visiškai nepalietė ši jūros nuobodulio liga. Jau tris dienas jie plaukė, o jam vis dar nepavyko žvilgtelėti į kapitono kajutę. Eidamas į denį, kapitonas Antonijas niekuomet nepamiršdavo užrakinti durų. Markas tuojau pat nusėlindavo žemyn ir klausydavosi, priglaudęs ausį prie durų. Tačiau kapitono kajutėje būdavo tylu.

Nejaugi jis būtų apsirikęs? Markas negalėjo tuo patikėti. Jo įtarimą sustiprino ir tai, kad rakto skylutė visada būdavo, pridengta. Čia glūdėjo kažkokia paslaptis, apie kurią, be kapitono, tik jis vienas težinojo. Jei nuojauta jo neapgavo, penktąją kelionės dieną laive turėtų kažkas įvykti.

Vienuoliai daugiausia sėdėdavo savo ankštoje kajutėje. Markas dažnai su jais pasikalbėdavo. Brolis Nikolas da Vičenca su savo perdėtu mandagumu ir verksmingu balsu jam nepatiko. Užtat su broliu Gujelmu jis mielai pasišnekučiuodavo. Kai Nikolas da Vičenca šniokštuodamas užkopė į denį, Markas nulipo žemyn ir pasibeldė į vienuolių kajutės duris.

— Garbė Jėzui Kristui! — pasveikino jis.

— Per amžių amžius, amen. Sėsk, sūnau mano, — pakvietė brolis Gujelmas, pristumdamas taburetę.

Ant stalo gulėjo knyga.

— Ar galiu paklausti, ką jūs čia skaitote, broli Gujelmai? — pasidomėjo Markas Polas, žiūrėdamas į gražias, ranka rašytas eilutes. Tiesios raidės buvo tarsi nubraižytos gelsvame popieriuje.

— Tai brolio Džovanio de Piano Karpinio užrašai. 1245 metais jis kaip popiežiaus pasiuntinys keliavo pas mongolus. Aš nusirašiau kai kurias tos knygos vietas. Prieš išlipdamas į krantą, išmesiu tą rankraštį į jūrą.[6]— Ir brolis Gujelmas atsiduso.

— Negi ten taip blogai, ką jis rašo? — nustebęs paklausė Markas.

— Mongolai išdidūs ir žiaurūs. Popiežiaus pasiuntiniams, sukorusiems nepaprastai ilgą ir sunkų kelią, kol pasiekė chano Kujuko rūmus, teko ilgai laukti priėmimo. Ir elgėsi su jais chanas labai išdidžiai.

— Ar aš galiu paskaityti, ką rašo apie tai brolis Karpinis? — smalsiai paklausė Markas.

— Skaityk balsiai, kad ir aš dar kartą išgirsčiau. Štai nuo šios vietos: čia kaip tik aprašyta vienuolių ir pasiuntinių audiencija pas chaną.

Brolis Gujelmas padavė Markui rankraštį, ir jaunuolis įniko skaityti:

„Kai naujasis chanas įžengė į sostą, mums buvo įsakyta jam prisistatyti. Pirmasis chano tarėjas Džingajus, surašęs mūsų ir kitų svetimšalių vardus, ėmė juos garsiai skaityti, skelbdamas valdovui ir jo kunigaikščiams apie atvykusius. Paskui kiekvienas iš mūsų priklaupė keturis kartus ant kairiojo kelio, bet mes buvome įspėti, kad neperžengtume šėtros slenksčio. Ir tik po to, kai buvome kruopščiai patikrinti, ar neturime durklų, buvome įleisti į vidų iš rytų pusės, nes iš vakarų galėjo įeiti tik pats valdovas. Taip pirmą kartą atsidūrėme naujojo chano būste. Čia jis priėmė ir visus kitus pasiuntinius, bet šiaip į jo šėtrą retai kas gaudavo pakliūti.

Ir įteikė pasiuntiniai chanui visokiausių dovanų — šilko, aksomo, purpurinių audinių, kilimų, auksu siuvinėtų diržų, brangių kailių ir aibes kitų vertingų daiktų. Jų buvo tokia gausybė, tarsi kokioj pasakoj. Užvis gražiausias buvo brangakmeniais nusagstytas baldakimas, nešamas valdovui virš galvos, kad jo nekaitintų saulė. O chano vietininkas dovanų atvarė apie pusšimtį rinktinių kuprių su auksu išsiuvinėtomis gūniomis, ant kurių buvo įtaisyti platūs balnai žmonėms sėdėti. Be kuprių chanas gavo ištisas kaimenes puošniai pabalnotų ir pakamanotų žirgų bei mulų.

Mus taip pat paklausė, ar norėtume įteikti chanui savo dovanas, bet mes beveik viską jau buvome išdaliję.

Atokiau nuo karo stovyklos ant kalvos stovėjo mažiausiai penki šimtai vežimų, prikrautų aukso, sidabro ir šilkinių apdarų. Visą šią mantą pasidalijo tarp savęs chanas su kunigaikščiais, o šie tą dalį skirstė savo žmonėms taip, kaip jiems atrodė reikalinga.“

Beskaitydamas Markas užmiršo, jog esąs ankštoje laivo kajutėje. Tarytum pasakų pasaulis atsivėrė prieš jo akis, ir troškimas pamatyti tuos kraštus su jų neapsakomais lobiais jaunuolį vergte pavergė.

Nepatenkintas brolio Gujelmo balsas pažadino jį iš tų svajų.

— Pakaks, mano sūnau. Aš matau, kaip sužavėjo tave tasai nuodėmingas svetimos šalies gyvenimas.

Markas padėjo knygą ant stalo.

— Taip, broli Gujelmai, — pasakė jis, — aš labai patenkintas mūsų kelione. Tėvas man daug yra pasakojęs apie didžiojo chano Chubilajaus[7] dvarą. Dabar ten viskas virto kitaip: mongolai jau gyvena puikiuose rūmuose tolimajame Katajuje[8]. Aš nesulauksiu tos dienos, kada galėsiu ten pakliūti.

— Esi jaunas, sūnau mano. Telaimina tave dievas! O dabar eik. Man reikia valandėlę pailsėti.

Kai Markas išėjo į koridorių, kapitonas Antonijas kaip tik kopė į denį. Jaunuolis prisėlino prie kapitono kajutės durų ir, priglaudęs ausį, ėmė klausytis. Jis išgirdo sunkius žingsnius ir tylų kosčiojimą.

Markas patenkintas nusišypsojo ir pabeldė į duris. Kajutėje iškart stojo tyla.

Vėjas pakeitė kryptį ir stipriai įtempė bures. Skaisčiai švietė saulė. Žydru dangumi plaukė balti plunksniniai debesėliai. Toli paliko Italijos krantai. Laivas plaukė Egėjo jūra. Keleiviai patogiai įsitaisė denyje, visi buvo gerai nusiteikę, net susirūpinęs brolio Gujelmo veidas pragiedrėjo.

Markas sėdėjo su savo tėvu ir dėde laivo priekyje ant lynų ritinio. Jau penkias dienas jie buvo kelyje, ir jaunuolis su didžiausiu nekantrumu laukė kažkokios staigmenos. Norėdamas paruošti laukiamam įvykiui tėvą ir dėdę, Markas pasakė:

— Gaila, kad Matėjas Paolas nevažiavo kartu su mumis. — Ir, nesulaukęs atsako, pridūrė: — Ar ne tiesa, dėde?

Mafijas Polas tuo metu žvelgė į jūros tolius ir, užuot atsakęs, mąsliai linktelėjo.

Nikolas tiriamai pažvelgė į sūnų.

— Kodėl tau šovė į galvą tokia mintis? — paklausė jis.

— Aš tik norėjau pasakyti, kad mūsų kelionėje praverstų turėti patikimą žmogų.

— Girdi, kaip jis kalba! — nusijuokė Mafijas. — Tarsi senas prityręs karavanbašis.

— Jis visiškai teisus, — patvirtino Nikolas Polas. Dėdė taip pat pagyrė sūnėną už apdairumą.

Abu broliai vis tebekalbėjo, gėrėdamiesi Marko nuovokumu, ir šis pajuto esąs visai subrendęs vyras. Tik pažiūrėkite, koks jis šaunuolis! O čia dar pasirodė kapitonas Antonijas ir mostu pakvietė jį pas save.

— Atleiskite, su manim nori pakalbėti kapitonas, — tarė Markas, iš lėto atsistodamas.

— Atėję į mano kajutę, jūs be galo nustebsite! — sumurmėjo kapitonas Antonijas, vesdamasis jaunuolį žemyn.

Markas tylėdamas ėjo iš paskos.

— Jis nori pakalbėti kaip tik su jumis.

Atsidarė durys, ir Markas pamatė vidury kajutės bestovintį Matėją.

— Buon giorno[9], kapitone! — sušuko Markas. — Kartais pasitaiko susitikti po penkių dienų, kartais po penkerių metų, bet gali atsitikti ir taip, kad visai netenka pasimatyti.

Matėjas čiupo jaunuolį už pečių ir stipriai papurtė:

— Tik pažiūrėk į šį velniūkštį, Antonijau! Kaip gerai jis įsiminė mano žodžius!

Matėjas paleido vaikiną iš savo glėbio ir sudribo ant suolo.

— Ką mes toliau darysime, Markai? — paklausė jis.

Bet Markas vis dar negalėjo atsipeikėti nuo bičiuliškų stipruolio Matėjo glamonių — dar ir dabar jam siūbavo kajutės sienos kaip per audrą.

Kapitonas Antonijas kreipėsi į savo bičiulį Matėją:

— Štai ir turi, ko norėjai. Dabar stypsome čia lyg kokie nusikaltėliai.

— Nekalbėk niekų, Antonijau! — Matėjas atsistojo.

— Bepig tau postringauti. O aš dabar savo rankomis išmesčiau tave už borto! — niršo Antonijas, iš pykčio pešiodamas barzdą.

Matėjas tik nusikvatojo, prajuokindamas ir Antoniją.

Tuo tarpu Markas spėjo apsidairyti po kajutę. Ji buvo įrengta gana jaukiai: platus suolas, naktį naudojamas vietoj lovos, stalas su raižytomis kojomis, keturios taburetės, didelė žalvarinė lempa ir sieninė spinta. Šienos buvo išklotos kilimais, kairėje mažos durys į sandėliuką.

— Dabar turime sutvarkyti šį reikalą, — pasakė Matėjas. — Kaip matai, aš pridariau savo bičiuliui nemaža rūpesčių.

Kapitonas Antonijas atnešė butelį vyno, tris stiklines ir jas pripylė. Markas prisiminė bocmano pasakojimą, ir tokia pagarba jam buvo itin maloni.

Jie išgėrė. Stiprus raudonas vynas iškart mušė į galvą. Kai kapitonas Antonijas buvo bepiląs po antrą stiklinę, Matėjas jį sulaikė:

— Ne kiekvienas taip pripratęs prie vyno, kaip tu! — Ir paskui labai rimtu veidu kreipėsi į Marką Polą: — Klausyk, ką aš tau pasakysiu, Markai! — Matėjas giliai susimąstė. Matyt, jam buvo sunku kalbėti, ir jo žodžiai skambėjo tarsi išpažintis. — Sužinojęs, kad jūs rengiatės į tolimą kelionę, aš neradau sau vietos. Staiga manyje kažkas nubudo. Venecija man pasidarė nebe miela, viskuo ėmiau bodėtis — ir vanduo kanaluose dvokė, ir lagūna atrodė lyg koks purvinas liūnas, o naktimis… naktimis vien tik jūrą sapnuose teregėjau…

Matėjas susimąstė. Kapitonas Antonijas ir Markas laukė, ką jis dar pasakys.

— O žinai ką, Markai, moterims, mūsų motinoms, tikrai nelengva. Kai aš pardaviau savo juodąją barką, motina tiek tepasakė: „Matau, rengiesi iškeliauti, sūneli!“ O juk aš nė žodžiu nebuvau apie tai prasitaręs. Ji viską suprato anksčiau, negu aš pats.

Matėjas atsirėmė alkūnėmis į stalą ir įsmeigė akis į vieną tašką. Vynas butelyje teliūskavo į laivo supimo taktą.

— Aš prikalbėjau Antoniją, kad slapta priimtų mane į laivą. Mat, bijojau, kad tavo tėvas ims ir pasakys: „Ne, Matėjau, jūs mums nereikalingas.“ Šit ir tupiu dabar čionai ir kalbu apie tokius dalykus, kurių visai nenorėjau pasakoti.

— Aš jums padėsiu, kapitone Matėjau, — sušuko Markas. — Jūs turite keliauti su mumis! Kaip aš džiaugiuosi! Palaukit, aš tuojau pakalbėsiu su savo tėvu.

Markas užlipo ant denio ir vėl atsisėdo į savo senąją vietą.

— Kokias tu ten turi paslaptis su kapitonu Antonijų? — paklausė Mafijas Polas.

— Aš turiu jums šį tą pasakyti, tėte.

— Kas gi atsitiko?

— O man ar galima žinoti, kas čia per reikalas? — pasiteiravo Mafijas.

— Kaipgi. Aš noriu su jumis abiem pasikalbėti.

Ir Markas papasakojo, ką jis matęs kapitono kajutėje, ir ėmė karštai prašyti, kad jie patenkintų kapitono Matėjo norą.

Nikolas ir Mafijas Polai žinojo, kas per vienas tasai Matėjas, buvo girdėję apie jo drąsius kontrabandinius žygius. Apie tai kalbėjo visa Venecija. Tėvas su dėde pasikeitė žvilgsniais. Markas stebėjo juos su nerimu širdyje.

— Na ką gi, eisime pasižiūrėti to tavo kapitono Matėjo, — pasakė Mafijas Polas atsistodamas. — Kaip manai, Nikola, ar imsime jį drauge, jei jis mums patiks?

— Nagi eime pas jį, Mafijau!

— Jis jums tikriausiai patiks, dėde, — karštai atsiliepė Markas, — jis beveik toks pat, kaip jūs!

— Ak, šitaip! Tada viskas gerai!

Laivas plaukė netoli kranto. Tolumoje dunksojo tamsūs kalnai. Bangos daužė pakrantės uolas. Markas su nekantrumu laukė grįžtančių tėvo ir dėdės, bet jie ilgai nesirodė. Žemė vėl dingo iš akių, aplinkui nieko daugiau nesimatė — tik dangus ir vanduo.

Pagaliau broliai, kapitono Antonijo lydimi, grįžo į denį.

— Kas atsitiko, tėveli? — paklausė Markas. — Kodėl neatsivedėte kapitono Matėjo?

— Tatai ne taip paprasta, — atsakė jam dėdė Mafijas. — Po savanoriško kalėjimo jo išvaizda tokia, kad be abejonės įvarys baimės mūsų šauniesiems vienuoliams. Rytoj kapitonas Antonijas pristatys jį visiems.

— Vadinas, jis keliaus su mumis? — džiaugsmingai sušuko Markas.

Nikolas Polas linktelėjo galvą.

— Man rodos, jis šaunus vyras, — pasakė Mafijas.

Kapitonas Antonijas švaistėsi po denį, šūkaudamas ir įsakinėdamas. Jūreiviai sukruto, nes vėjas buvo palankus. Praslinko dar kelios dienos, ir jūra atgijo: horizonte vis dažniau pasirodydavo burlaiviai ir irkluojamos galeros. Tačiau krantų dar nebuvo matyti. Jūros paviršius, rodos, buvo supintas iš daugybės galingų besikaitaliojančių žalsvų ir tamsiai mėlynų srovių.

Matėjas jausdavosi be galo laimingas, kai jam leisdavo pavaduoti šturmaną. Ir Markas visur būdavo drauge su juo. Vieną rytą jie pamatė žemę. Kalnų papėdėje driekėsi nedidelis miestelis. Palei įlanką rikiavosi balti ir geltoni namai su plokščiais stogais. Priešais juos buvo Armėnijos pakrantė.

— Štai mes ir pasiekėme tikslą,— pasakė Matėjas. — O gaila! Jūra tokia žavi!

KARAS ARMĖNIJOJE

Žmonės kalbėjo patylomis, neramiai dairėsi aplinkui, tarytum bijodami, kad vėl gali pasikartoti taip neseniai pergyventos baisenybės. Per miestą praūžė karas, palikdamas sugriautus namus, nuskendusius laivus, ietimis ir strėlėmis pervertus, kraujais paplūdusius kūnus.

Virš ištuštėjusio Ajaso[10] uosto švietė švelni rudens saulė. Išilgai pakrantės augo palmės. Aplink mėlynuojančią įlanką dunksojo tamsūs kalnai.

Nikolas ir Mafijas Polai tuojau pat leidosi į Venecijos pirklių faktoriją. Prieš porą metų jie ten lankėsi, grįždami į Veneciją. Tada Ajasas buvo klestintis prekybos miestas — jo gatvėse galima buvo sutikti visokių tautybių žmonių iš įvairių kraštų, čia lankydavosi pirkliai iš Venecijos, Genujos, Bagdado, Ormuzo.[11] O dabar čia riogsojo vieni griuvėsiai. Ir motinos, pamačiusios svetimšalius, baimingai šaukdavosi savo vaikus.

Kas gi atsitiko?

Meseras[12] Nelis, vienintelis venecijietis, likęs Ajase, priėmė juos labai nuoširdžiai ir pakvietė į savo namus. Iš jo broliai Polai sužinojo, kas čia įvyko prieš keletą savaičių.

Egipto sultonas Baibaras įsiveržė su didele kariuomene į Armėniją ir nuniokojo jos žemes. Sostinė Sisas buvo paimta ir išplėšta, karaliaus rūmai ir sodai nusiaubti.[13]

Ajaso gyventojai, pastebėję artėjančius priešo pulkus, bėgo į kalnus arba ieškojo prieglobsčio uoste stovėjusiuose laivuose. Sultono kariauna apiplėšė apleistą miestą ir jį sudegino. Paskiau jie užgrobė ir nuskandino laivus, kuriuose žuvo du tūkstančiai armėnų.

— O kaip jūs išsigelbėjote, mesere Neli? — paklausė Mafijas Polas.

— Aš su armėnų pirkliais pabėgau į kalnus. Egipto kariuomenei pasitraukus, radau savo įmonę apiplėštą, bet, laimė, pastatai nebuvo sugriauti. Pamažu žmonės grįžo iš kalnų į miestą.

— Vadinas, dabar pavojinga leistis į kelionę? — paklausė Nikolas Polas.

— Aš nesu bailys, — atsakė Nelis, — bet naktį vengiu rodytis gatvėje.

Tarnaitė atnešė vyno ir uždegė žvakes. Meseras Nelis paprašė svečius likti vakarienės, bet broliai nerimo. Jie padėkojo ir atsisveikino su vaišingu šeimininku.

— Atrodo, kelionę teks atidėti, — tarė Mafijas Polas.

Uosto gatve švilpavo vėjas. Po griuvėsius slampinėjo alkani šunys. Vakaro saulė nudažė dangų ir jūrą — raudona ir gelsva šviesa įvairiausiais atspalviais raibuliavo viršum vandens ir skverbėsi pro dulkių debesis, sūkuriais nešamų link jūros.

— Jei mes pateksime į mameliukų[14] nagus, jie mus nugalabys.

— Popiežiaus pasiuntiniai su dovanomis didžiajam chanui jiems būtų puikus laimikis.

Broliai pasuko laivo link. Kresnas Mafijas, nuo kurio stambaus veido niekuomet nenuslinkdavo pašaipi šypsena, ir lieknas, tvirto sudėjimo ir ryškių bruožų Nikolas — jie visai nebuvo panašūs, bet be žodžių suprasdavo vienas kitą. Dabar kiekvienas jų laukė, kad kitas pirmas pradėtų kalbą dėl slegiamų juos rūpesčių.

— Mes galėtume Marką su kapitonu Antonijų pasiųsti atgal į Veneciją,— pagaliau prabilo Mafijas.

— Aišku, galėtume.

Abu vėl nutilo. Jūra vis teberaibuliavo įvairiomis spalvomis, ir ta mirguliuojanti šviesa buvo tokia akinanti, jog net žiūrėti į ją negalėjai. Tolumoje dunksojo jų laivas.

— Bet ką jis ten veiks Venecijoj? — paklausė Nikolas. — Vienui vienas…

— Bene geriau jam likti su mumis. Pagaliau jis nenorės grįžti atgal.

Broliai nusiyrė valtimi į laivą ir užlipo ant denio. Kapitonas Matėjas ir Markas laukė jų nerimaudami. Jie jau žinojo apie įvykusį karą.

— Kas ten atsitiko, tėveli? — paklausė Markas.

Sūnus buvo vos per porą pirštų žemesnis už tėvą. Jo siaurame ir dar šiek tiek vaikiškame veide pasirodė smalsumas ir laki vaizduotė. Jis su baime pažvelgė į tėvą.

— Juk mes čia ilgai nebūsime? Keliausime toliau!

Nesulaukęs atsakymo, jis kreipėsi į dėdę:

— Kodėl gi jūs tylite?

Mafijas suraukė kaktą.

— Todėl, kad reikalas ne toks jau paprastas, — atsakė jis rimtai. — Gali atsitikti taip, kad mums nukirs galvas. O to aš tikrai nenorėčiau.

Markas piktai numojo ranka, bet dėdė, nekreipdamas į tai dėmesio, kalbėjo toliau:

— Paklausime kapitono Matėjo nuomonės. Tegul jis nusprendžia. Kaip tu manai, Nikolai?

Nikolas Polas pritariamai linktelėjo galvą.

— Velniop tą sultoną! — sušuko kapitonas Matėjas.

Abu vienuoliai nuėjo aplankyti vienuolyno. Kitą rytą brolis Gujelmas grįžo vienas. Seno, žilaplaukio vienuolio nuotaika buvo prislėgta. Jis pasisakė norįs pakalbėti su Nikolu ir Mafijų Polais. Broliai pakvietė jį į savo kajutę.

Brolis Gujelmas, sunkiai šnopšdamas, atsisėdo ant suolo.

— Ar jūs girdėjote apie neseniai įvykusį užpuolimą?

— Taip, girdėjome.

— Ir ką jūs manote daryti?

— Apsirūpinti visu kuo, kas reikalinga, ir tęsti kelionę toliau.

Vienuolis sumišęs pažvelgė į savo pašnekovus. Mafijas pašaipiai primerkė akį. Nikolo veidas liko abejingas.

— Prašau jus atidėti kelionę, kol šiame krašte vėl viskas nurims.

— Ne, broli Gujelmai, — atsakė Mafijas Polas. — Jei mes pradėsime dvejoti pačioje kelionės pradžioje, tai niekada savo tikslo nepasieksime. O kur brolis Nikolas da Vičenca? Ar jis mano taip, kaip jūs?

Vienuolio veidas išraudo.

— Brolis Nikolas susirgo ir guli ligoninėje, — atsakė jis irzliai.

— Taip staigiai susirgo? — paklausė Nikolas Polas.

Vienuolis iš lėto palingavo galvą. Kokia prasmė suversti atsakomybę kitam? Brolis Nikolas įkalbinėjęs toliau nebekeliauti, bet, tiesą pasakius, jis pats nebuvo tvirtai apsisprendęs. Pavojų ir nuotykių Gujelmas tiek pat nemėgo, kaip ir brolis Nikolas, net susirgęs iš baimės.

Ką gi, keliaukite tada vieni, ponai, ir tegul dievas jums padeda! — tarė brolis Gujelmas. — O mudu grįšime Italijon. Aš senas ir išvargęs, būčiau jums tik našta kelionėje.

Mafijas Polas padėjo jam užkopti į denį. Jam pagailo seno vienuolio.

Mes nepykstame ant jūsų, broli Gujelmai, — prabilo Mafijas. — Mus traukte traukia pirmyn tolimos šalys. Mes, prekijai, nenustygstame vietoje. Jei tik galima kur pelnyti, mes pasirengę keliauti nors į pasaulio galą. Linkime jums laimingai sugrįžti.

Venecijiečiai išbuvo dar visą mėnesį Ajase. Jie tolydžio teiravosi apie karą, ir galop laimė jiems nusišypsojo. Prekyba pamažu pradėjo gyvėti. Į uostą plaukė laivai. Amatininkai grįžo Į miestą, atstatinėjo dirbtuves ir sugriautus namus.

Vieną lietingą rudens dieną venecijiečiai paliko uostamiestį. Jie iškeliavo su kitais prekijais, kurie taip pat per Mosulą ir Bagdadą norėjo pasiekti Ormuzą ties Persų įlanka. Keliaujant per Armėniją, prie jų prisidėjo daugiau prekijų, ir netrukus susidarė didelė vilkstinė.

Iš pradžių Markui patiko toks permainingas klajokliškas gyvenimas. Šalis, per kurią jie keliavo, jam atrodė nepaprastai didelė, visai kitokia, negu Venecija. Vilkstinės kelias vienur ėjo per nykius kalnų tarpeklius, kitur — per plačias, derlingas lygumas. Nuo kalnų pūtė žvarbūs vėjai, keldami didžiulius dulkių debesis. O slėniuose būdavo ramu, tik po nakties atvėsusi žemė garuodavo sušildyta rytmečio saulės spindulių. Ištisas dienas keleiviai neužeidavo jokios gyvenvietės, o paskui staiga prieš jų akis atsiskleisdavo didelis miestas, išsidriekęs didžiulėje dauboje.

Aukštos kalnų viršūnės apsidengė sniegu, o slėniuose be perstojo pliopė lietūs. Upės patvino, ir vilkstinei tekdavo ištisas mylias žygiuoti aplinkiniais keliais. Bet, nepaisydami visų kliūčių, jie nesulaikomai veržėsi pirmyn.

O kurgi pagaliau tie nepaprasti nuotykiai, apie kuriuos svajojo Markas?

NAKTINIS POKALBIS

Mažame karavansarajaus kambarėlyje degė aliejinė lemputė. Durys buvo praviros. Markas išsitiesė savo gulte, bet negalėjo sumerkti akių. Salia jo miegojo Matėjas. Naktis buvo labai tamsi, ir žvaigždės spindėjo itin skaisčiai. Vidury keturkampio grįsto kiemo čiurleno fontanas.

Tarpais Markui atrodė, kad jis keliauja jau daugel metų. Margas svetimų miestų gyvenimas taip jį patraukė, kad vaikystės atsiminimai visiškai nublanko. Venecija su savo kanalais ir salomis jam vaidenosi kaip gerai pažįstamas, gražus paveikslas, kurį jis buvo matęs tolimoje praeityje. Markas nusimetė ožkenos antklodę ir atsikėlė. Didelis raudonas vabalas perbėgo akmeninėmis grindimis ir dingo tamsiame kampe.

Prie fontano sėdėjo du vyrai. Tamsi naktis lyg pašviesėjo, tarytum žvaigždės būtų priartėjusios prie žemės. Tolumoje pasigirdo skardus šakalo staugimas ir inkštimas, o paskui vėl stojo tyla.

Įsitikinęs, kad Matėjas kietai miega, Markas išėjo į kiemą. Gretimame kambaryje gulėjo Nikolas ir Mafijas Polai, bet jie taip pat miegojo kaip negyvi. Markas priėjo prie fontano ir suvilgė šaltu vandeniu kaktą.

Jam pasirodžius, vyrai nutilo. Vienas iš jų — augalotas, tvirto sudėjimo, sunkiu brokatiniu chalatu — atsistojo ir apėjo aplink fontaną. Jis verte pervėrė Marką savo tamsių akių žvilgsniu.

— Ak, tai jūs, mesere Polai! — pasakė jis. — O aš maniau, čia įslinko koks šnipelis pasiklausyti, ką mes kalbame. Prisėskite prie mūsų.

Markas pažino tą aukštą juodaplaukį persą — tai buvo prekijas Hadži-Muhamedas. Jis mokėjo itališkai ir mielai kalbėdavo šia kalba kaip tikras neapolietis.

— Atleiskite, aš nenorėčiau jūsų trukdyti, — sumišo Markas.

— Ką jūs! Prašom, prašom! Tokią naktį, kaip ši, atveriamos širdys. Taip sakoma pas mus Kermane, kai danguje mirga žvaigždės.

Markas nuėjo su juo. Pagal persų paprotį jis pridėjo dešinę ranką prie krūtinės ir žemai nusilenkė nepažįstamajam.

— Hasan-bekas iš Samarkando, — supažindino Hadži-Muhamedas. — Jis keliauja į Ormuzą.

Nepažįstamasis, kresnas vidutinio ūgio persas, taip pat nusilenkė ir sveikindamasis kažką sumurmėjo.

Ant patiestos priešais juos staltiesės stovėjo molinis indas su šaltu avies pienu ir du puodeliai. Hadži-Muhamedas pripylė puodelį ir padavė Markui.

— Kaip jums patiko Mosulas? — paklausė pirklys itališkai.

Markas paprašė jį kalbėti persiškai, nes pastebėjo, kad Hasan-bekas itališkai nesupranta. Kelionės metu Markas jau buvo išmokęs daug persiškų žodžių ir galėjo gana lengvai susikalbėti.

— Anksčiau Mosulas buvo gražus miestas, — pridūrė Hadži-Muhamedas.

Į Mosulą jie atvyko vakar. Markui atrodė, kad šis miestas nesiskiria nuo kitų prekybos miestų, kuriuose jam teko buvoti. Siauri skersgatviai su plūktinėmis molio grytelėmis ir mažais namiūkščiais, baltos mečetės su mėlynais paauksuotais bokštais ir grakščiais smailiais minaretais, plačios gatvės su aklinomis mūro sienomis, už kurių slepiasi turčių namai ir sodai. Turgavietėse parduodamas plonas, šilku ir auksu ataustas muslinas. Po mūriniais skliautais išsirikiavusios įvairios parduotuvės. Batsiuviai sėdi gatvėje priešais savo dirbtuves ir siuva margas, dailias kurpaites, puošdami jas perlais ir sidabru; varkaliai gamina puodus ir katilus; auksakaliai raižo apyrankes ir taures; juvelyrai siūlo brangakmenius; medžio raižytojai drožinėja iš geltonojo buksmedžio gražias dėžutes.

Svaigus, triukšmingas gyvenimas, kitoks negu Venecijoje — lengvesnis ir margesnis, o vis dėlto turįs šį tą bendra. Trūksta tik laivų — didelių burlaivių ir galerų, pasigendama jūros ir lagūnų, nėra Dožų rūmų ir sunkaus San Marko katedros puošnumo.

Čia, Mosule, kaip ir Venecijoj, gyvenimo viešpačiai buvo turtingi pirkliai, prekiavę arkliais, brangakmeniais, šilku, aukso ir sidabro dirbiniais, prieskoniais, kailiais ir vergais, — jų rankose buvo viskas.

— Jūs susimąstėte, jaunuoli, — tarė Hadži-Muhamedas.

— Mosulas gražus miestas, — atsakė Markas. — Jūsų tiesa.

Prekijas iš Samarkando pasilenkė į priekį ir karštai atkirto:

— Nebėra daugiau mūsų šalyje jokio grožio. Totorių arkliai viską ištrypė!

Ir Hasan-bekas vėl atsilošė, tarytum šie staiga išsiveržę iš jo lūpų žodžiai būtų atėmę jam visas jėgas.

Molinėje pirkioje už karavansarajaus pravirko kūdikis. Jie išgirdo tildantį moters balsą, paskui vėl įsiviešpatavo nakties tyla.

— Totorių įsiveržimo metu Hasan-bekas neteko namų, viso savo turto ir šeimos, — tyliai prašneko Hadži-Muhamedas. — Kadaise Iranas buvo galinga valstybė. Visur buvo apdainuojamas iraniečių didvyrių narsumas. Bet ilgainiui mes praradome savo galybę. Alachas supyko ant mūsų. Totorių raitelių pulkai įsiveržė į mūsų bejėgę šalį, sunaikino miestus, išdegino kaimus, ištrypė pasėlius, paversdami laukus ganyklomis savo arkliams. Mūsų kraštas velka svetimą jungą, ir karams nėra galo.

Visa tai Hadži-Muhamedas pasakojo itališkai. Hasan-bekas įsmeigė akis į sidabrinę fontano čiurkšlę, visai nebeklausydamas jų pokalbio.

— Papasakokite man šį tą apie savo šalį,— paprašė Markas.

— Jau vėlu, mano mielas. Juk rytoj švintant, pirmam asilui subliovus, mes turime iškeliauti. Jūs pavargsite.

— Aš galėčiau jūsų klausytis nors visą naktį,— atsakė Markas.

Persų prekijas, patenkintas venecijiečio domesiu, pradėjo pasakoti:

— Taigi pasiklausykite istorijos apie Bagdado kalifą. Tada aš buvau ne vyresnis, kaip jūs šiandien. Bagdadas buvo galingos valstybės sostinė. Tenai, puikiuose rūmuose, gyveno kalifas — visų musulmonų galva. Bagdadas buvo ne tik prekybos, bet taip pat arabų mokslo ir meno centras. Savo gyvenime aš mačiau daug miestų, tačiau retas kuris galėjo su juo lygintis. Kalifas buvo sukaupęs didžiulius lobius, kokių nėra turėjęs joks kitas valdovas. Bet jis nieko nedarė, kad apsisaugotų nuo grėsmingo karo pavojaus.

Hadži-Muhamedas pradėjo kalbėti tyliau, ir Markui teko atidžiai klausytis, kad suprastų jo žodžius.

— Tais laikais ėmė įsigalėti totorių kunigaikščiai. Jie buvo keturi broliai. Vyresnysis, vardu Munkė, viešpatavo sostinėje ir vadino save visų viešpačių viešpačiu. Nukariavę Katajų ir kitus kaimyninius kraštus, jie įsigeidė dar labiau išplėsti savo valdas.

Jie sumanė įkurti didžiulę imperiją ir nusprendė pasidalyti tarp savęs visą pasaulį. Vienas iš jų turėjo žygiuoti į rytus, antras į pietus, o du kiti — nukariauti likusias žemes.

Totorių kunigaikštis, chanas Chulagas[15], sutelkęs didelę kariuomenę, patraukė į pietus. Aš nesu bailus, mesere Polai, bet patikėkite, kai pirmą kartą pamačiau totorius, mane apėmė siaubas. Nuo to laiko praėjo trylika metų. Totoriai nukariavo savo kelyje visas šalis ir prisiartino prie Bagdado. Jų buvo šimtas tūkstančių — raitelių ir pėsčiųjų. Chanas Chulagas nusprendė priešą apgauti. Pagrindines jėgas palikęs miške, pats su nedideliu karių būriu prisiartino prie miesto vartų.

Tada kalifas išėjo su savo sargybomis iš miesto, pasiryžęs tą mažą priešo būrelį sunaikinti. Dabar aš visa tai prisimenu su karčia šypsena. Kaip galima buvo taip kvailai lįsti į spąstus? Chanas Chulagas dėl akių ėmė trauktis į mišką. Ten kalifo kariuomenė buvo apsupta ir baisiame mūšyje sunaikinta. Pats kalifas pateko į nelaisvę, ir totoriai užėmė Bagdadą.

Kai Chulagas įžengė į miestą, jis didžiai nustebo, radęs ten bokštą, iki pat viršaus prikrautą aukso. Jis liepė atvesti kalifą ir jam pasakė: „Aš matau čia bokštą, prikrautą aukso. Kodėl gi tu nepanaudojai savo lobių galingai kariuomenei sutelkti? Juk žinojai, kad AŠ einu prieš tave. Aš nubausiu tave už gobšumą!“ Jis įsakė uždaryti kalifą bokšte ir neduoti jam nei valgyti, nei gerti. Taip Bagdado kalifas ir žuvo tarp savo lobių.

Hadži-Muhamedas baigė pasakojimą. Niekas nedrumstė tylos, tebuvo girdėti fontano čiurlenimas ir gyvulių prunkščiojimas arklidėse. Oras atvėso. Buvo arti vidurnakčio.

Hasan-bekas nubudo iš snaudulio ir atsitiesęs tarė:

— Metas miegoti. Tesaugo jus alachas!

Jis pakilo ir atsisveikino.

— Dėkoju jums už pasakojimą, Hadži-Muhamedai, — pasakė Markas.

— Naktį, žvaigždėms šviečiant, kaip jau sakiau, atsiveria širdys. Labos nakties, mesere Polai!

Markas grįžo į savo kambarį, uždarė duris ir atsigulė. Jis buvo pavargęs ir, mąstydamas apie naktinį pokalbį, greitai užmigo.

Kai jis rytą nubudo, kiemas jau buvo sujudęs. Šaižiai bliovė asilas, lojo šunys, tyliai mekeno avys, šūkalojo tarnai ir arklininkai. Matėjas jau buvo lauke ir rūpinosi kroviniais.

Rytas buvo ūkanotas ir drėgnas. Prasiskverbę pro rūką, pirmieji saulės spinduliai nutvieskė paskubom į kelionę besiruošiantį karavaną. Kiemo kampe stovėjo trys kupriai, išdidūs ir abejingi, iš aukšto žvelgdami į žmones ir gyvulius.

Nikolas Polas įėjo į sūnaus kambarį.

— Labą rytą, Markai. Man reikia su tavim pakalbėti.

Markas nustebęs pažvelgė į tėvą.

— Negerai per daug pasitikėti nepažįstamais žmonėmis, — pradėjo Nikolas Polas. — Aš mačiau, kaip tu šiąnakt kalbėjai su kažkokiais vyrais. Man tai nepatinka.

— Tėveli, Hadži-Muhamedas toks pat prekijas, kaip ir mes. Kodėl aš negaliu su juo kalbėti? — paklausė Markas, ir jo balse buvo jaučiamas užsispyrimas.

— O kas buvo tasai kitas?

— Jį vadina Hasan-beku. Vakar aš jį pamačiau pirmą kartą.

— Šit kaip, sakai, Hasan-bekas, — pakartojo Nikolas Polas. — Staiga atsiranda koks nepažįstamas, ir mano sūnus sėdi su juo naktį prie fontano!..

Markas išraudo. Jis buvo beatsikertąs, bet susivaldė. Pastaruoju metu jų draugiški santykiai kiek pašlijo, ir Markas negalėjo suprasti, kodėl. Tėvas pasidarė nekalbus ir į klausimus atsakinėjo nenoriai.

— Vadinas, man nedera su nieku kalbėti, išskyrus jus, dėdę Mafiją ir kapitoną Matėją? — paklausė jis.

— Tu nenori manęs suprasti! — Senasis Polas įsmeigė žvilgsnį į duris.

— Tėve, bet juk aš noriu pažinti kraštą ir jo žmones! — beveik maldaudamas, pasakė Markas. — Mes kalbėjome apie Bagdadą, apie tai, kaip totoriai užėmė tą miestą…

— Ir tu jiems pasakei, kad mes vykstame pas didįjį chaną kaip popiežiaus pasiuntiniai?

— O, ne! Apie tai aš neprasitariau nė vienu žodžiu.

— Žiūrėk, kad niekam apie tai nepasakotum! — pagrasino Nikolas ir paskui švelnesniu balsu kalbėjo toliau: — Šiuose kraštuose dabar labai neramu, o mūsų laukia dar ilga ir pavojinga kelionė. Kalnuose čia gausu plėšikų, kurie siunčia į karavanus savo šnipus. Štai kodėl nedera plepėti su nepažįstamais žmonėmis prie fontano.

Nikolas Polas atsistojo ir pridūrė:

— Kai mes keliavome vienu du su Mafijų, buvo paprasčiau. O dabar, kai tu esi su mumis…

— Dėl manęs jūs nesisielokite, tėveli! — sušuko Markas. — Nejaugi jūs manot, kad aš nesugebėsiu apsiginti?

— Žinoma, sugebėsi, — sutiko šypsodamas tėvas. — Aš tik noriu pasakyti, kad atsarga gėdos nedaro. Geriausiai tylėti, kai žmonės plūsta totorius. Mes esame prekijai ir popiežiaus pasiuntiniai. Jei mums nusišypsos laimė ir būsime protingi, grįšime į Veneciją turtuoliai. Niekuomet nepamiršk, kad visų pirma mes — prekijai.

Saulė pasislėpė už debesų. Ėmė dulkti smulkus lietus. Pavasario pradžioje šiame krašte paprastai esti tokie orai: šiltos naktys, anksti rytą rūkas, o paskui kiaurą dieną tas įkyrus lietus.

Kol Markas su tėvu ir dėde valgė kvietinius skrylius ir karštą pupelių sriubą, kapitonas Matėjas prižiūrėjo, kaip kraunami daiktai. Kieme stovėjo krosnelė, kūrenama sausomis kuprių išmatomis ir žabais. Melsvai pilki dūmų kamuoliai kilo aukštyn, bet lietus ir drėgnas oras slėgė juos atgal prie žemės. Šūkaudami ir paskubom kramsnodami sklindžius, varovai šėrė savo mulus ir taisė užkrautus ant jų ryšulius.

Vilkstinę lydėjo penkiolika raitelių, kurie turėjo ginti prekijus, jei kas juos užpultų. Rytų valdovai teikė didelę reikšmę prekybai su tolimais kraštais, esančiais prie Didžiosios jūros, ir su Nusileidžiančios Saulės šalimis. Todėl jie įsakė, kad vilkstines lydėtų tvirti ir patikimi vyrai. Tokiems palydovams, priklausomai nuo kelionės trukmės, buvo mokama po tris grašius už vieną mulą.

Tarp sulysusių, menkos išvaizdos tarnų ir arklininkų Matėjas atrodė tarsi pasakiškas persų karžygys. Jis dėvėjo odinį apdarą, kuris teikė jo judesiams ir visai laikysenai dar daugiau orumo. Nors persiškai Matėjas temokėjo vos keletą žodžių, jis puikiai su visais susikalbėdavo. Mat, kiekvienas stengdavosi jį suprasti iš rankų judesių, iš akių ir raiškaus veido. Sausumoje Matėjas kitokio gyvenimo ir nenorėjo.

Artėjant išvykimo laikui, Matėjo nuotaika tolydžio blogėjo. Kalta čia buvo Džuljeta, ištverminga ilgakojė kumelė, kurią po ilgų ieškojimų surado kapitonui kaip tinkamiausią transporto priemonę. Džuljeta tarytum nejautė ant savęs sunkiasvorio raitelio. Iš viso nebuvo žmogaus, kuris galėtų pasigirti išvedęs ją iš kantrybės.

Pagaliau vilkstinė pajudėjo. Pirmas iš kiemo išjojo karavanbašis — vilkstinės viršininkas. Paskui jį ėjo bėras gražaus sudėjimo mulas — vilkstinės vadovas. Ant blizgančių jo kamanų melodingai skimbčiojo sidabriniai varpeliai. Mulas nešė popiežiaus dovanas didžiajam chanui.

Markas atleido savo smarkiam žirgui pavadį, norėdamas pagelbėti Matėjui sėsti ant balno. Džuljeta stovėjo ramiai lyg kokia statula. Varovai ir arklininkai su užuojauta stebėjo, kaip Matėjas šnopšdamas rangėsi ant arklio. Vienas džigitas prunkštelėjo, bet Matėjas taip piktai pažvelgė į jį, kad tasai staiga surimtėjo ir pasikasė barzdą.

Markas pliaukštelėjo kumelaitei per pasturgali, ir ji nurisnojo pirmyn. Atrodė, kad tokia ramia ristele Džuljeta galėtų bėgti nors į pasaulio galą.

— Kaip jaučiatės šiandien, kapitone? — paklausė Markas, jodamas šalia.

Kapitonas Matėjas piktai žvilgtelėjo į jaunuolį.

Žemė nuo lietaus pažliugo, ir daugybė kanopų išklampojo platų kelią. Įdubose telkšojo geltoni molėto vandens klanai.

Kapitonas Matėjas jojo paskui mulą vadovą, o už jų Nikolas ir Mafijas Polai, kurie, kaip geri raitininkai, pasirinko sau puikius žirgus. Persų arkliai garsėjo visame pasaulyje. Jie kainavo ne mažiau kaip du šimtus turkiškų svarų ir buvo labai mėgiami indų kunigaikščių. Tiesa, šioje karštoje šalyje jie ištverdavo neilgai — drėgnas, tropinis klimatas greitai išsekindavo jų jėgas.

Persija garsėjo taip pat didžiausiais ir gražiausiais pasaulyje asilais, kurie pakelia sunkius krovinius ir labai nelepūs. Jie tiesiog nepamainomi, keliaujant per plačias dykumas ir smėlynus, kur trūksta vandens ir šulinių. Todėl dažnai už juos mokama brangiau, negu už arklius.

Didesnę vilkstinės dalį sudarė sunkiai apkrauti asilai, kurie nesidairydami žengė į priekį. Kartais, vienam suklupus, užpakaliniai sustodavo ir kantriai laukdavo, kol vilkstinė vėl pajudės.

Geriausiai blogą kelią įveikdavo kupriai. Sunkiai apkrauti Kermano kilimais, Mosulo brokatiniais audiniais, aksomo ir šilko ryšuliais, jie iš lėto klampojo per patižusius molynus.

Vilkstinės gale jojo džigitai. Nors kelias buvo ir sunkus, jie tolydžio rodydavo savo mitrumą.

Markas išsiėmė kailio maišelį ir siurbtelėjo porą gurkšnių vandens. Kapitonas Matėjas sėdėjo, įsikibęs abiem rankom į balną, nors jo Džuljeta su įprastu ramumu nugalėdavo visas kliūtis.

Oras pragiedrėjo. Vienur kitur tarp debesų jau mėlynavo dangus. Rytuose dunksojo kalnai, apaugę tamsiais miškais.

— Ar nepastebi, Markai, kad aš jau geriau joju? — paklausė Matėjas, išsitiesdamas balne.

— Visai gerai, kapitone! — karštai pritarė Markas.

O ar žinai, ko aš dabar norėčiau?

— Aišku! Norėtumėt stovėti prie vairo kokiame nors laive.

— Taigi, taigi! Aplinkui nerami jūra, burės įtemptos, vilnys blaško laivą, o tu sukinėji šturvalą ir jauti, kaip tasai nuostabus padaras iš medžio ir geležies tau paklūsta, kaip jis siūbuoja ir skrodžia bangas… Ar tu supranti, ką tai reiškia, Markai? Ar galima arklio nugarą lyginti su laivo deniu? Ką ir bekalbėti! Menkiausia valtis man kur kas mielesnė už šitą Džuljetą. Man jau visus sąnarius maudžia nuo to jojimo.

— Bet negi plauksi laivu per dykumą, — atkirto Markas.

— Žinoma, tu kalbi tiesą! Matyt, man nieko kito nebelieka, kaip susidraugauti su Džuljeta.

Kapitonas Matėjas vėl nutilo. Apie vidurdienį jie sutiko persų didiko vilkstinę. Priekyje šuoliavo dvidešimt sargybinių ant baltų žirgų.

Karavanbašis pagarbiai pasuko į šalikelę, ir jo pavyzdžiu pasekė visa pirklių vilkstinė. Tik Džuljeta abejingai kresnojo pirmyn. Markas veltui mėgino ją išsukti iš kelio.

Du sargybiniai prajojo pro šalį, plūsdamiesi ir šmaukšėdami botagais, bet ir į juos Džiuljeta nė nežvilgtelėjo.

Paskui sargybinius stypino dešimt pakrautų kuprių. Jie pražingsniavo pro Džiuljetą tarsi visai jos nematydami. Toliau ėjo ketvertas gražiai išpuoštų baltų mulų. Ant sidabru kaustytų balnų buvo įtaisyti dengti neštuvai — palankinai, kuriuose sėdėjo išsipusčiusios didiko žmonos.

Sargybiniai, piktai šūkalodami, šokinėjo aplink Džuljetą. Staiga kumelė slystelėjo ir suklupo, nelabai smarkiai, bet to pakako, kad Matėjas nukristų nuo balno. Jis nusirito keletą žingsnių ir išsitiesė ant išmirkusio molėto kelio priešais antrąjį palankiną. Kai vargšas keiksnodamas atsistojo, pasigirdo skardus juokas, ir balta moteriška rankutė greitai nuleido užuolaidą.

Tasai juokas anaiptol nepakėlė kapitono nuotaikos.

Prie Matėjo prijojo vienas sargybinis. Jis taip išplūdo nublokštą raitelį, kad jo sugebėjimai šioje srityje buvo tikrai akivaizdūs. Laimė, tų jo burnojimų kapitonas nesuprato.

Bet štai sargybinis užsimojo ant vis dar tebeklūpančio purvyne žmogaus — jis buvo pratęs rimbu šalinti visas kliūtis savo pono, kelyje.

Vienu mirksniu kapitonas Matėjas pašoko ir taip stipriai čiupo savo priešininką už alkūnės, kad to veidas persikreipė iš skausmo ir botagas iškrito iš rankų. Matėjas nutraukė sargybinį nuo arklio ir, iškėlęs virš galvos, visa jėga sviedė į purvyną. Savo žaibiškus veiksmus jis palydėjo rinktiniais keiksmažodžiais, įrodydamas, kad italai moka keiktis ne blogiau už persus.

Ir čia įvyko kažkas nepaprasta. Kai abiejų vilkstinių vyrai šūkaudami grasino vieni kitiems, Džuljeta prasibrovė pro susijaudinusią minią ir ristele pribėgo prie Matėjo, kuris stovėjo taip kovingai nusiteikęs, kad niekas nedrįso prie jo prieiti.

Galimas daiktas, Džuljeta pasijuto kalta dėl šio nelemto įvykio, o gal šeimininko nerangumas pažadino simpatiją jam? Šiaip ar taip, ji padėjo didelę savo galvą su liūdnomis, romiomis akimis Matėjui ant peties ir ėmė laižyti molėtą jo ranką. Toks nelauktas ištikimo gyvulio meilumas numalšino įsisiūbavusias aistras. Kapitonui įniršis staiga praėjo, ir abiejų vilkstinių palydovai išsiskyrė geruoju.

Raitelis, kurį Matėjas taip šiurkščiai tėškė į purvyną, pasiėmęs iš balos botagą, šoko ant arklio ir kiek įkabindamas nušuoliavo paskui savo vilkstinę.

Po šio įvykio Matėjo autoritetas vilkstinėje dar labiau pakilo. O tarp jo ir Džuljetos užsimezgė tikra draugystė.

Sustojus karavansarajuj nakvynės, Markas matė, kaip kapitonas Matėjas naktį nusėlino į arklidę pamesti savo Džuljetai šieno. Arklių šėrikas žiūrėjo į tai pro pirštus, tik vienas mulas graudžiai subliuvo, kai Matėjas atėmė iš jo glėbį šieno.

Vilkstinė tęsė savo kelionę, ir prekijai vis arčiau pažino kits kitą. Sustoję pietų arba vakare apsinakvoję karavansarajuj, jie susėsdavo draugėn ir kalbėdavosi prekybos reikalais, pasakodavo vienas kitam įvairius nuotykius, patirtus svetimuose kraštuose. Hasan-bekas sėsdavo drauge ir klausydavosi pasakojimų, pats retai kada įterpdamas vieną kitą žodį.

Po aštuonių dienų keliauninkai išvydo Bagdado namus ir bokštus. Artėjo vakaras, bet pakibęs danguje ugninis kamuolys dar tebeskleidė akinančią šviesą. Skaisčios saulės spinduliai žaidė minareto bokšte, dažė margas stogų čerpes, maudėsi drumzlinose Tigro bangose. Paskui ji nepastebimai pasislėpė už smailių marmurinių bokštų ir vėl akimirką nutvieskė didingo musulmonų vienuolyno stogą. Artėjančios vakaro sutemos sklaidė purpurinio saulėlydžio grožį. Dangus pamažu geso, ir žemė ėmė gaubtis pilku šydu.

— Štai, Džuljeta, mes ir Bagdade, — tarė kapitonas Matėjas.

Markas nusijuokė.

ŽYDRIEJI TURKIAI

Bagdade beliko vien sodai ir griuvėsiai. Puikūs kalifo rūmai su bokštu, kuriame valdovas slėpė savo lobius, taip pat buvo sugriauti. Nukentėjo ir miesto siena, o griovys aplink ją buvo pilnas dumblo. Tik mečetės liko neliestos — visu savo baltu grožiu jos grakščiai stiebėsi tarp griuvėsių. Iš minaretų kartkartėmis pasigirsdavo pratisi šauksmai: „La illa il allah…“ Išgirdę juos, musulmonai kniumba ant žemės ir paskęsta maldoje.

Ant kalvos stovi bažnyčia su auksiniu kryžium. Kai saulė prasiskverbia pro medžių lapus, viskas aplinkui sušvinta švelnia žaluma. Net geltona žemė įgyja žalsvą atspalvį. Karštos buvo pirmosios pavasario dienos.

Per vidurį miesto teka Tigras. Jo pakrantėmis driekiasi sodai ir parkai su datulių giraitėmis ir migdolų medžiais. Upėje knibždėte knibždėjo valčių, baržų ir nepaslankių burlaivių. Septyniolikos dienų kelias skyrė Bagdadą nuo Indijos jūros.

Miestas jau apsiprato su užkariautojais. O patys užkariautojai, apsigyvenę turčių namuose, jautėsi kur kas geriau, negu ant arklių nugarų ar palapinėse. Jie jau nebebuvo tikri klajokliai, rūstūs kariai, kokie buvo jų tėvai ir protėviai Čingischano laikais. Bet jie dar buvo pakankamai galingi, kad galėtų valdyti užkariautus kraštus.

Bagdadas jau atsigavo po įsiveržimo ir vėl tapo prekybos centru.

Iš Chorezmo ir Kermano čia atgabeno nuostabiai gražių brangakmenių— turkių. Broliai Polai nusprendė įsigyti šių žydrųjų brangakmenių, nes jie Rytuose labai vertinami dėl tariamai stebuklingos jėgos. Kas nešioja ant krūtinės Abu Džakį — turkį iš Nišapuro, to nepersekiojančios nelaimės. Jis stiprinąs regėjimą, padedąs nugalėti priešus, įgyti kunigaikščio malonę, atbaidąs blogus sapnus. Šie stebuklingi brangakmeniai tokie gražūs, kad valdovai ir kunigaikščiai puošia jais savo lobynus. Išminčiai, prieš pradėdami stebėti jauną mėnulį, pirmiau pasižiūri į Abu Džakį.

Taip sakoma viename Nišapuro rankraštyje.

Nikolas, Mafijas ir Markas ėjo triukšmingomis turgaus gatvelėmis. Markas daug giliau, negu tėvas su dėde jautė šio nepažįstamo, bet jau kažkokio artimo gyvenimo patrauklumą. Beveik kiekviename žingsnyje jaunuoliui norėjosi stabtelėti, deja, nebuvo laiko.

Netrukus jie išėjo į ramesnę gatvę. Indai pinigų keitėjai sėdėjo priešais savo parduotuves ir šildėsi saulėje. Šalia jų gulėjo daugybė įvairių svarstelių.

Vienoje dirbtuvėje, nuo gatvės atitvertoje geležinėmis grotomis, prie medinių spręstuvų sėdėjo penkios moterys, ir jų darbščios rankos siuvinėjo ploname šilke auksu ir sidabru žvilgančius žvėris. Šalia du sargybinio prižiūrimi juodaodžiai vergai durstė plonomis ylomis perluose skylutes. Beveik visi iš Indijos į Europą gabenami perlai pirmiau patenka į Bagdadą, kur jie praduriami, suvarstomi ir kitaip apdorojami.

Venecijiečiai buvo apsivilkę savo geriausiais drabužiais, kad įžvalgių vertelgų akyse atrodytų pinigingi prekijai. Dabar jie ėjo auksakalių ir brangakmenių pirklių gatve. Dirbtuvėse girdėjosi tylus plaktukų stuksenimas. Senyvas juvelyras pamojo praeinančius ir pasiteiravo, ką jie norėtų įsigyti. Išgirdęs, kad venecijiečiai ieško turkių, senis pagyvėjo ir pasikvietė juos į savo parduotuvę.

Nešykštėdamas pagyrų savo prekėms, jis įsivedė juos į ankštą kambarėlį. Nikolas ir Mafijas Polai pastebėjo tiriamus jo žvilgsnius. Mažas, apsukrus žmogiūkštis įsmeigė gudrias savo akutes į prekijus, tarsi svarstydamas, ar galima būtų juos apmauti. Viename maišelyje gulėjo akmenys, kuriuos jis keletui dienų buvo įkišęs į molinius indus su vandeniu. Jie buvo patamsėję ir įgiję tą žydrą blizgesį, kuriuo pasižymi geriausi šios rūšies brangakmeniai. Bet po kelių savaičių šie akmenys vėl pašviesėtų ir netektų savo blizgesio. Tada jie būtų tiek pat verti, kiek upelio pakrantės žvirgždas.

Kambarėlyje buvo maloniai vėsu. Pro grotomis užtaisytą langą krito platus saulės spindulių pluoštas. Juvelyras paėmė iš sieninės spintos maišeli ir išbėrė akmenis ant stalo. Markas vos susivaldė, nesušukęs iš nuostabos. Saulėje žėrėjo puikiausi brangakmeniai.

Juvelyras saikstėsi kiek įmanydamas, kad tai gražiausi brangakmeniai iš Nišapuro turkių telkinių.

— Tik žiūrėkite, ponai! Ar šitie turkiai ne puikesni už žvaigždes? Imkite kad ir šį akmenį. Koks tyrumėlis! Tarsi rytmečio rasa! Prisiekiu pranašo barzda, šit jau dvidešimt penkeri metai, kai prekiauju brangakmeniais, bet tokio dar niekad neteko matyti. — Prislopinęs balsą, kone pašnibždomis, jis paslaptingai tęsė: — Jums pasisekė, kilnieji ponai, nuo karaliaus Saliamono laikų nebuvo tokių brangakmenių! Tik, prašau jus, susimildami, neišduokite manęs! Niekam neprasitarkite apie tai, ką aš jums dabar sakau. Šie turkiai, kuriuos jūs čia matote, kadaise buvo kalifo lobynų puošmena. Man pardavė juos vienas totorių kunigaikštis. — Senis paskleidė ant delno keletą akmenų ir, palaikęs juos priešais šviesą, kupinu susižavėjimo veidu pridūrė: — Jie švyti skaisčiau už saulę ir jų žydrumas prilygsta dievų akims!

Sustingusiais veidais klausėsi broliai Polai saldžių juvelyro postringavimų. Mafijas paėmė nuo stalo didžiausią akmenį, pakilojo jį rankoje ir, įkaitinęs prie krosnelės, pauostė. Markui jis paaiškino:

— Kai kurie prekijai mėgina dažytą dramblio kaulą iškišti už tikrus turkius. Padirbti akmenys lengvesni už tikruosius ir pakaitinti atsiduoda kaulu.

Tai išgirdęs, juvelyras tik pliaukštelėjo rankomis ir ėmėsi šventai įtikinėti, kad jis esąs padorus prekijas ir niekad padirbtais akmenimis neprekiavęs. Jis vikriai sužėrė paskleistus ant stalo turkius į krepšį ir paėmė iš spintos kitą maišelį.

Kai juvelyras išbėrė ant stalo kitą akmenų krūvelę, Nikolas Polas, gudriai šyptelėjęs, žvilgtelėjo į brolį ir Marką. Nesiklausydamas suktojo senio gražbylysčių, Nikolas dėjo brangakmenius ant delno ir atidžiai juos apžiūrinėjo. Žydras jų blizgesys buvo be jokios žalumo priemaišos, kaitinimo bandymą jie išlaikė taip pat gerai.

Derybos dėl kainos truko ilgiau kaip pusvalandį, o kai pagaliau buvo susitarta, prekijas užtikrino, kad iš šio sandėrio jis neuždirbsiąs nė vienos drachmos.

Nikolas Polas davė jam rankpinigių. Brangakmenius sudėjo į palmės medžio dėžutę, kurią užantspaudavo savo antspaudais. Prieš iškeliaudami, tai yra po mėnesio, jie ateisią atsiimti pirkinio ir sumokėsią likusią sumą.

Juvelyras palydėjo venecijiečius iki durų ir, žemai linkčiodamas bei meilikaudamas, atsisveikino su savo klientais. Jis buvo patenkintas šiuo sandėriu ir žvelgė į juos pagarbiai ir dėmesingai.

Grįždami į karavansarajų, Venecijos prekijai sutiko Hasan-beką. Šį kartą jis buvo kalbesnis, negu paprastai, tarytum atsikratęs blogos savo nuotaikos. Pasisveikinęs jis pasiteiravo, kaip klostosi jų reikalai, bet Nikolas ir Mafijas Polai atsakė labai santūriai. Hasan-bekas greitai pajuto, kad venecijiečiai nelinkę su juo kalbėtis, todėl tuojau pat atsisveikino, sakydamasis norįs pasižvalgyti po turgų gerų arklių.

— Nepatinka jis man, — tarė Nikolas susimąstęs. — Jaučiu, kad jis turi kažkokių piktų kėslų. Kodėl jam, nei iš šio, nei iš to, parūpo mūsų reikalai?

— Yra tokių atsiskyrėlių,— atsakė Mafijas broliui. — Nelengvas jų gyvenimas.

— Vakar iš Ormuzo lygumų atjojo į Bagdadą trys vyrai, — kalbėjo toliau Nikolas. — Tik tiems trims pavyko išsigelbėti nuo plėšikų, atėjusių iš kalnų. Pasakojama, kad jiems padedanti magija ir piktosios dvasios. Kai tie plėšikai užpuola vilkstines, vidur dienos sutemsta, ir žmonės nebemato vienas kito…

— Ogi mes pasikabinsime ant kaklo Abu Džakius, — nusijuokė Mafijas.

— Tikriau būtų, jei mes įsigytume gerų ginklų, — atsakė Nikolas.

Mafijas Polas taip pat surimtėjo.

— Tavo tiesa, — tarė jis, — mes turime būti labai atsargūs. Hasan-bekas turi fanatiškas, niūrias asasino[16] akis ir baisiai nekenčia totorių. Bet tai dar nereiškia, kad jis turėtų būti susirišęs su plėšikais.

Markas klausėsi šio pokalbio su dideliu susidomėjimu. Užuojauta, kurią jis ligi šiol jautė Hasan-bekui, virto nepasitikėjimu.

Jis nusprendė atidžiai stebėti Samarkando prekiją, o pats džiaugėsi, kad jų kelionė darosi pavojingesnė. Juk tam jis ir keliauja, kad patirtų nepaprastų nuotykių.

— Dėde, aš nesuprantu, ką reiškia jūsų žodžiai: fanatiškos, niūrios asasino akys? — paklausė Markas.

— Netrukus grįšime į karavansarajų. Tu suprasi mano žodžius, kai išgirsi istoriją apie Kalnų senį.

— Pradėkite dabar, — paprašė Markas.

— Tai jau nebenukenti! — nusijuokė Nikolas.

— Po pietų aš tau papasakosiu, — pažadėjo Mafijas.

Už molinės sienos žydėjo abrikosmedis. Švelnūs saulės spinduliai glostė jaunučius pumpurus. Nedrąsiai skleidėsi medžių ir krūmų žiedai. Kieme buvo tylu — prekijai išsiskirstė po savo vėsius, kilimais išklotus kambarius. Atėjo palaiminga popietinio poilsio valanda.

Markas priminė dėdei jo pažadą. Juodu nuėjo į sodą, o paskui juos Nikolas Polas ir kapitonas Matėjas. Tarnas atnešė veltinius kilimėlius. Persišku papročiu jie susėdo, parietę po savim kojas. Abrikosmedyje čiulbėjo kažkoks margas paukštelis.

— Istoriją apie Kalnų senį esu girdėjęs ne kartą,— pradėjo Mafijas Polas. — Aš ją papasakosiu jums taip, kaip pats girdėjau. Prieš daugel metų Egipte atsirado įvairių musulmonų sektų, kurių pasekėjai išpažino islamą ir palaikė slaptus ryšius su įvairiomis šalimis. Kaip tik tada Hasan-ibn-Alis įsteigė Persijoje asasinų sektą, kuri netrukus labai įsigalėjo. Klasta, išdavystėmis ir papirkimais Hasanas užgrobė Siaurinėje Persijos dalyje daug pilių ir tvirtovių. Alamutą, neįveikiamą kalnų tvirtovę, jis pavertė nuolatine savo rezidencija. Sektos šalininkai garbino Hasaną kaip šventąjį ir praminė jį Kalnų seniu. Kiekvienas jo įsakymas buvo vykdomas besąlygiškai.

Hasan-Alio pasekėjai visomis jėgomis stengėsi sustiprinti sektos galybę. Asasinų kunigaikštis Roknedinas įkūrė gražiame, neprieinamų kalnų apsuptame slėnyje pasakišką sodą, kuriame augo nuostabiausios gėlės ir rinktiniai vaismedžiai. Kalnų atšlaitėse stovėjo didingi įvairiausi rūmai su paauksuotais stogais, viduje išpuošti paveikslais ir blizgančiais šilkais. Aikštėse tryško kaip krištolas tyro vandens fontanai. Per sodą marmuru išklotomis vagomis tekėjo vyno, pieno ir medaus upeliai. Rūmuose gyveno reto grožio merginos, kurios grojo įvairiais instrumentais ir šoko gėlėse skendinčiose pievelėse.

Šį nepaprasto grožio sodą kunigaikštis įrengė, turėdamas ypatingą tikslą. Mat, islamas žada tikintiesiems, vykdantiems Mahometo priesakus, rojiško gyvenimo linksmybes. Taigi Roknedinas panoro visus įtikinti, kad ir jis esąs pranašas ir galįs atverti savo išrinktiesiems rojaus vartus. Jis įsakė pastatyti prie įėjimo į slėnį stiprią, neprieinamą pilį, kurią galima buvo pasiekti tik slaptu taku.

Kunigaikštis laikė savo dvare būrį jaunuolių nuo dvylikos iki dvidešimties metų, kurie būdavo parenkami kaip šauniausi ir narsiausi iš artimų kalnų gyventojų tarpo. Jaunuoliams kasdien būdavo pasakojama apie pranašą ir teigiama, kad kunigaikštis galįs įvesti juos į rojų.

Retkarčiais Roknedinas pasikviesdavo dešimt ar dvylika jaunuolių ir duodavo jiems migdomojo gėrimo. Kietai miegančius vaikinus nugabendavo į rūmus, pastatytus jo sode. Nubudę iš gilaus miego, jaunuoliai svaigte svaigo nuo neregėtų grožybių. Juos apsupdavo žavios merginos, linksmino dainomis ir šokiais, vaišino įvairiais skanėstais ir puikiais vynais. Išvydę pieno ir medaus upelius, jie pasijusdavo esą rojuje ir neturėdavo jokio noro palikti šią palaimingą vietą.

Po keturių ar penkių dienų vaikinus vėl užmigdydavo ir išnešdavo iš sodo. Roknedinas pasikviesdavo juos pas save ir klausdavo: „Kur jūs buvote šias dienas, narsieji mano broliai?“ Jaunuoliai jam atsakydavo: „Per jūsų šviesybės malonę buvome rojuje!“ Ir jie pasakodavo dvariškiams apie savo nepaprastus nuotykius, sukeldami visiems nuostabą ir smalsumą. O Roknedinas jiems aiškindavo: „Mūsų pranašas moko, kad kiekvienas, kas gina savo kunigaikštį, pateks į rojų. Jums bus lemta amžina laimė, jei ištikimai vykdysite visus mano įsakymus.“

Šiuos žodžius jaunuoliai sutikdavo su didžiausiu pakilimu. Jie laikė didele laime gauti iš savo kunigaikščio įsakymą ir buvo pasiryžę mirti, jį vykdydami. Jei kuris nors kaimyninis valdovas Roknedinui neįtikdavo, šis pasiųsdavo savo vyrus, ir jie iš pasalų jį nužudydavo. Visi buvo pasirengę atiduoti už kunigaikštį savo gyvybę.

Asasinų smurtas kėlė siaubą visose kaimyninėse šalyse. Roknedinas turėjo du vietininkus — vieną Damaske, kitą Kurdistane, — kurie sekė jo pavyzdžiu, auklėdami jaunimą beatodairiško klusnumo dvasia. Todėl net galingiausias valdovas neišvengdavo bausmės — jo laukdavo pasalūniška mirtis, jei užsitraukdavo Kalnų senio rūstybę.

Kai totoriai nužygiavo toli į vakarus ir užkariavo šį kraštą, chanas Chulagas, didžiojo chano Munkės brolis, išgirdo apie baisias Roknedino piktadarybes. Jis sužinojo, kad Kalnų senio šalininkai užpuldinėja keliaujančias per jo šalį vilkstines. 1256 metais chanas pasiuntė savo kariuomenę ir apsupo piktojo kunigaikščio pilį. Bet pilis buvo taip įtvirtinta, kad išsilaikė net trejus metus. Pagaliau badas privertė Roknediną pasiduoti. Jo tvirtovė buvo sulyginta su žeme ir rojaus sodas sunaikintas. Žiaurųjį kunigaikštį sukaustė grandinėmis ir rengėsi nugabenti į vyriausiąją totorių buveinę Karakorumą[17], pas didįjį chaną Munkę. Tačiau, keliaujant per Gilano provinciją, jis buvo nužudytas.

Totoriai žiauriai atkeršijo asasinams už jų piktadarybes. Didysis chanas Munkė įsakė išnaikinti visą sektą, nepaliekant moterų ir vaikų. Tik nedaugeliui pavyko iš tų skerdynių išsigelbėti.

Mafijas Polas nutilo. Markas susimąstęs žiūrėjo į gėlę, besiskleidžiančią karštoje popiečio saulėje. Šalimais žaliavo krūmai, pasidabinę baltais ir raudonais žiedais. Žolėje čiurleno šaltinis, iš už molinės sienos kilo melsvai pilki dūmai, nustelbdami švelnų žemės aromatą.

— Eisiu pažiūrėti Džuljetos, — tarė kapitonas Matėjas. — Šėrikais negalima pasitikėti.

Pro siauras dureles jis išėjo iš sodo į kiemą.

— Dabar supranti, ką aš turėjau galvoje, kalbėdamas apie fanatiškas ir niūrias asasinų akis? — paklausė Mafijas Polas.

— Taip, dabar aš suprantu. Ir jūs manote, kad Hasan-bekas… — Prisiminęs naktinį pokalbį, Markas pridūrė: — Hadži-Muhamedas man pasakojo prie fontano, kad Hasan-bekas neteko visko — totoriai atėmė iš jo pastogę, pinigus ir šeimą.

— Gal būt, mes klystame, — suabejojo Mafijas.

— Vis tiek turime būti atsargūs, — tarė Nikolas, Polas.

SUSITIKIMAS SU KARAUNAIS

Kapitonas Matėjas, prisisegęs prie šono sunkų kalaviją, jojo vilkstinės gale. Kelias staigiai kilo į kalną. Palmių gojeliuose kaupėsi tvanka ir sklido į visas puses. Dangaus skliautas panėšėjo į didžiulį, saulės įkaitintą bronzinį varpą.

— Turi kada nors baigtis šita velniava! — murmėjo Matėjas, braukdamas nuo kaktos prakaitą.— Pakentėk, Džuljeta. Tuojau užkopsime į viršūnę ir pamatysime jūrą — tada iškart, pasidarys vėsiau.

Džuljeta kantriai klausėsi jo žodžių. Priekyje iš lėto stypino penkiolika kuprių. Ir pilki menkučiai asiliukai neskubėdami gūrino įkalnėn.

— Tu nežinai, kokia puiki šiuo metu Venecija. Nuo jūros pučia gaivus vėjelis. Ar tu matei kada nors miestą, kuris stovi stačiai ant vandens? Ne, tu negali to įsivaizduoti. Nekalbant jau apie rūmus ir tiltus…

Kapitonui Matėjui išdžiūvo burna, ir jis vos apvertė liežuvį, bet nesiliovė kalbėjęs, tarytum jam nuo to iš tikrųjų būtų lengviau.

— Tik įsivaizduok, aplinkui visur vanduo. Įkiši ranką, ir gaivi vėsa apima visą kūną, pasijunti kaip žuvelė, dar nenunešta į turgų.

Vilkstinė kėlė debesis geltonų ir pilkų dulkių, kurios gulė ant žolės ir lapų. Papūgos savo ryškiomis plunksnomis margino blunkančią nuo kaitros medžių žalumą. Tetervinai ir fazanai tupėjo stačiai ant kelio ir tik paskutinę akimirką, pajutę čia pat arklio kanopas, pakildavo į orą arba nustraksėdavo į krūmus. Kapitonas Matėjas atleido pavadį. Jo kumelė ėjo neskubėdama, nes jie nedaug tebuvo atsilikę nuo vilkstinės, dabar traukiančios per kalniečių kaimą. Abipus kelio stovėjo skurdžios pirkelės, suręstos iš datulių ir dengtos dideliais jų lapais. Už žemų molinių tvorų vešėjo gražūs sodai, kuriuose noko graikiški riešutai, citrinos, figos ir granatai.

Gatvėje nesimatė nė gyvos dvasios. Kaimas popiečio kaitroje atrodė lyg išmiręs.

Markas jojo greta tėvo. Lieknas, stipraus sudėjimo jaunuolis tvirtai sėdėjo balne. Dabar jis jau buvo geras raitininkas ir nepraleisdavo progos pamėgdžioti vikrias džigitų išmones. Bet tokioje kaitroje, kaip šiandien, geriau buvo susilaikyti nuo bereikalingų judesių. Gindamasis nuo kaitrių saulės spindulių, Markas apmuturiavo galvą siaura balta skara. Jo veidas buvo smarkiai įdegęs. Niūrus ir nepatenkintas jis jojo lėta ir nuobodžia ristele.

Markui ant kaktos ir skruostų blizgėjo prakaito lašai, užtat jis atrodė keleriais metais vyresnis. Jis buvo panašus į išvargusį karį, pilną sukauptos energijos, kuri, pasirodžius priešui, gali nubusti ir atlikti neregėtus žygdarbius.

— O kurgi Matėjas?

Tėvo klausimas pažadino Marką iš užmiršties, ir jis apsidairė. Dėdė Mafijas buvo vienas. Hasan-bekas jojo iš paskos. Kelias darėsi siauresnis, vilkstinė artinosi prie kalno viršūnės.

— Matėjo nematyti. Aš suku atgal jo pasitikti.

— Tik nejok per toli. Jei nerasi Matėjo, pranešk džigitams.

— Gerai, tėve.

Markas iškart pažvalėjo, lyg būtų šaltu gėrimu atsigaivinęs, ir ryžtingai paspaudė arklį. Snūduriuodamas balne, pro šalį tyliai prajojo dėdė.

— Kurgi joj ate, gerbiamasis? — paklausė Marką Hasan-bekas, atidžiai žvalgydamasis po apylinkę.

— Kas jums darbo, — tyliai burbtelėjo Markas ir garsiai pridūrė: — Aš tuojau grįšiu.

— Neatsilikite toli nuo vilktinės! — šūktelėjo jam įkandin Hasan-bekas.

Markas apmaudžiai pliaukštelėjo botagu. Ko tasai Hasan-bekas taip rūpinasi juo? Užtenka jam tėvo ir dėdės pamokymų.

Pro šalį traukė varovų lydimi arkliai, mulai, asilai ir kupriai. Džigitai jojo padrikai šalia ištįsusios vilkstinės. Markas paklausė vieną iš jų, ar tas nematęs kapitono Matėjo. Džigitas tik patraukė pečiais. Jaunuolis sustojo, nebežinodamas, ką toliau daryti. Jį apniko spiečiai uodų ir musių, nuo kurių jis mėgino gintis, mostaguodamas botagu. Arklys neramiai trypčiojo vietoje. Markas spustelėjo jam šonus, kad nusiramintų.

Štai už posūkio dingo paskutiniai kupriai. Negi jis turėtų grįžti, nesuradęs Matėjo. Markas jau nebegirdėjo nei kanopų bildesio, nei varovų šūkavimų. Staiga įsiviešpatavo neįprasta tyla. Augalai čia skurdo, kepinami negailestingų saulės spindulių, gėlės vyto ir bluko, medžių kamienai stirksojo lyg suakmenėję. Tik įvairūs parazitai — mašalai, uodai, nuodingi vorai ir visokios gyvatės jautėsi gerai.

Bet kurgi dingo kapitonas Matėjas?

Vilkstinė buvo kalnuose, kur siautėjo plėšikai karaunai, — trys dienos kelio iki Ormuzo. Tėvas jam jau pasakojo apie tai. Markas garsiai pašaukė Matėją vardu, bet tvankus oras tarytum ryte prarijo jo balsą. Tada jis šuoliais leidosi atgal į kaimą. Markas nesitvėrė pykčiu, pamatęs Matėją stovintį prie šulinio, o šalia jo tris baltai apsirengusius vyrus įdegusiais veidais. Kaip tik tuo metu Matėjas, suvilgęs odiniame kibire skarą, šluostėsi kaktą ir paskui drėgnu skuduru perbraukė Džuljetai per nugarą.

Markui pyktis tuojau pat atlyžo.

— Paskubėkime, kapitone, — sušuko jis. — Vilkstinė jau ant kalno. Jei užgaišime, tai paskui ir nebepavysim!

— Gerai, kad atsiradai čia, Markai! — Matėjas vėl įmetė odinį kibirą į šulinį ir jį ištraukė, atidžiai stebėdamas savo įdubusiomis akimis kiekvieną stovinčių šalia jo vyrų judesį.— Ar negalėtum man pasakyti, kas per vieni šitie krankliai? Tik nelipk nuo arklio, Markai. Čia kažkas negerai… Ei tu, velnio išpera, kur kiši savo purvinus nagus! — su pikta šypsena šūktelėjo Matėjas vienam tamsiaodžiui, mėginusiam pačiupti Marko arklį už pavadžio. Kapitonas nutvėrė jį už rankos ir truktelėjo į save.

— Šitaip, drauguži! Verčiau skirkimės geruoju, o jei ne — bematant atsidursi šuliny. Markai, sėdėk ant arklio!

Matėjas žengė prie Džuljetos, nepaleisdamas ir perso, kuris Iš visų jėgų mėgino ištrūkti iš tvirtų stipruolio rankų, — net jam gyslos buvo iššokusios iš skausmo. Staiga kapitonas taip sviedė jį, kad tasai kūlvirsčias nuriedėjo keletą žingsnių.

Matėjas neišleido iš akių ir kitų dviejų, kurie stovėjo šalia ir nesiryžo nieko daryti, matydami tokį milžiną. Bet vos tik jis užšoko ant arklio, pasigirdo šaižus įsakmus balsas. Iš pirkių tuojau pasipylė ginkluoti vyrai ir, pašėlusiai klykdami, bėgo prie šulinio. Viena ietis prazvimbė pro Marką, vos nekliudžiusi peties, kita įsmigo Džuljetai į šlaunį. Kumelė atsistojo piestu ir šoko ant plėšikų. Iš žaizdos tryško kraujas. Staiga ji suklupo, ir Matėjas nusivertė į priekį, bet tuojau pat pašoko ir išsitraukė kardą.

„Karaunai“, — dingtelėjo Markui. Jis suskaitė devynis ar dešimt vyrų, be anų trijų, kurie nebuvo ginkluoti ir tuojau pat spruko į pirkią. Jaunuolis suvokė gresiantį pavojų ir instinktyviai prigludo prie arklio kaklo. Viena ietis pralėkė pro pat galvą. Jis staigiai pasuko arklį ir parbloškė ietininką, o kitą plėšiką patiesė kalavijo smūgiu. Markas įkaito besikaudamas, drabužiai lipo prie kūną ir plaukai buvo šlapi kaip po pirties. Arklys neramiai trypčiojo vietoje, pasirengęs sprukti iš kautynių lauko.

Iš pirkios išbėgo anie trys, dabar jau ginkluoti, ir skubėjo prie Matėjo, kurį buvo apsupę kiti plėšikai. Markui radosi proga pasprukti, nes plėšikai jau nebekreipė į jį dėmesio. Buvo aišku, kad jie Matėją greitai nugalės, nors tasai gynėsi savo didžiuliu kalaviju kaip patrakęs. Ar ne geriau būtų pašaukti džigitus? Marko galvoje šmėkščiojo įvairios mintys.

— Markai, bėk! — išgirdo jis Matėjo balsą.

Priešais jį gulėjo karauno mesta ietis. Į padangę kilo dulkių sūkuriai, žvangėjo ginklai, girdėjosi plėšikų šūkavimai ir sužeistųjų vaitojimas. Keturi karaunai buvo ar nukauti, ar sunkiai sužeisti.

— Dumk pagalbos, Markai! — sušvokštė Matėjas.

Toliau viskas vyko žaibo greitumu. Matėjui užmetė kilpą ant kaklo, patraukė ir parbloškė žemėn. Kalavijas iškrito jam iš rankų. Markas buvo bepuoląs plėšikus, bet penkios atkištos ietys užkirto jam kelią. Greit susivokęs, jis sukirto pentinais — arklys atsistojo piestu ir, pasisukęs ant užpakalinių kojų, kiek įkabindamas leidosi iš susirėmimo vietos.

Markui viena mintis tebuvo galvoje: kuo greičiausiai suteikti Matėjui pagalbą! Jis vis dar tebegirdėjo besiplūstančius plėšikus. Arklys kaip viesulas lėkė medžiais ir krūmokšniais apaugusiomis atšlaitėmis, o Markas vis ragino ir ragino jį pentinais. Kelias vingiavo į kalno viršūnę.

Greičiau į pagalbą Matėjui!

Markui skaudėjo galvą, spengė ausyse, kraujas tvinksėjo smilkiniuose, o širdis plakė nelyginant kūjis. Jį baisiai kankino troškulys, burna išdžiūvo, o saulė toliau negailestingai kepino. Abipus kelio, kuriam tarytum ir galo nesimatė, plytėjo arbūzų laukai.

Staiga Markui pasivaideno, kad jis girdi arklių kanopų dunksėjimą. Jis apsidairė, bet kelyje nieko nesimatė. Plėšikai jo nesivijo, matyt, bijojo vilkstinę lydinčių džigitų.

Jaunuolis dar stipriau įtempė pavadį ir suplakė arklį, versdamas jį sušuoliuoti iš paskutiniųjų. Šią akimirką jis prisiminė savo tėvą. Ką pasakytų Nikolas Polas dėl savavališkų sūnaus poelgių?

Staiga Markas pamatė priešais atrisnojančius du pabalnotus arklius be jojikų. Jis baisiai nustebo. Iš pradžių jis pagalvojo, kad arkliai bene bus pabėgę pietų poilsio metu. Tačiau šią mintį tuojau pat nuvijo, nes žinojo, kad džigitai juos be vargo būtų pagavę.

Kai arkliai pribėgo arčiau, Markas vieną iš jų pažino — tai buvo jo tėvo žirgas. Jaunuolį apėmė siaubas. Jis atleido pavadį, ir jo apsiputojęs arklys sustojo. Taip, nėra abejonės: tasai laukas bėris — tėvo ristūnas. Markas nušoko nuo arklio ir pašaukė eržilą. Išgirdęs pažįstamą balsą, žirgas atsargiai prisiartino.

Markas čiupo jį už pavadžio, bet tuojau pat vėl paleido. Juk reikia pirmiau sužinoti, kas atsitiko. Įkyrios mintys lindo jam į galvą; jis pririšo savo arklį prie medžio ir leidosi tolyn pėsčias.

„Juk tėvas ne vienas, su juo buvo dėdė Mafijas ir džigitai, — galvojo jis. — Pagaliau ir pirkliai buvo ginkluoti. Užpulti vilkstinę ne taip jau lengva.“

Markas jautėsi kaltas, kad paliko tėvą vieną, nepadėjo jam nelaimėje. Bet kodėl jis mano, kad vilkstinė buvo užpulta? Šit jis pamatys visus, ramiai besiilsinčius po palmėmis…

Markas paspartino žingsnį. Kelias ėjo plokštikalne ir toliau leidosi siauru taku žemyn. Jį apėmė vienatvės jausmas — aplinkui dunksojo tamsūs kalnai, o viršum jų plytėjo žydras dangus. Po kojomis — pilkai žalia stepių žolė, dygios usnys ir kažkokie sidabrinio pilkumo, stipriai kvepiantys augalai.

Nuo išdžiūvusios žemės, apaugusios skurdžia augmenija, karštas vėjas kėlė dulkių sūkurius. Markas pridengė ranka akis ir lygumos pakraštyje staiga pamatė greit besiartinantį raitelių būrį. Jis nežinojo, ar tie baltai apsirengę raiteliai jį pastebėjo, bet, šiaip ar taip, bėgti atgal prie savo arklio jau nebebuvo laiko. Jis krito ant žemės, nušliaužė pakrūmėmis kokią penkiasdešimt žingsnių nuo kelio ir ten susigūžė žolėje.

Po valandėlės Markas atsargiai pakėlė galvą ir žvilgtelėjo pro žoles į kelią. Dulkės graužė paraudusias, karščiuojančias jo akis, susivėlusių plaukų kuokštai dribo ant veido. Jis suskaitė dvylika ginkluotų raitelių, kurie nieku nesiskyrė nuo matytų kaime plėšikų. Kaip ir anie, jie buvo apsiginklavę ietimis, ant nugarų kabojo lankai, bet jų strėlinės buvo tuščios.

Markui ėmė smarkiau plakti širdis. Atrodė, kad raiteliai joja tiesiai į jį. Jis išsitraukė iš makščių kalaviją ir pasidėjo šalia savęs, o kairiąja ranka suspaudė durklą. Jokios baimės jisai nejautė. Vis vien jokios vilties — jų neišvengsi, neišsigelbėsi. Jei plėšikai jį suras, jam grėsė mirtis.

Štai tau ir nuotykis! Ar taip jis vaizdavosi jį ten, Venecijoj, ilgesingai žiūrėdamas į išplaukiančius laivus ir niekindamas saulėje švytinčios lagūnos grožį? Ar taip jis atrodė jam, kai vilkstinė rūškanomis dienomis klampojo išmirkusiais nuo lietaus keliais?

Ne, Markas svajojo apie kitokius nuotykius! Štai jis kaunasi su plėšikais ir vergų pirkliais, jis išlaisvina gražuolę čigonaitę ir tampa visų pripažintu dienos didvyriu! Ir už savo žygdarbį susilaukia pelnyto atlyginimo — jis apiberiamas auksu ir sidabru ir priedo gauna dar žavią mergaitę!

Ir šit dabar jis guli karšto vėjo gairinamose dulkėse, negailestingai kepinamas saulės, tarp keistų, gaižų kvapą skleidžiančių krūmokšnių…

Ir fazanas ryškiomis sidabrinėmis plunksnomis prabėga pro šalį.

Ir balti raiteliai vis artėja — Markas jau mato tamsius, karingus jų veidus.

Ir širdis jam beveik paliovė plakusi.

Ir laikas jam tarsi sustojo.

Ruošdamasis žūtbūtinei kovai, Markas įsmeigė durklą į žemę; šalia gulėjo kalavijas. Įtempęs visas jėgas, jis pasirengė šuoliui.

Raitelių ietys buvo kraujuotos, drabužiai apdraskyti. Jie prajojo pro šalį, ir dabar Markas pamatė būrio vidury du prie arklių pririštus belaisvius. Vienas iš jų buvo Hasan-bekas. Jis gulėjo be sąmonės ant arklio nugaros; jo rūbai buvo aptekę krauju.

„Yra tokių atsiskyrėlių. Nelengvas jų gyvenimas!“ — taip kalbėjo Mafijas Polas Bagdade.

O dabar Hasan-bekas gulėjo sunkiai sužeistas ant arklio.

Kas gi atsitiko? Šis klausimas kankino Marką.

Kitas belaisvis buvo džigitas.

Markas pakilo, priklaupė. Raitelių jau nesimatė. Netrukus jie išvys du klaidžiojančius arklius ir Marko žirgą, pririštą prie medžio. Jis pasiėmė savo ginklus ir patraukė toliau nuo kelio. Laukinės vynuogės pynėsi po kojomis, erškėčių dygliai draskė drabužius.

Lygumos pakrašty kilo dulkių debesys. Markas išgirdo graudų gyvulių bliovimą ir šūkavimus. Pasislėpęs už krūmo, jis netrukus pamatė savo vilkstinės kuprius, mulus, arklius ir asilus, kuriuos varė raiteliai baltais apdarais, plūsdamiesi ir pliaukšėdami botagais. Pakrikusius gyvulius sunku buvo išlaikyti krūvoje. Du kupriai ištrūko ir pasuko iš kelio. Markui vėl kilo pavojus, kad jį gali pamatyti. Bet dabar jis buvo pakankamai toli ir išdrįso susilenkęs nubėgti prie pasvirusio medžio.

Pridengęs ranka akis, jis laukė, kol raiteliai su visa kaimene prajos pro šalį. Daugiau belaisvių Markas nepastebėjo. Kas gi atsitiko su keliavusiais vilkstinėje žmonėmis? Kur jo tėvas? Kur dėdė Mafijas? Nejaugi juos nužudė plėšikai?

Kas galėtų pasakyti!

Ne, tai nebuvo tie nuotykiai, apie kuriuos svajojo Markas. Tokie nuotykiai sugalvojami prie šiltos krosnies, linksmai spragsint ir liepsnojant malkoms židinyje.

Marką kankino troškulys.

Už aukštos uolos čiurleno kalnų upokšnis. Jo vanduo sunkėsi grioviais ir grioveliais, drėkindamas gelsvai rudą dirvą. Toliau upelis srauniai tekėjo per derlingą slėnį, kur vešliai augo vaismedžiai ir datulės. Žaliuojančioje pievoje ganėsi arklių, avių ir asilų kaimenės. Nedidelis miškelis slėpė karaunų pirkias nuo pašalinių žvilgsnių.

Artėjo vakaras. Karaunų vadeiva, kresnas apkūnus vyras, apžiūrinėjo grobį: šilkinius audinius, kilimus, maišus su kviečiais ir ryžiais, medvilnės ryšulius, kailius ir įvairias kitas gėrybes. Jo pilname plačių skruostų veide su juodais ūsais atsispindėjo gobšumas ir pasitenkinimas. Karaunai tylėdami laukė laimikio dalybų. Tik vaikai, nesitverdami džiaugsmu, tyliai reiškė savo susižavėjimą.

Saulė nusileido už miško, ir kalnai apsigaubė lengvučiu įvairiaspalviu šydu. Nukautieji gulėjo pašarvoti savo pirkiose, o šalia, parietusios kojas, sėdėjo jų žmonos, pratisai raudodamos.

Pastatytas prie belaisvių sargas keikė savo likimą — štai jis turi eiti sargybą, kai kiti dalijasi grobį.

— Ei tu, šakale, ar nenurimsi pagaliau! — piktai suriko jis.

Sargybinis įkišo pro medines grotas į duobę savo ietį, mėgindamas nuraminti dūkstantį belaisvį. Bet nuo staigaus truktelėjimo jis išsitiesė ant grotų ir, atsimušęs galva į grandinę su kabančia ant jos spyna, valandėlę gulėjo be žado.

Belaisvis stovėjo duobėje, laikydamas kruvinoj rankoj ietį, kurią jis išplėšė sargui iš rankų, pačiupęs ją už smaigalio.

— Na, palauk tu man, juodsnuki velnio išpera! — šaukė Matėjas, sukandęs dantis iš skausmo. — Tuojau aš pakutensiu tave šita pačia ietimi!

Praslinko nemaža laiko, kol ankštoje, į viršų siaurėjančioje duobėje Matėjas apsuko ietį smaigaliu aukštyn. Jis pastatė ją ant delno ir sviedė į viršų, bet pasiekė tik grotas. Sargybinis pašoko ir svirduliuodamas pasitraukė iš tos vietos. Jis išgirdo pergalingą belaisvio juoką.

Kapitonas Matėjas atsisėdo duobės kampe ir, atsiplėšęs kraštą marškinių, apsirišo žaizdą. Dabar jis turėjo ginklą ir prisiekė kaip gyvas neišleisti jo iš rankų.

Kai sargybinis atsipeikėjo, jis ne juokais išsigando. Juk tasai pašėlęs milžinas, ir be ginklo pavojingas kaip tigras, atėmė iš jo ietį. Jis įsivaizdavo, kaip visi šaipysis iš jo neapdairumo ir su kokia panieka žiūrės į jį vadas. Išplūstas ir paniekintas, jis, ko gero, pats atsidurs duobėje.

Nevykėlis sargas prišliaužė keturpėsčias prie grotų ir pamėgino atsargiai žvilgtelėti į duobę. Bet vos tik viršuj pasirodė jo plaukai, belaisvis vėl sviedė ietį, priversdamas sargą atšokti atgal. Vargšui nieko kito nebeliko, kaip tik prašyti kalinį, kad tasai geruoju grąžintų jam ietį. Už tai sargas žadėjo jam ir kumyso, ir kvietinių skrylių, ir avienos.

Nors Matėjas nesuprato nė žodžio, bet suvokė, kad sargybinis jam kažką žada. Vadinasi, tas ginklas jam tikrai padėjo. Jis užmiršo savo gėdingą padėtį, kad lyg sugautas šuo turi tūnoti dvokiančiame urve. „Dabar gerai apsigalvok, Matėjau, ir nežiopsok, — kalbėjo jis pats sau, — kitaip žūsi čia per nieką.“ Ir kapitonas su nerimu prisiminė Marką, kuris dėl jo kaltės pateko į pavojų.

— Na, eikš čionai, drauguži! — šūktelėjo jis ramiai. — Pasikalbėsime.

Virš grotų iš lėto palinko juodas sargybinio veidas išgąsčio kupinomis akimis.

— Eikš arčiau, šunsnuki, nebijok, nieko aš tau nedarysiu, — švelniu balsu kalbėjo Matėjas. — Nagi atnešk man ką nors užkąsti ir šalto gėrimo. Tik paskubėk! Šitokią štai krūvą valgio, supranti? Tada aš grąžinsiu tau ietį, ir tu galėsi ramiausiai mane pasmeigti. Štai tavo ietis, pasižiūrėk! O dabar dumk, drauguži!

Sargybinis apsidairė. Pamažu artėjo sutemos. Jo bendrininkai tebebuvo užimti grobio dalybomis. Jis keletą kartų linktelėjo galvą ir mostais paaiškino Matėjui, kad viską suprato ir patenkins jo prašymą.

Vos tik sargybinis nuėjo, Matėjas ėmėsi darbo. Nulaužęs ieties smaigalį, jis ėmė rausti kietoje duobės sienoje pakopas. Urve jau buvo visiškai tamsu. Danguje pasirodė pirmosios žvaigždės.

Staiga Matėjas išgirdo duslius garsus, tarytum kas aimanuotų čia pat žemėje. Jis paliovė kasęs ir įsiklausė. Dabar jis išgirdo silpną balsą, tyliai šaukiantį jį vardu. Matėjas buvo ne iš bailiųjų, bet šis vaiduokliškas balsas jį truputį išgąsdino. Negi tai būtų koks numirėlis, šaukiąs jį iš kapo?

Jo kalėjimas buvo kaimo pakrašty. Visi dienos garsai nuščiuvo — nebebuvo girdėti nei šunų lojimo, nei paukščių plazdenimo krūmuose. Nutilo ir moterų raudos.

— Kas čia mane šaukia? — paklausė Matėjas, ir jo skardus balsas nuslopo gilioje duobėje. Įsiklausęs jis vėl išgirdo savo vardą ir lengviau atsiduso, kai jo ausį pasiekė persiški žodžiai. Dabar jis prisiminė, kad karaunų kalėjimo aikštelėje buvo keturios duobės. Vadinas, kažkur šalia turi būti kitas belaisvis.

— Kas jūs? — šūktelėjo Matėjas. — Pasakykite savo vardą.

— Hasan-bekas.

— Pakentėkite, Hasan-bekai. Aš pamėginsiu išsikrapštyti iš šito urvo. Gal paskui galėsiu ir jums padėti.

Ir Matėjas negaišdamas vėl ėmėsi darbo. Dabar kalboms nebuvo laiko. Hasari-beko atsiradimas patvirtino jo spėliojimus, kad vilkstinę užpuolė plėšikai. Bet kurgi visi kiti? Kas nusitiko Nikolui ir Mafijui Polams? Kur Markas?

Matėjas pamėgino ropštis į viršų išraustomis pakopomis, smeigdamas giliai į žemę ieties nuolaužą. Deja, netrukus jis pamatė, kad visas jo darbas nuėjo perniek. Palypėjęs keletą pėdų, jis neteko pusiausvyros ir turėjo nušokti žemėn. Matėjas įsitikino, kad pasiekti grotas aukštyn siaurėjančia siena neįmanoma ir kad jis gyvas palaidotas šiame urve. Beliko vienintelis malonumas— palaikyti ryšį su Hasan-beku. Bet kadangi jis nemokėjo nė vieno žodžio persiškai, o anas itališkai, tai ir susižinoti nebuvo įmanoma. Nusiminęs ir netekęs vilties, Matėjas atsisėdo ant žemės. Tvankus karštis kiek atslūgo, bet jis taip sušilo bekasdamas, kad buvo visas šlapias nuo prakaito. Sužeistą ranką labai sopėjo. Jį kankino alkis ir troškulys.

Staiga Matėjas pašoko, pamatęs virš duobės klastingą sargybinio veidą. Kažką šnibždėdamas, jis numetė pro grotas keletą kvietinių sklindžių. Matėjas greitai nuvalė nuo jų žemes ir pradėjo valgyti, bet burna taip buvo išdžiūvusi, kad jis negalėjo nuryti kąsnio.

Sargybinis pareikalavo grąžinti ietį.

Matėjui bematant dingo niūri nuotaika, ir jis pagyvėjo. Jam šovė į galvą mintis… Kai tik sargas pakels grotas ir čiups ieties kotą, jis…

— Na, pakelk grotas, mano mielas krankly, — meilingai pasakė Matėjas, kone dainuodamas, — ir duok man atsigerti. Matėjas labai ištroškęs, supranti?.. Tu nori atsiimti savo ietį? Tuojau pat, mielasis. Duokš man pirmiau ąsotį, aš atsigersiu, o tada tu gausi ietį. Štai ji! Kokia puiki ietis! Tiesa, be antgalio, bet tai juk nesvarbu? Aš tau paduosiu ją patogiai, kad galėtum gerai nutverti už koto. O dabar atidaryk dureles!

Matėjas lydėjo savo žodžius raiškingais rankų judesiais.

Grobio dalybos, rodos, baigėsi: buvo girdėti besiskirstančių karaunų balsai ir žingsniai. Sargybinis greitai atrakino spyną ir, nuėmęs grandinę, pakėlė grotas. Paskui nuleido su virve ąsotį ir vėl pareikalavo savo ieties.

Matėjas godžiai gėrė šaltą pieną, nepaisydamas susijaudinusio sargo sapaliojimų. Jis vienu mauku ištuštino pusę ąsočio, tarytum niekad nebūtų ragavęs tokio skanaus gėrimo.

— Tu stačiai angelas, mano išdykėli! — murmeno Matėjas. — O dabar trauk ąsotį į viršų ir tuojau pat nuleisk jį į gretimą duobę Hasan-bekui. Tada aš tau atiduosiu ietį.

Sargas suprato, ko nori belaisvis, ir jam nieko kito nebeliko, kaip įvykdyti to velnio reikalavimus. Jam terūpėjo kuo greičiau atgauti savo ginklą. O vėliau jis žiauriai atsikeršys už viską.

Matėjo ausį pasiekė vos vos girdimas Hasan-beko balsas, o paskui jis aiškiai išgirdo, kaip užsitrenkė gretimos duobės grotos. Sargas grįžo atgal ir pasilenkęs čiupo už jam paslaugiai iškeltos ieties. Bet vos tik tas įsikibo, Matėjas stipriai patraukė, ir sargas įsivertė į duobę.

— Na, balandėli, šit mes tave ir sučiupome! — Jis nutvėrė mirtinai išsigandusį sargą už krūtinės ir taip skėlė į ausį, kad tasai atsimušė pakaušiu į sieną.

— Gavai už tai, kad norėjai pakutenti mane savo ietimi. O dabar, jei nori likti gyvas, stovėk ramiai, kad aš galėčiau užlipti tau ant pečių. Štai šitaip, supratai? Ir kad man nė krust!

Matėjas užsirioglino sargui ant nugaros, bet krašto nepasiekė — duobė buvo per gili. Nusivylęs jis nušoko žemyn.

Dabar jis sėdėjo šiame ankštame urve kartu su sargu. Pabėgti buvo neįmanoma.

Markas nusėlino paskui plėšikus iki žmonių palikto kaimo, per kurį turėjo žygiuoti karavanas. Pasislėpęs krūmuose, jis stebėjo, kaip karaunai nusivarė kuprius, mulus ir asilus į kainus kažkokiu slaptu takeliu. Dar jis matė, kaip būrys vyrų, išsirinkęs geriausius vilkstinės arklius, nujojo iš paskos su dviejų belaisviais. Džigitui jie buvo užrišę akis, o Hasan-bekas gulėjo ant arklio be sąmonės. Markas palaukė, kol visi raiteliai paliko kaimą, ir pasigavo vieną iš paliktų arklių. Jis nusivedė jį prie šulinio, pagirdė ir pats sriūbtelėjo drungno, kartoko vandens, paskiau kyštelėjo nosį į vieną kitą pirkią, ieškodamas ko nors pavalgyti, Karaunai daug ką paliko apiplėštame kaime, tad jis ir pats numaldė alkį ir dar arklį pašėrė.

Kur dingo Matėjas? Markas nežinojo, nė ką begalvoti. Jis būkštavo, kad jį galėjo nužudyti plėšikai.

Viršum žemės virpuliavo įkaitęs oras. Padangėse sklandė keturios erelių poros. Keistai atrodė ši popiečio tyla po viso to, kas čia neseniai įvyko. Markui reikėjo apsispręsti, ką daryti toliau: ar sekti plėšikus ir išaiškinti slaptą jų buveinę, ar ieškoti vilkstinės pėdsakų.

O, kad nebūtų jis sutikęs tėvo ristūno!

Antra vertus, į plėšikų rankas pateko mulai su popiežiaus dovanomis didžiajam chanui ir visa Polų manta. Jei Markas nenuseks paskui juos į kalnus, tai vėliau vargu ar pavyks išaiškinti jų slaptavietę.

O kapitonas Matėjas? O sužeistas Hasan-bekas?

Ir Markas su skaudama širdimi nusprendė toliau sekti karaunus. Plėšikų pėdsakai nuvedė jį stačiais vingiuotais takais per uolėtus, tarpeklių išraižytus kalnus ir nykias tarpukalnes į sraunaus upelio slėnį. Reikėjo tik stebėtis, kaip greitai plėšikai žygiavo tokiais keliais, varydamiesi ištisą pagrobtų gyvulių kaimenę. Ir nors Markas tuojau pat išskubėjo paskui, jam nepavyko jų pasivyti. Jodamas išilgai upės, jis pagaliau aptiko brastą, kur plėšikai perėjo į kitą krantą. Dabar jau buvo nesunku nusekti iki pievos, kur ganėsi gyvuliai, ir toliau iki karaunų gyvenvietės.

Kol plėšikai krovė nuo arklių ir mulų savo grobį, Markas spėjo apsidairyti po apylinkę. Jis užkopė į krūmais apaugusį šlaitą, nuo kurio buvo galima saugiau stebėti viską, kas dedasi kaime. Pašlaitėj, už kokio šimto žingsnių, buvo išraustos duobės belaisviams laikyti, o ties jomis vaikščiojo sargybinis su ietimi.

Ir štai Markas mato, kaip sargybinis įkiša ietį pro grotas, o paskui staiga krenta lyg žaibo nutrenktas ir sunkiai atsikelia, bet… ginklo rankoje jau nebeturi. Markas užmiršo nuovargį ir kankinusias jį niūrias mintis. Jis negalėjo prieiti prie duobės, bet buvo tikras, kad ten Matėjas — tik jis sugebėtų iškirsti tokį pokštą!

Nekantriai laukė Markas vakaro. Pamatęs, kaip Matėjas įtraukė į duobę sargybinį, jis garsiai nusijuokė. Karaunai, pasidaliję grobį, išsiskirstė po savo pirkias, sunkiais ryšuliais nešini. Sutemus Markas atsargiai nušliaužė šlaitu žemyn ir prisėlino prie duobės.

— Matėjau, čia aš, Markas. Ar jūs girdite mane? — sušnibždėjo jis.

— O kad tave šimtas! — sušuko Matėjas.

— Luktelkit, aš tuojau numesiu jums virvę.

Markas pririšo prie grotų virvę, kuria sargas buvo nuleidęs ąsotį, ir numetė kitą jos galą į duobę.

Matėjas taip tvojo sargui, kad tas ilgam neteko sąmonės, ir išlipo iš urvo.

— Sūnau mano… kaip tu visa tai padarei? — tyliai pratarė Matėjas, spausdamas Marką savo glėbyje. — O dabar eime. Mes turime išlaisvinti Hasan-beką. Raktą aš turiu — ištraukiau sargui iš kišenės.

Jie įsiklausė. Aplinkui viešpatavo tyla. Plėšikai dar buvo užsiėmę savo grobiu. Matėjas atrakino spyną ir pakėlė grotas.

— Hasan-bekai! — šūktelėjo Markas į tamsą.— Čiupkite virvę!

Atsakymo nebuvo.

— Mes atėjome jūsų išlaisvinti… Hasan-bekai!

— Bene bus netekęs sąmonės! — dingtelėjo Matėjui. Nujausdamas kažką negera, jis nusileido virve į duobę ir po valandėlės vėl išlipo.

— Deja, mes jau nebegalime jam padėti… Hasan-bekas mirė… Eime, Markai, negalima ilgiau gaišti!

…Jis turėjo niūrias, fanatiškas asasino akis. Žmonės nepasitikėjo juo, nes jis buvo užsidaręs ir vienišas. O štai dabar jis žuvo kovoje su plėšikais.

Tamsa pavertė medžius milžinais, o krūmus tykojančiais šalikelėse vaiduokliais. Nakties priedangoje slankiojo žvėrys. Žolėje sušlamėjo gyvatė ir nuvinguriavo į brūzgyną. Staugė šakalai, kažkur netoliese riaumojo liūtas. Giedrame danguje mirgėjo žvaigždės.

Matėją ir Marką gaubė gūdi naktis.

Praslinkus dviem dienoms po užpuolimo, Nikolas ir Mafijas Polai šuoliavo dulkėtais keliais nuožulnia įkalne. Juos lydėjo dvi šimtinės totorių karių ir penkiasdešimt džigitų. Priešais juos nuo karščio virpančioje tolumoje dunksojo tamsūs kalnai. Užpakalyje plytėjo mėlyna jūra, kurios vėsus alsavimas gaivino skubančius keleivius. Ormuzo slėnyje brendo javai. Šiltas jūros vėjas glostė gelstančias kviečių ir miežių varpas.

Nikolo Polo veidas atrodė pilkas ir suvargęs. Jis visas buvo kažkoks nustėręs. Niūrios mintys be paliovos lindo į galvą, nė valandėlės neduodamos ramybės. „Tai aš kaltas, jei jis bus žuvęs… Jokime greičiau, greičiau!.. Ak, ir kodėl aš nepalikau jo Venecijoj!.. Negaiškime nė minutės! Greičiau!.. Aš, aš esu kaltas!..“

Gauruoti totorių arkliūkščiai lėkė kiek kojos įkabina. Raiteliai savo darniais judesiais tartum suaugo su arkliais, kurie buvo neatskiriami nuo jų kaip strėlė ir lankas, kaip butelys ir vanduo, kaip maišelis ir maistas. Jie buvo pratę porą dienų nenulipti nuo arklių, net miegodavo balne, jiems besiganant.

Salia Nikolo Polo jojo jo brolis Mafijas, stengdamasis nuslėpti savo nerimą. Tylėjimas jį kankino.

— Gerai, kad mes bent savo dukatus iškeitėme į turkius, — prabilo jis.

— Nelaimės mane persekioja. Kampas nepalikau Marko Venecijoj!

— Nekalbėk niekų, Nikolai! — karštai atkirto Mafijas. — Aš esu tikras, kad berniokas gyvas. Juk plėšikai norės gauti už jį išpirką.

Tik dabar Nikolas atsigodė iš sustingimo.

— Jis pats puolė tiems plėšikams į nagus! Nelabasis traukė jį ieškoti to prakeikto Matėjo!

Apie vidurdienį jie sustojo trumpo poilsio. Vilkstinių kelias vingiavo aukštyn į kalnus. Kelyje pasitaikydavo upokšnių ir didesnių upelių, kur galėdavo išsimaudyti ir atsigaivinti šaltame vandeny. Vakare jiems dar buvo likęs vienos dienos kelias iki užpuolimo vietos. Nikolas Polas pasiūlė totorių vadui tęsti kelionę naktį.

Užkūrė laužus. Blėsčiojanti jų ugnis baidė nuo stovyklos žvėris, o dūmai — įkyrius vabzdžius. Kol arkliai ganėsi, raiteliai užkando ir sugulė ant savo kailių arba veltinių nusnūsti. Po dviejų valandų sargybiniai juos pažadino.

Naktį šiek tiek atvėso, ir dabar jie jojo daug greičiau, negu nepakenčiamoje dienos kaitroje. Nikolas ir Mafijas Polai snūduriavo balnuose. Nuobodi nakties tyla, monotoniški medžių, krūmų ir kalnų šešėliai, arklių kanopų dunksėjimas ir kamanų žvangčiojimas juos migdė. Broliai jojo būrio priekyje už pirmosios totorių voros. Staiga priekiniai raiteliai sustojo. Nakties tyloje pasigirdo įspėjamieji šūkiai. Būrys pasiruošė kovai.

Broliai Polai išgirdo griausmingą bosą:

— Apakote, ar ką, po velnių! Negi nematot, kad mes ne plėšikai?

O paskui skardų jaunuolišką balsą:

— Kur jūsų vadas? Mūsų vilkstinę užpuolė karaunai.

Nikolas Polas paspaudė arklį ir, Mafijo lydimas, nušuoliavo į priekį. Jam vis dar vaidenosi, kad iš jo šaiposi naktinės šmėklos.

— Markas! — sušuko jis dusdamas. — Juk tai mano sūnus! Argi nematote?

Totoriai pasitraukė į šalį. Nikolas Polas nušoko nuo arklio ir apkabino Marką.

— Kaipgi čia atsiradai, sūnau? — sušnibždėjo jis, staiga pagyvėjęs. Jis paleido Marką iš savo glėbio ir griežtai tarė: — Juk čia yra ir dėdė Mafijas. Jis taip pat susirūpinęs tavo likimu. Pasisveikink su juo!

Nikolas Polas pavėdėjo savo arklį į šalį. Jo ranka mėšlungiškai spaudė pavadį. Sukandęs dantis, jis mėgino bent kiek susitvardyti.

— Na, šit mes ir vėl drauge, dėde, — pasakė Markas kimiu balsu. Jis suprato tėvo jaudinimąsi, nes ir jį patį šią akimirką apėmė toks neapsakomas džiaugsmas ir drauge liūdesys, kad jo akys prisipildė ašarų.

Kol Mafijas kalbėjosi su savo sūnėnu, Nikolas Polas priėjo prie Matėjo.

— Aš jums be galo dėkingas, Matėjau, iš visos širdies dėkoju! Jūs išgelbėjote Markui gyvybę.

Matėjas sumišęs papurtė galvą.

— Jūs klystate, Polai. Atvirkščiai, Markas ištraukė mane iš dvokiančios duobės. Aš to niekuomet nepamiršiu. Prisiekiu jums, Nikolai, niekados nepamiršiu!

Nikolas Polas nepatikliai žiūrėjo į Matėją. Tuo tarpu totoriai ėmė nerimauti — jie norėjo greičiau sužinoti, kur slapstosi plėšikai. Ormuzo kunigaikštis, užsirūstinęs dėl vilkstinės užpuolimo, įsakė šimtinių vadams ir penkiasdešimčiai džigitų žūt būt sunaikinti plėšikų lizdą. Akiplėšiški karaunų užpuolimai rimtai trukdė prekybą tarp Bagdado ir Ormuzo.

Totoriai nusprendė sustoti artimiausiame slėnyje ir ten išklausyti Marko ir Matėjo pasakojimo. Netrukus suliepsnojo laužai, ir Markas apsakė savo ir Matėjo nuotykius.

Išgirdęs apie Hasan-beko mirtį, Nikolas Polas nuleido akis.

— Mes neteisingai jį kaltinome, — tarė jis, — Hasan-bekas buvo narsus vyras! Sužeistas ir parblokštas ant žemės, jis vis dar priešinosi plėšikams. Tada žuvo penki prekijai, karavanbašis ir dešimt džigitų.

— Aš mačiau jūsų ristūną, tėve. Jis bėgo į mane vienas, be raitelio…

— Tavo tėvas per susirėmimą nukrito nuo arklio, — paaiškino Mafijas. — Jis nukovė vieną plėšiką ir paspruko svetimu arkliu. Mes lėkėme dieną ir naktį, ieškodami pagalbos.

— Taigi matai, Nikolai, — kalbėjo jis, kreipdamasis į brolį.— Negi mes galėjome vieni vytis karaunus.

— O Markas taip padarė,— pasididžiuodamas atkirto jam Nikolas.

— Kai aš pagalvoju apie tai, mane šiurpas nukrečia, — pasakė Mafijas.

Staiga Markas prisiminė naktinį pokalbį su Hadži-Muhamedu ir Hasan-beku.

— O Hadži-Muhamedas gyvas? — paklausė jis.

— Kaipgi, gyvas. Jis su nekantrumu lauks mūsų Ormuze.

Prie laužo sėdėjo šešetas vyrų. Blėsčiojanti liepsna šokinėjo virš žemės, atsispindėdama siaurose totorių šimtininkų akyse; rausvi jos atšvaitai nušviesdavo veidus, paskui vėl viską apgaubdavo tamsa.

Marką išvargino įtemptas nakties žygis — akys merkėsi, galva sviro žemyn. Nikolas atnešė antklodę ir užklojo sūnų. Ir Matėjas vos laikėsi ant kojų.

— Bene geriausia bus pailsėti iki ryto, — pasakė Mafijas totoriams.

Netrukus visi kietai sumigo. Tik sargybinių laužai tebedegė. Budėtojai vaikščiojo aplink stovyklą, saugodami miegančius.

Tarsi viesulas užklupo kitos dienos vakarą totoriai ir džigitai karaunų buveinę. Visi, kurie mėgino priešintis, buvo nugalabyti. Likusieji buvo suvaryti į vidurį kaimo ir turėjo sunešti iš pirkių visus apiplėštos vilkstinės daiktus. Paskui visus belaisvius supančiojo ir pririšo prie arklių.

Tuo tarpu venecijiečiai ištraukė iš duobės mirusio Hasan-beko kūną.

Jį palaidojo sode, tarp dviejų aukštų medžių, ir kapą apdėjo sunkiais akmenimis apsaugai nuo plėšriųjų žvėrių.

„Čia ilsisi Hasan-bekas. Niekas jo nepažinojo ir niekas nemylėjo. Jo dievas nebuvo mūsų dievas. Bet jis buvo narsus vyras.

Ilsėkis ramybėje, Hasan-bekai.“

SENAS PADORUS LAIVIŪKŠTIS

Siaura vandens juosta skyrė uolėtą salą nuo žemyno. Sąsiauriu vienas po kito plaukė laivai ir galeros iš įvairių šalių. Jais buvo gabenamos visokios vertingos prekės: imbieras ir pipirai iš Indijos, perlai iš kaimyninių Bachreino salų[18], jašma iš tolimojo Kašgaro, šilkas ir brokatiniai audiniai, kalavijai ir šarvai iš Damasko, persiški ir arabiški arkliai, dramblio kaulai.

Kai Markas ėjo per Ormuzą.— triukšmingą prekybos miestą, įsikūrusį uolėtoje, bevandenėje saloje, jam atrodė, jog čia sukaupti viso pasaulio lobiai. Ir kartais jam kildavo noras tapti visų tų turtų šeimininku. Jis domėjosi savo tėvo ir dėdės, atgavusių beveik visas plėšikų pagrobtas vertybes, prekybiniais reikalais ir džiaugėsi kiekvienu pelningu sandėriu.

Tačiau Marką domino taip pat vietos gyventojų gyvenimas ir papročiai, to krašto istorija. Per tą šešių mėnesių kelionę jis patyrė tiek daug įspūdžių, kad išlaikyti visa tai atmintyje buvo neįmanoma. O kiek nuotykių dar laukė jo ateityje! Praslinks keletas metų, kol jie po ilgos kelionės per kalnų ledynus ir įkaitusius dykumų smiltynus pasieks Chanbalyką[19] — didžiojo chano Chubilajaus rezidenciją.

Markas pradėjo suprasti, koks platus yra pasaulis ir koks įvairus gyvenimas. Jaunuoliui vis labiau kilo noras išsaugoti visa tai, ką jis mato ir girdi. Jis nusipirko iš vieno indų pirklio samarkandiško popieriaus ir ėmė užrašinėti svarbiausius įspūdžius apie įvairias vietoves ir žmones. Bet ilgainiui pamatė, kad, užrašant savo mintis, reikia didesnio tikslumo, negu padrikai pasakojant.

Būdamas nepaprastai aistringas tyrinėtojas, jaunuolis nebesitenkino atsitiktiniais, dažnai prieštaringais pasakojimais — jis stengėsi įsigilinti ir patikrinti, kiek juose yra tiesos. O labiausiai jam patikdavo pačiam viską savo akimis pamatyti.

Ormuzas garsėjo kaip stambus prekybos centras. Čia suvažiuodavo arabų, indų, persų ir italų pirkliai. Einant per miestą, buvo sunku rasti vietą, kur nebūtų prekiaujama.

Nors uolėta salos žemė neturėjo vandens, ūksminguose turtuolių kiemuose čiurleno fontanai. Ištisi pulkai nešikų kasdien tampė odinius maišus su vandeniu į plokščiadugnes valtis. Be šio nuolatinio ryšio su pakrante Ormuzas negalėjo gyventi.

Vasarą saulė čia taip kepina, kad visi pasiturintys gyventojai palieka miestą. Jie keliasi į savo sodus jūros pakrantėje arba į upių salas ir gyvena ten erdviose, iš žilvičių nupintose palapinėse, kurios statomos ant polių virš vandens. Slėpdamiesi nuo negailestingų saulės spindulių tose lapais dengtose pavėnėse, žmonės laukia vakaro. O kai nuo lygumų papučia karštas sausvėjis, gyvenimas visai apmiršta. Žmonės gelbstisi, lįsdami iki kaklo į vandenį, ir taip kiauras valandas tūno, kol aprimsta tasai pražūtingas dykumos alsavimas.

Hadži-Muhamedas, dažnai lankęsis ir gyvenęs Ormuze, papasakojo Markui apie tą sausvėjį, kuris prieš porą metų pražudė daugiau kaip šešis tūkstančius žmonių. Ormuzo kunigaikštis laiku nesumokėjo Kermano valdovui metinės duoklės. Tada valdovas ryžosi nubausti miestą ir atsiimti duoklę jėga. Sutelkęs penkis tūkstančius pėstininkų ir šešiolika šimtinių raitelių, jis įsakė pulti Ormuzą. Kariuomenė be jokių sunkumų žygiavo per derlingas Kermano karalystės sritis. Ormuze niekas nenujautė gresiančio pavojaus. Turtingi pirkliai ir valdininkai, kaip paprastai, buvo išvykę iš miesto ir gyveno savo vasarnamiuose.

Kermano daliniai vakare sustojo palmių giraitėje netoli Ormuzo ir ruošėsi pulti miestą. Kariai, tikėdamiesi didelio grobio, buvo gerai nusiteikę. Kai kitos dienos rytą jie išžygiavo tolyn, staiga juos užklupo tas baisusis dykumų sausvėjis. Dusdami nuo neapsakomo karščio, arkliai blaškėsi, trypė kanopomis, o kariai, ieškodami išsigelbėjimo, mėgino raustis į žemę. Bet mirtį nešanti vėtra naikino savo kelyje viską, kas gyva. Taip visa Kermano kariuomenė žuvo, nepasiekusi miesto, kurį ji rengėsi pulti.

Venecijiečiai atvyko į Ormuzą vasaros pradžioje. Nors karščiai juos labai kankino, savo prekybinių reikalų jie nepamiršo. Sužeista Matėjo ranka greit sugijo. Karaunų nelaisvė jam atrodė lyg baisus sapnas.

Ir Markas buvo beveik viską pamiršęs. Nauji įspūdžiai nustelbė neseniai patirtus pergyvenimus ir žadino norą ieškoti vis naujų nuotykių. Jis su nekantrumu laukė tolesnės kelionės.

Venecijiečiai gyveno pas Hadži-Muhamedą, pačiame pajūryje, priešais Ormuzo salą. Jo namas stovėjo nuostabiai gražiame sode ir buvo taip puikiai įrengtas, kad Markas nejučiomis prisiminė asasinų rojaus sodą su pasakiškais rūmais ir altanomis.

Kartą Markas sėdėjo giliai susimąstęs didžiojoje vyrų namo menėje. Jis buvo vienas. Pro vitražus skverbėsi blausi šviesa, aukštoje salėje buvo maloniai vėsu. Staiga jo ausis pasiekė muzika ir liūdna daina, bet tie garsai skambėjo taip toli, kad jis nesuprato, ar jam tik taip rodosi, ar jis iš tiesų girdi.

Moterys Lido pakrantėje sutinka su dainomis žvejus, vakare grįžtančius savo laiveliais… Dainuoja ir žvejai — dainavedys užtraukia melodiją, o paskui įsijungia ir kiti… Dainos skamba Venecijos kanaluos… Skrodžia vandenį valtys… Tyliai pliuškena bangos… Laivų meistras Džovanis stovi ant akmeninių apgriuvusios romėnų vilos laiptų, o juodaplaukė Džanina klausosi gražios dainos. Mulų varovai sustoja, žvejai nuleidžia irklus, stiklo pūtėjai liaujasi plepėję… Venecija… Dainuoja Džovanis… Tolimi vaikystės prisiminimai — skaudūs ir kartu taip malonūs.

Ar jis ilgisi Venecijos? Dievai žino. Tačiau Markas suprato, kad nežinomi toliai tebetraukia jį taip stipriai, kaip anuomet, kai jis su vaikišku smalsumu lydėdavo akimis iš San Nikolo uosto išplaukiančius laivus.

Tiesa, jis pasiilgo žydinčių kaštanų, pasiilgo Piacetos ir motinos kapo San Mikelės kapinėse, tačiau troškimas keliauti, pamatyti svetimus kraštus buvo stipresnis.

Sode, veidus prisidengusios čadromis, dainavo moterys, būgneliams pritariant.

Į salę, kur sėdėjo Markas, įėjo Hadži-Muhamedas ir Matėjas.

— Šlovė alachui, kad jus sutikome! — tarė pirklys. — Manėme, jog jūs Ormuze. Aš ruošiuosi plaukti į Bachreino salas ir būčiau laimingas, jei jūs ir kapitonas Matėjas sutiktumėt mane lydėti.

— Į Bachreino salas? Pas perlų ieškotojus? — Markas negalėjo nuslėpti savo džiaugsmo. — Aš mielai jus lydėsiu, jei tik tėvas leis.

— Meseras Polas neprieštarauja, — atsakė Hadži-Muhamedas. — Jei jūs sutinkate, rytoj švintant mes išplaukiame.

— Viena laimė, kad pagaliau ištrūksime iš šio pragaro, — sumurmėjo Matėjas, džiaugdamasis vėl galėsiąs pajusti po kojomis laivo denį.

Kai Nikolas ir Mafijas vakare grįžo iš miesto, Markas jau buvo susidėjęs reikalingus kelionei daiktus ir pasiuntęs į burlaivį.

— Žiūrėk, kaip jis skuba! — šyptelėjo Mafijas. — O Matėjo iš viso nebesimato. Šiąnakt jis, tikriausiai, nakvos laive.

Bet šį kartą Markas negirdom nuleido geraširdišką dėdės juoką.

— Rytoj iš pat ryto mes išplaukiame, tėti, — pasakė jis, vis dar būkštaudamas, kad koks nors netikėtumas nesutrukdytų kelionės. — Viskas paruošta.

— Gerai, — pritarė Nikolas Polas. — Bet žinok, kad tai ne kokia pramoga. Mudu nusprendėme, kad ateityje tu privalai mums padėti. Bachreino salose galima pigiai pirkti perlų, žinoma, kaip reikiant pasiderėjus. Pasikliauk Hadži-Muhamedu. Jis moka kalbėti su pirkliais ir duos tau gerų patarimų.

Tai buvo Markui pirmoji prekybinė užduotis. Jis labai didžiavosi, kad tėvas patikėjo jam tokį svarbų reikalą, ir nusprendė griežtai laikytis Hadži-Muhainedo nurodymų.

Kitos dienos rytą, dar prieš saulėtekį, jie išplaukė iš uosto. Matėjas nepatikliai apžiūrinėjo vienastiebį burlaivį, lygindamas jį su dideliais Venecijos laivais, kuriems nebaisios smarkiausios audros.

— Kas čia per laivas, Markai, — tarė Matėjas, kraipydamas galvą,— stačiai didelė barža. Tik pažiūrėk, kaip suleistos denio lentos — nė vienos vinies. Ir inkaras medinis. Tokio keisto laiviūkščio kaip gyvas nesu matęs. Jei tik užeis audra, jis kaip mat subyrės į šipulius.

— Nesirūpinkit, kapitone, — pasakė šypsodamas Hadži-Muhamedas, nugirdęs paskutinius Matėjo žodžius. — Mediniai kaiščiai, kuriais sutvirtintos lentos, laiko ne blogiau už vinis. Mes geležies nenaudojame, nes ji per brangi.

Matėjas turėjo pripažinti, kad įgula labai sumaniai vairavo nepaslankų laivą per visus pavojus. O jūra čia buvo klastinga.

Ji galėjo kiekvieną akimirką iškrėsti kokį pokštą. Štai ji lyg ir vaiskiai mėlyna, kaip ramus kalnų ežeras, paskui, nei iš šio, nei iš to, pradeda šiauštis, kyla putotos keteros, ir šniokščiančios bangos virsta iš visų pusių ant laivo. Pakilęs viesulas drasko bures, braškėdamas svyruoja stiebas — kurį laiką laivas atsiduria vėjo ir bangų valdžioje. Bet staiga vėjas nutyla ir jūra nurimsta, tarsi ją būtų paglosčiusi švelni motiniška ranka.

Vieną naktį keleiviai įsitaisė denyje. Švietė mėnulis, atsispindėdamas jūroje plačia sidabrine juosta. Markas susižavėjęs gėrėjosi žvaigždėtu dangumi, o Hadži-Muhamedas vaikštinėjo po denį. Matėjas stovėjo šalia vairininko ir lyg užburtas žvelgė į jūrą.

— Kaip jums patinka mūsų kraštas? — paklausė Hadži-Muhamedas.

Markas įtarė, kad Hadži-Muhamedas ne šiaip sau jo paklausė, todėl, kiek pasvyravęs, atsakė:

— Jūsų šalis didelė ir graži.

— Bet jūs pamatytumėt Kermaną, mesere Polai! Žavus kaip brangakmenis. Dievaž, negaliu įsivaizduoti ką nors gražesnio. Prie pat miesto trykšta karštos gydomosios versmės. Jos įrengtos puikiuose soduose ir aptaisytos marmuru. — Hadži-Muhamedas atsitiesė ir tartum maldaudamas pažvelgė į Marką. Chna nudažyta ruda jo barzda palietė jaunuolio petį.— Aš esu turtingas žmogus, mesere Polai. Kermane ir kituose miestuose turiu namų, kuriuose ne gėda būtų gyventi ir kunigaikščiams. Atleiskite, kad aš taip nekukliai kalbu apie savo turtus, — pridūrė jis ir nutilo.

Markas susimąstė. „Kuriems galams tasai prekijas nei iš šio, nei iš to, ėmė liaupsinti Kermaną ir pasakoja apie savo turtus? — galvojo jis, žiūrėdamas pro Hadži-Muhamedą į raibuliuojančią jūrą.— Ši šalis turi daugybę paslapčių. Įspėjai vieną mįslę, žiūrėk — jau iškilo kita. Ką turi galvoje tas aukštaūgis persas išblyškusiu veidu?“

— Jūs tylite? Jums nepatinka mano žodžiai?

— Nežinau, ką jūs norėjote tuo pasakyti.

— Jūs protingas, mesere Polai, protingas ir drąsus. Tik jūsų dėka mes atgavome karaunų pagrobtas gėrybes…

Markas tik numojo ranka.

— Aš turiu jums vieną pasiūlymą,— kalbėjo toliau Hadži-Muhamedas. — Likite pas mane Persijoj, padėkite man tvarkyti savo verslą. Aš priimsiu jus į savo šeimą kaip tikrą sūnų. Mes leisimės drauge į Indiją, Egiptą, Italiją, kur tik mus ves prekybos kelias… — Hadži-Muhamedas įsmeigė į Marką savo tamsias, paslaptingas akis. — Aš jus labai vertinu, mesere Polai.

Žvaigždėta naktis Marką kerėte kerėjo — jis jautėsi, lyg būtų atsidūręs kitame pasaulyje. Šitaip kalbėjo jam išdidus ir santūrus prekijas… Jis prisiminė pokalbį prie fontano, velionį Hasan-beką.

Hadži-Muhamedo pasiūlymas buvo labai viliojantis. Jei Markas tą siūlymą priimtų, jo lauktų įdomus ir ištaigus turtingo pirklio gyvenimas. O kelionė į Katajų, priešingai, žada tik pavojus ir vargą.

Laivas skrodė nakties tamsą. Tyliai pliuškeno bangos. Šalia vairininko lyg koks milžinas stovėjo Matėjas. Protingos jo akys su meile klaidžiojo po jūros tolius.

— Dėkoju jums, Hadži-Muhamedai, — tarė Markas Polas. — Nepykite ant manęs, kad aš jūsų pasiūlymo nepriimu. Dar vaikas būdamas, nuolat svajojau apie tolimas šalis… Pagaliau kaip aš galėčiau skirtis su savo tėvu ir dėde?

— Jūsų tėvas neprieštarautų,— pasakė Hadži-Muhamedas, nuleidęs akis. — Jis labai jus myli, mesere Polai, ir norėtų apsaugoti nuo tolimos kelionės pavojų.

— Vadinas, jis tam pritaria? — paklausė Markas susijaudinęs. — Tai jis jus įkalbėjo?

— Ne, tai mano noras, — nuramino jį prekijas. — Jūs dar jaunas, mesere Polai, bet jūs nepaprastas žmogus. Tikėkite, mes, pirkliai, mokame vertinti žmones, kitaip nė grašio neuždirbtume.

Hadži-Muhamedas atsilošė. Išblyškęs jo veidas atrodė šaltas ir paslaptingas.

Marką užplūdo neramios mintys. Jis priėjo prie turėklų ir įbedė akis į vandenį. Kaip jis džiaugėsi, kai tėvas jam pirmąsyk patikėjo savarankiškai atlikti prekybinį sandėrį! O dabar… Markas su kartėliu nusijuokė. Pasirodo, tėvas nori, kad jis taptų Hadži-Muhamedo padėjėju. Argi Markas neįrodė, kad sugeba veikti apdairiai ir sumaniai? Jis negalėjo suprasti tėvo.

Aštuntą kelionės dieną dangus apsiniaukė, nors debesų nesimatė. Atrodė, lyg koks žmogus būtų perėjęs per didžiulę salę ir užgesinęs visas žvakes. Jūra liūliavo tartum skystas švinas.

— Vanduo atrodo kibus, — sumurmėjo Matėjas. — Artinasi didelė audra. — Ir jis prisiminė štormą ties Ispanijos krantais, kai jų laivas sudužo į uolas.

Visa įgula susirinko denyje. Matėjas numetė Markui virvę, sakydamas:

— Štai imk, prisirišk tvirtai!

Dangus ir jūra apsitraukė pilku šydu. Visiška tyla — jokio vėjelio. Taip karšta ir tvanku, kad stačiai nebėra kuo kvėpuoti. Nuo menkiausių judesių muša prakaitas.

— Geriau eiti nuo denio, — pasakė Hadži-Muhamedas ir nulipo žemyn.

— Lik viršuj, — paliepė Matėjas Markui. — Apačioj pražūsi…

Jis pririšo Marką prie tiltelio turėklų ir pats prisirišo.

Pamažu pilkas rūkas ėmė gelsvėti, jūra susiūbavo, ir staigus karšto vėjo gūsis nuplėšė burę. Matėjas ir Markas sugulė ant grindų. Didžiulė banga persirito per denį, laivas iškilo ant vandens kalno keteros ir numarmėjo į prarają,— bangos blaškė jį kaip skiedrą. Vairininkas veltui mėgino pasukti rumpelį. Jam į pagalbą atskubėjo Matėjas ir visa savo jėga užgulė ratą, bet vairas nepajudėjo. Laivas atsidūrė vėjo ir šėlstančių bangų valioje. Stiebas grėsmingai pasviro.

Markas tvirtai įsikibo į medinius denio turėklus. Viršum jo tolydžio ritosi milžiniškos bangos. Virvė stipriai veržė jam krūtinę. Matėjas prišliaužė prie jo ir kažką šūktelėjo į ausį, bet Markas nieko nesuprato. Staiga denis pakrypo ant šono, paskui atsistojo beveik piestu ir smuko į prarają. Taip kartkartėmis laivas iškildavo į siautėjančių bangų keteras ir vėl garmėdavo žemyn.

Įtempęs visas jėgas, Markas apie nieką kita negalvojo, kad tik pavyktų išsilaikyti. Nebevaldomas laivas tapo tarsi savarankiška būtybė. Atrodė, kad kiekvieną akimirką siautėjančios vandens masės gali jį sugniuždyti. Markas prisiminė Matėjo žodžius: „Jei tik užeis audra, jis kaip mat subyrės į šipulius.“ Nejaugi jis atsidurs šiame kunkuliuojančiame pragaro katile? Bangos bematant jį prarytų.

Staiga tvykstelėjęs žaibas perskrodė niūrų gelsvai pilką dangaus šydą, ir tuojau pat sudundėjo griaustinis, kuris akimirką nustelbė klaikų jūros šniokštimą.

— Jei dabar pliūptels lietus, — sušuko Matėjas, — mes išgelbėti! Laikykis tvirtai, Markai! Nepaleisk virvės!

Vėjas nuslopino kapitono žodžius. Viršum jūros siautėjo audra— bangos, vėjas, žaibai, perkūnija — titaniškos stichijų grumtynės. Mažutis burlaivis tarsi skiedra nardė tarp vandens kalnų.

Markas atsimušė galva į medinę siją, rankos jam nusilpo, krūtinę skaudžiai spaudė įtempta virvė. Kaip tik tuo momentu Matėjas čiupo jį į glėbį ir nutempė ant kapitono tiltelio. Jis atleido virvę, ir Markas, atgavęs jėgas, vėl tvirtai įsikibo į turėklus.

— Pradėjo lyti! Štormas silpnėja! — išgirdo jis Matėjo balsą.

Štormas iš tikrųjų aprimo. Dangus atsiskyrė nuo jūros, kuri jau nebesiautėjo taip grėsmingai. Jūreiviai džiaugsmingai šūkavo, pragariškas šokis baigėsi, laivas vėl pakluso žmonių valiai. Lietus pliopė virš jūros, protarpiais griaustinio palydimas, ir tarytum sklaidė bangas.

Tai buvo nuostabus, vėsus lietus. Bet štai iš debesų išniro saulė! Trumpą neužmirštamą akimirką lietaus lašai ir bangos sutvisko grynu auksu.

Matėjas ir Markas, stovėdami ant denio, vyniojo virves, kuriomis buvo prisirišę.

— Senas padorus laiviūkštis! — sušuko Matėjas, su pasigėrėjimu žiūrėdamas į stiebą.— Ar aš nesakiau?

— O ne, — atkirto Markas šypsodamas. — Jūs sakėte, kad, ištikus audrai, jis subyrės į šipulius!

Dvyliktą dieną burlaivis įplaukė į mažą Samako uostą. Hadži-Muhamedas supažindino Marką su savo bičiuliu, indų prekiju, ir tas pakvietė keleivius apsigyventi jo namuose. Perlų žvejyba Bachreino salose buvo beveik ištisai indų pirklių rankose. Indų prekijo namas buvo persiško stiliaus, su kvadratiniu kiemu viduje ir panėšėjo į nedidelius rūmus. Trys didžiosios menės sienos buvo ištapytos mėlynomis ir auksinėmis gėlėmis. Nuo kiemo menę skyrė stiklinė siena, pro kurios vitražus smelkėsi marga šviesa, pabrėždama kažkokį niūrų, slegiantį šios didelės menės prabangumą.

Kitos dienos rytą Hadži-Muhamedas nusivedė Marką ir Matėją į uolėtą salos pakrantę. Einant pro skurdžias kaimo pirkeles, juos apspito pulkas juodų ir rudų sulysusių vaikų išpampusiais pilvais. Ištiesę rankas, jie prašė išmaldos. Matėjas davė jiems maišelį kvietinių paplotainių, ir vaikai godžiai puolė prie skanėstų.

— Kas gyvena šiose pirkiose? — paklausė Markas.

— Perlų ieškotojai. Tai daugiausia negrai. Bet štai jau ir jūra!

Priešais juos plytėjo saulėje spindinti jūra. O salos gilumoje, prie šaltinių ir upokšnių, driekėsi sodai ir puikavo gražūs namai. Turtinga sala!

Pakrantėse gulėjo kalnai geldelių, kurių vidus puvo saulėje. Juodaodės, skarmalotos moterys krapštė iš geldelių pašvinkusius moliuskus, ieškodamos perlų. Prižiūrėtojai įtariai jas stebėjo. Viena moteris pakilo, norėdama bent valandėlę atsitiesti ir atsikvėpti. Tuojau pat prišoko prižiūrėtojas su rimbu ir, piktai plūsdamas, grąžino ją prie darbo.

Moteris, nuleidusi galvą, vėl ėmė raustis dvokiančių geldelių krūvoje.

Tyras kaip krištolas įlankos vanduo tarp tamsių uolų spindėjo tarsi žydras deimantas. Perlų ieškotojų valtys gulėjo apverstos siaurame pajūry.

Matėjas lėtais žingsniais artinosi prie prižiūrėtojo. Jo įdubusios akys degė pykčiu. Tasai atatupstas traukėsi link vandens.

— Sakyk, gyvuly neraliuotas, už ką tu mušei tą moterį? — paklausė Matėjas įširdęs.

Prižiūrėtojas niekaip negalėjo suprasti, ko nori iš jo tasai milžinas. Matėjas ištraukė jam iš rankų rimbą ir sviedė į vandenį.

— Ką jūs ten darote? — piktai sušuko Hadži-Muhamedas.

Moterys be perstojo dirbo savo darbą.

Matėjas grįžo pas Hadži-Muhamedą. Prižiūrėtojas ėmė šaukti jam iš paskos, bet, kai šis atsigręžė, tuojau pat nutilo, kažką piktai murmėdamas.

— Nesikiškite į svetimus reikalus, mesere Matėjau! Tuo jūs galite pakenkti mūsų prekybiniams sandėriams. Tos moterys — vergės iš Afrikos ir priklauso mūsų pažįstamam indų prekijui. Ką jūs galvojate, mesere Polai?

— Aš manau, kad Matėjas pasielgė teisingai!

— Mes esame prekijai, o ne vergų užtarėjai, — šiurkščiai atrėžė Hadži-Muhamedas. — Kas to nesupranta, tas nieko nenusimano apie prekybą.

Ir jis pagreitino žingsnį. Markas susimąstęs ėjo paskui.

Vanduo jūroje buvo vaiskus, ir saulės spinduliai siekė koralais aptekusį dugną. Ant uolų iškyšų lyg sustingę stovėjo perlų ieškotojai. Ant juodų ir tamsiai rudų žvilgančių kūnų blizgėjo vandens lašai. Narai sunkiai alsavo, spausdami kumščiuose lenktus peilius, kuriais jie plėšia nuo akmenų geldeles. Pasijuosę plonus tinklelius, jie ilsėjosi, abejingai žiūrėdami į jūrą.

Bet štai skardžiai sušunka prižiūrėtojas, pažadindamas juos iš sustingimo.

— Hei-jai, į vandenį! Hei-jai, į vandenį!

Ir vyrai šoka į jūrą. Tarsi didelės žuvys, jie leidžiasi penkiasdešimt — aštuoniasdešimt pėdų gilumon ir lupa peiliais perlų kiaukutus nuo rifų. Užgniaužęs kvapą, Markas smalsiai žiūrėjo į juos. Vandens paviršius vėl pasidarė lygus kaip veidrodis. Laukimo minutės virto amžinybe. Nejaugi žmogus gali taip ilgai išbūti po vandeniu?

Jau šimtas širdies tvinksnių!

Prižiūrėtojas abejingai vaikštinėja pakrante, šmikšėdamas sau rimbu per blauzdas.

Šimtą dvidešimt kartų suplakė širdis!

Kas dedasi ten, apačioj? Narai sudrumstė gelmėje vandenį, ir jūros dugno nebesimatė.

— Antai plaukia didelis burlaivis! — pasakė Hadži-Muhamedas, rodydamas ranka į horizontą.

Štai ir šimtas keturiasdešimt tvinksnių!

Į jūros paviršių išnyra viena galva, paskui antra, trečia… Iškamuotais veidais vyrai plaukia į krantą. Išlipę iš vandens, jie valandėlę suklumpa ant geltono, įkaitusio smėlio, paskiau neša savo tinklelius raštininkui ir išberia prieš jį kriaukles.

Raštininkas atžymi: Alis — 30 kriauklių, Abdula — 40, Mustafa — 35…

— Hei-jai! Į savo vietas, tinginių pančiai! — vėl komanduoja prižiūrėtojas.

Ir narai, nuleidę galvas, vėl skirstosi į savo vietas. Jų žmonos toliau knebinėja pakrantėje kiaukutus, o aplinkui, lyg alkani šunyčiai, šmirinėja jų vaikai. Per dieną narams tenka leistis į jūros gelmes keturiasdešimt ar net penkiasdešimt kartų, jei nori sužvejoti nuo vieno iki dviejų tūkstančių kriauklių.

Štai vėl pasigirdo prižiūrėtojų komanda — vėl juodi ir rudi kūnai nėrė į vandenį ir dingo jūros gelmėse.

— Hei-jai, Ali, kodėl tu nešoki? O tu, šviesiaodi, šok greičiau, kad negautum rimbų!

Alis ir šviesiaodis giliai atsikvėpė ir šoko į jūrą.

— Burlaivis suka į uostą,— tarė Hadži-Muhamedas.

— Kokių velnių šūkaloja tasai šunsnukis? — pasipiktino Matėjas. — Negi jis nemato, kaip tie vargšai nusikamavę.

— Perlai labai brangūs, — atsakė Markas ir dar giliau susimąstė.

Visi trys leidosi iš pakrantės į salos gilumą. Pakeliui jie dar ilgai girdėjo prižiūrėtojų šūkavimus:

— Hei-jai, į vandenį! Hei-jai…

Indų prekijo žmonos gyveno uždarytos, tarsi atskirame moterų pasaulyje. Jų karalystė buvo atitverta aukšta, balta siena su mažomis durimis. Ten vešėjo puikus sodas su ūksmingais medžiais ir rožių krūmais, kuriame stovėjo dviejų aukštų namas, o grįstame kieme tryško fontanas.

Jos vilkėjo šilkiniais, auksu ir sidabru siuvinėtais drabužiais, ant jų rankų ir plaukuose blizgėjo briliantai ir perlų vėriniai. Tos moterys nieko daugiau neveikė, kaip tik vaikštinėjo po sodą, šoko, žaidė ir dainavo, stengėsi įvairiomis gudrybėmis įsiteikti savo ponui. Jos nekentė ir kartu mylėjo viena kitą, jautėsi tarsi paukščiai auksiniame narve ir bodėjosi savo prabangiu, beprasmiu gyvenimu. Čia jos negirdėjo prižiūrėtojų šūkavimų ir botagų pliaukšėjimo — jų širdys buvo lyg akmeninės.

Prekijas vaišino Marką ir Hadži-Muhamedą. Ant stalo stovėjo sidabriniai indai. Tarnaitės atnešė ryžių, skiltelėmis supiaustytų aguročių, įvairių mėsos patiekalų ir daržovių. Svečiai palaukė, kol pradės valgyti pats šeimininkas ir tik tada ėmė vaišintis.

Tyliai, tarsi vaiduokliai, tarnaitės ėmė nuo stalo tuščius indus ir nešė mažas lėkšteles su saldumynais.

Besivaišinant Hadži-Muhamedas papasakojo, kaip karaunai užpuolė jų vilkstinę. Indas prabėgomis žvilgtelėjo į Marką.

Paskiau jie gėrė vyną. Seimininkas mandagiai klausėsi Hadži-Muhamedo pasakojimo, bet tamsus jo veidas visą laiką buvo abejingas. Tačiau, kai persas užsiminė apie perlus, indų prekijas kilstelėjo galvą ir pamojo tarnui. Netrukus priešais svečius stovėjo dėžutė su puikiais perlais.

Indas pabėrė juos ant staltiesės.

Hadži-Muhamedas staiga ėmė kalbėti, kad Ormuze labai karšta vasara ir kad jis ketinąs vykti į Kermaną.

O priešais juos gulėjo rinktiniai perlai, apskriti ir ovalūs, kai kurie vyšnios didumo. Žvakių šviesoje jie blykčiojo čia melsvai, čia geltonai.

Markui atrodė, kad Hadži-Muhamedo kalboms nebus galo. Dabar jis priminė indui juodviejų bendrą kelionę prekybos reikalais, pasakodamas daugybę įvairiausių smulkmenų. Seimininkas santūriai šypsojosi, įterpdamas vieną kitą žodį ir ragindamas pakelti taures.

Pagaliau Hadži-Muhamedas pasidėjo ant delno keletą perlų ir ėmė atidžiai juos žiūrinėti.

Mandagus indų prekijo abejingumas staiga dingo, ir jo veidas visiškai pasikeitė. Dabar jis buvo panašus į menininką, besižavintį puikiu paveikslu.

— Tik pažvelkite, mesere Polai, į šį jūros stebuklą! — sušuko jis ir lyg poetas ėmė girti savo perlus.

Paskui jo veidas surimtėjo, ir jis staiga virto prekiju, kuriam gresia neišvengiamas bankrotas.

— Tai visas mano turtas, ką jūs matote! — pasakė jis atsidusęs. — Sunku dabar gauti perlų žvejų. Ir gyvena jie neilgai, o juodaodžio vergo kaina, jei jis turi tvirtą krūtinės ląstą, labai didelė.

Ir indo veidas vėl pasikeitė. Dabar jis atrodė esąs kilniadvasis draugas, galįs paaukoti savo bičiuliui patį brangiausią daiktą.

— Tik jums aš sutinku juos perleisti, Hadži-Muhamedai! — atsiduso perlų prekijas. — Šiūlykite priimtiną kainą už šį karališką lobį, ir jis bus jūsų.

Hadži-Muhamedas pasiūlė septynis šimtus turneziškų svarų.

Šeimininkas pakilo.

— Išnešk dėžutę! — įsakė jis tarnui ir, kreipdamasis į Hadži-Muhamedą, pridūrė: — Jums nederėtų taip tyčiotis iš manęs.

Markas su dideliu susidomėjimu stebėjo tas derybas Abu pirkliai net užmiršo jį čia esant. Jie tarytum sukryžiavo kalavijus nematomoje dvikovoje. Jų veidai buvo santūrūs ir mandagūs, bet akyse atsispindėjo šaltas gobšumas. Hadži-Muhamedas turėjo daugybę namų ir didelius žemės plotus, o indas iš viso buvo pasakiškai turtingas. Jie nesiderėjo kaip smulkūs pirkliai turguje, bet tyrė vienas kitą, ieškodami silpnų priešininko vietų, nors abiem buvo aišku, kad jie vienas kito neapmaus.

Kieme pliuškeno fontanas, pro praviras duris dvelkė švelni vakaro vėsa.

Laikas slinko nepastebimai. Tarnaitė vėl atnešė vyno ir saldumynų.

Pagaliau pirkliai sulygo dėl kainos — tūkstantis du šimtai turneziškų svarų.

Markas ir Hadži-Muhamedas atsisveikino su šeimininku, kuris palydėjo juos iki durų ir palinkėjo labos nakties.

— Pelningas sandėris, mesere Polai, — tarė Hadži-Muhamedas, kai juodu liko vieni. — Jei norėsit, galėsit įsigyti pusę perlų už šešis šimtus svarų. Tikiuosi, jūsų tėvelis bus patenkintas, — pridūrė jis šypsodamas.

Jie praleido saloje dar tris dienas, o po to jų laivas išplaukė iš uosto.

— Hei-jai, į vandenį! Hei-jai, į vandenį! — palydėjo juos prižiūrėtojų šūkavimai.

Gaivus jūros vėjelis išsklaidė nemalonų pūvančių pakrantėje moliuskų dvoką.

VANDUO — BRANGIAUSIAS TURTAS

Venecijiečiai iškeliavo iš Ormuzo kartu su Hadži-Muhamedu tuo metu, kai buvo nuimamas datulių derlius. Mažą jų vilkstinę lydėjo džigitų būrys. Pragariškai kepino saulė. Jau keletą dešimtmečių nebuvo tokios karštos vasaros. Sėkmingai sutvarkę Ormuze savo prekybinius reikalus, Nikolas ir Mafijas Polai skubėjo. Jie norėjo kuo greičiau pereiti skersai Persiją ir tikėjosi po keleto mėnesių pasiekti didįjį rytinį vilkstinių kelią.

Jie keliavo derlinga lyguma į šiaurę, Kermano link. Vilkstinę vedė senas, prityręs karavanbašis Nasredinas. Pasak persų pirklio, tai pats patikimiausias žmogus Kermane. Nasredinas buvo mažo ūgio ir liesas, saulės ir vėjo nugairintu veidu. Senis turėjo lakią vaizduotę. Kai jis ką nors pasakodavo, raukšlių išvagotas jo veidas tolydžio kitėdavo — čia darėsi linksmas arba liūdnas, čia mąslus arba vaikiškai naivus, o kartu keisdavo savo išraišką ir akys po žilais gauruotais antakiais.

Markas mielai šnekučiuodavosi su seniu.

Abipus kelio buvo gausu vaismedžių, plytėjo laukai ir gelsvai žalios pievos, kuriose ganėsi avių kaimenės, ožkos, galvijai, kupriai, arkliai ir asilai. Daugely vietų pasitaikydavo karštų gydomųjų versmių.

— Derlingas kraštas, mano pone, — pasakė Nasredinas. — Bet aš nepatarčiau jums ragauti vietinės kviečių duonos.

Markas klausiamai pažvelgė į karavanbašį.

— Ji tokia pat karti, kaip ir šulinių vanduo.

Ir Nasredinas nė kiek neperdėjo. Keliautojams teko apsiprasti su karčiu duonos skoniu, o karti ji todėl, kad užmaišoma surstelėjusiu vandeniu.

Karavanbašis savaip apie tai pasakojo:

— Matote, šis kraštas atsirado virš jūros. Indijos jūra po žeme nusitęsia iki Kermano. Taigi ar galima stebėtis, kad mūsų duona tokia karti?

Bukliai primerkęs akį, Nasredinas sekė, kokį įspūdį daro jo žodžiai pašnekovui. Pastebėjęs kiek pašaipią Marko šypseną, jis gražbyliškai kalbėjo toliau:

— Patikėkite senu Nasredinu! Mes dabar jojame virš jūros. Kada nors skalaujamas iš apačios žemės sluoksnis pasidarys toks plonas, kad nugrims, ir tada Kermano miestas staiga atsidurs jūros pakrantėje. Aš jau regiu Indijos laivus, atplaukiančius į Kermaną su dramblio kaulais ir įvairiais prieskoniais, matau iš visų pusių traukiančias į miestą vilkstines…

Ir Nasredinas ėmė iškalbingai pasakoti apie atsiradusį jo vaizduotėje Kermano uostą. Markas kantriai klausėsi senio postringavimų — jie įvairino ir lengvino nuobodžią kelionę nepakenčiamoje kaitroje. Tuščias kalbas jis leido negirdomis, įsimindamas visa, kas gera ir išmintinga.

Nasredinas mėgo pats sau užsiduoti klausimus ir į juos atsakyti.

— Kas yra brangiausia ir gražiausia gyvenime? Jūs manote, auksas? Viską galima už auksą nupirkti — gėles, arklius, rūmus, brangakmenius, vergus ir verges. Bet ar sūrus vanduo pasidarys saldus, jei aš įmesiu į jį gėlių? Jūs suprasite mane, kai mes josime per dykumą. Už auksą aš nusipirksiu gyvulių ir žmonių. Nebylūs gyvuliai temps už mane krovinius. Gerai! Tačiau piktosios dvasios gali iškreipti mane iš kelio, ir aš nieko daugiau nebematysiu, vien tik geltonus druskėtus Juodosios dykumos smėlynus… Ir tada užklups didžiausia nelaimė — troškulys! Tai baisiausia kančia, kokią kada nors yra patyręs žmogus! Ar jūs žinote, jaunuoli, kas yra troškulys? Tepadeda jums alachas niekuomet jo nepatirti. Troškulys — tai druska spurdančiai krūtinėje širdžiai, ugnis viduriuose. Troškulys — tai dulkės gyslose, lipnios gleivės burnoje… Troškulys aršiau už totorių antplūdį Čingischano laikais, — prislopino balsą Nasredinas. — Gyvuliai krinta ant įkaitusio smėlio. Nusikamavę ir išsekę žmonės darosi pikti. Jie bado durklais arklius ar kuprius ir geria trykštantį iš jų šiltą kraują. O aš stoviu tarp jų su savo aukso gabalu. Ką aš galiu su juo padaryti? Ničnieko. Dabar jūs žinote, kas yra brangiausia pasaulyje? — Po reikšmingos pauzės senis pakiliu balsu paskelbė išmintį, kurią jis sukaupė per daugel vilkstinėse praleistų metų: — Aš jums sakau — brangiausias ir puikiausias dalykas pasaulyje yra vanduo! Jūs juokiatės? Ką gi, juokitės. Kada nors suprasite, kad aš sakiau tiesą.

Apsimestas Nasredino pyktis greitai atslūgo. Jis plekštelėjo asilui botagu. Asiliukas nustebęs pakarpė ilgomis ausimis, bet anaiptol nemanė paspartinti žingsnio.

Markas šiek tiek atsiliko. Apmąstymams jam laiko netrūko. Su nepasitikėjimu jis stebėjo draugišką tėvo ir dėdės pokalbį su persų prekiju. Atrodė, kad tarp jų užsimezgė artima bičiulystė. Markas vengė pasilikti su tėvu vienu du. Jis šnekučiuodavosi su Matėju ir Nasredinu arba mokėsi iš džigitų joti ir vartoti ginklą, o vakarais sėdėdavo nekalbus prie laužo.

Markui vis nedavė ramybės Hadži-Muhamedo pasiūlymas burlaivio denyje. Mėgindamas suprasti tėvą, jis vėl prisimindavo persų prekijo žodžius: „Jūsų tėvas norėtų apsaugoti jus nuo tolimos kelionės pavojų.“

Ir tada Markas prisiminė mirusią savo motiną. Jis matė ją gulinčią užmerktomis akimis po šilkine antklode. Širdis jau nebeplakė. Šalia sustingusios rankos gulėjo dramblio kaulo statulėlė, kurią prieš išvykdamas jai padovanojo Nikolas Polas. Visą gyvenimą ji buvo vieniša. Markas girdėjo ją kalbant: „Jūs sakote, kad Venecija — jūrų karalienė. Aš tuo netikiu. Ji — jūrų vergė…“ Tai buvo mirties patale tarti žodžiai, kuriais motina mėgino nuramdyti sūnaus potroškį pamatyti tolimas šalis. Markas suprato motinos baimę, jos norą apsaugoti jį nuo tų pavojų, kurių kupinas nuotykingas prekijo gyvenimas.

O štai tėvo jis niekaip negalėjo suprasti. Kodėl tėvas nepagalvoja apie taip jo mėgiamas keliones, neatsižvelgia į jo troškimą daugiau pažinti, pamatyti svetimas šalis, apie kurias jam tiek daug buvo pripasakota Venecijoj?

Vilkstinė artėjo prie Kermano, kur gyveno persų pirklys. Ten jis sužinos, ar tėvas ir toliau laikosi savo sumanymo. O kas bus, jei tėvas ir dėdė toliau keliaus tik su Matėju? Markui skaudu buvo apie tai galvoti. Jau lengviau kovoti su plėšikais, negu su tokiomis įkyriomis mintimis.

Išdidumas ir baimė sulaikė Marką nuo pasikalbėjimo su tėvu. Jų santykiai buvo neaiškūs, bet Nikolas Polas tarytum nekreipė į tai dėmesio. Kelionės metu jo nuotaika visą laiką buvo puiki, jis juokaudavo su Matėju ir persų pirkliu, net pašaipias savo brolio pastabas išklausydavo su malonia šypsena. Jau seniai jis buvo taip gerai nusiteikęs.

Markas, priešingai, diena iš dienos darėsi vis niūresnis. Kartais jis vaizduodavosi, kad tėvas ir dėdė susimokę prieš jį, visiškai pamiršdamas, jog pats vengė jų draugijos. Kai tolumoj pasirodė Kermano bokštai, Markas tvirtai nusprendė tęsti kelionę, net jeigu tėvas ir labai spyriotųsi.

Visi keturi apsigyveno pas persų pirklį, kuris priėmė svečius labai nuoširdžiai. Markas iš tikrųjų pamatė, kad Hadži-Muhamedas nė kiek nesigyrė, kalbėdamas apie savo turtus. Namas buvo įrengtas su didele prabanga, prieinama tik kunigaikščiams. Paslaugūs tarnai ir tarnaitės tenkino kiekvieną svečių pageidavimą.

Venecijiečiai paskubomis ruošėsi tolesnei kelionei, nes po keleto dienų iš Kermano į Balchą[20], miestą didžiajame rytiniame vilkstinių kelyje, turėjo išvykti didesnė, Nasredino vadovaujama vilkstinė. Vakare, prieš išvykstant, Nikolas Polas užėjo į sūnaus kambarį.

— Mes jau pasiruošę, Markai, — tarė jis ir dribo ant sofos, nusikamavęs po dienos rūpesčių. Įėjęs tarnas pasiteiravo, ar ko nors nepageidaujama.

— Atnešk šviežių aguročių ir ąsotį pieno, — paprašė Nikolas Polas.

Markui smarkiau ėmė plakti širdis. Dabar viskas turi išsispręsti. Sustingusiu veidu jis sėdėjo priešais tėvą.

— Kas tau yra, Markai? — paklausė Nikolas Polas, žiūrėdamas į sūnų tiriamu žvilgsniu. — Kodėl tu toks paniuręs? Gal tau nebepatinka mūsų kelionė? Man regis, kad tu mieliau norėtum likti pas Hadži-Muhamedą?

Bet Markas šiuos žodžius suprato ne kaip klausimą. Jam atrodė, kad tėvas tyčiojasi iš jo. Šilkiniame sofos užtiesale išsiuvinėti paukščiai ir gėlės sumirgėjo jaunuolio akyse. Jis daugiau nebegalėjo tvardytis.

— Matyt, jūs gailitės nepalikę manęs Venecijoj, — įsikarščiavo Markas. — Bet niekas manęs nebūtų sulaikęs! Nesulaikys ir čia, Kermane!

Markas net nematė, kai tarnas padėjo ant stalo skaniai kvepiančių aguročių lėkštę. Jis sėdėjo išraudęs ir piktai suraukęs antakius.

Griežtas Nikolo Polo veidas pasikeitė.

— Kaip tu su manim kalbi?

Markas sumišęs nutilo.

Nikolas Polas giliai susimąstė. Šit jau dvidešimt metų jis keliauja po pasaulį, per tą laiką pažino daug žmonių, matė taurių asmenybių ir niekšų. O ką jis žino apie savo sūnaus sielvartus ir džiaugsmus? Dabar jis pajuto, kad Markas jau nebe vaikas svajotojas, o suaugęs, anksti subrendęs jaunuolis, turįs tvirtą valią ir savo nusistatymą. Globos jam daugiau nebereikia — jis jau pilnateisis vyras. Ir Nikolo Polo veidas nušvito.

— Ak, štai kodėl tu pastaruoju metu buvai taip paniuręs, — prabilo jis. — Kas gi tau sakė, kad mes nenorim imti tavęs drauge?

— Jūs gi pats klausėte, ar aš norėčiau likti pas Hadži-Muhamedą. Nejaugi užmiršote, tėveli?

— Hadži-Muhamedas mūsų bičiulis. Jis mielai tave pasiliktų. Bet aš jam pasakiau: „Pakalbėkit su Marku, jis jau suaugęs vyras. Kaip pats nuspręs, taip ir bus.“ — Kiek patylėjęs, Nikolas Polas kalbėjo toliau: — Žinoma, mums būtų nemalonu, jei tu apsispręstum čia pasilikti… Na, bet mes visai užmiršome aguročius. Jie saldūs kaip medus — tai ne čionykštė karti duona.

Niūrios Marko mintys bematant išsisklaidė, ir dabar jį apėmė neapsakomas džiaugsmas. Jis atsigaivino keliomis aguročio skiltimis, žavėdamasis švelniu jų skoniu. Markas taip pagyvėjo, kad per atsisveikinimo vakarienę Hadži-Muhamedas ir Matėjas negalėjo atsistebėti jo šnekumu. Tą vakarą Nikolas ir Mafijas Polai keletą kartų kreipėsi į jį svarbiais klausimais, ir Markas stengėsi tinkamai jiems atsakyti.

Kitos dienos rytą jie paliko Kermaną. Hadži-Muhamedas palydėjo svečius iki miesto vartų. Paskutiniai jo žodžiai buvo skirti Markui:

— Mano kuklūs namai visados jums atviri, mesere Polai. Nepamirškite užsukti pas mane, kai grįždami keliausite pro Kermaną.

Markas nuoširdžiai padėkojo ir atsisveikino, visai negalvodamas apie grįžimą. Visos jo mintys buvo vien apie būsimą kelionę. Iki dykumos vilkstinė žygiavo keturias dienas. Besiruošdama sunkiam žygiui, ji sustojo vienai parai pailsėti, kad atsikvėptų gyvuliai, apsirūpino maistu ir vandeniu. Nasredinas apie šią dykumą kalbėjo su panieka.

— Lyginant su Juodąja dykuma, ši tėra tarytum delnas, pasakė jis Markui. — Po septynių dienų mes jau būsime anapus.

Tris dienas jie nesutiko nė gyvos dvasios. Aplinkui smėlynai be jokio gyvybės ženklo — jokio medžio, jokio krūmo. Vietomis smiltynai buvo apnešti druskožemio sluoksniu, panašiu į purviną sniegą. Padangėje nesimatė jokio paukščio, žemėje jokio gyvo padaro. Nebuvo nė mažiausio vėjelio — jokio prieglobsčio nuo kaitrios saulės. Kartais kelyje pasitaikydavo sūraus, dvokiančio vandens klanai, apsitraukę žaliais maurais. Bet tasai vanduo buvo toks šleikštus, kad gerti jį buvo pavojinga. Varovams tekdavo jėga varyti nuo tų klanų ištroškusius gyvulius.

Matėjas jojo ant stipraus mulo, su ilgesiu prisimindamas Veneciją, kai jis rudenį išplaukdavo juodu savo burlaiviu į siautėjančią jūrą. Vos jis išmoko sėdėti ant sūpuojančios arklio nugaros, ir štai nauja staigmena: nepabaigiama kelionė per negyvenamus, nuobodžius tyrlaukius. Per dieną jis teištardavo ne daugiau kaip dešimt sakinių, pagražindamas juos rinktiniais keiksmažodžiais.

Po keturių dienų kelionės Nasredinas atvedė vilkstinę prie požeminės upės, kurios vanduo buvo tyras ir šaltas. Vietomis upės srautas, išplovęs viršutinį žemės sluoksnį, veržėsi į viršų. Žmonės ir gyvuliai tuojau pat numaldė troškulį ir atsigaivino vėsiame vandeny. Čia vilkstinė pernakvojo ir, papildžiusi vandens atsargą, kitą rytą su naujomis jėgomis leidosi tolyn. Dar po trijų dienų vilkstinė išėjo iš dykumos ir apsistojo nedideliame miestelyje.

Slinko savaitė po savaitės, o vilkstinė, vis tęsė savo kelionę. Saulė ir dulkės nugairino keliautojų veidus. Derlius nuo laukų jau buvo nuimtas, prinokę vaisiai krito nuo medžių. Ant kalvų dunksojo pilys ir vienuolynai, po miškus slankiojo liūtai ir leopardai, brūzgynuose šnarėjo driežai ir gyvatės, vakarais pelkėtose, meldais apaugusiose ežerėlių pakrantėse sūkuriavo debesys uodų.

Vilkstinė žygiavo vis tolyn ir tolyn, o žmonės darėsi vis nekalbesni. Jie pagyvėdavo tik tada, kai netikėtai užeidavo lietus arba nuo kalnų papūsdavo gaivus vėjas. Ant iešmo iškepta avies kulšis ir šaltinio vandens ąsotis buvo bene vienintelis jų gyvenimo džiaugsmas. Bagdadas, Ormuzas, Kermanas, audra Persijos įlankoj jau liko praeity.

Nasredinas papasakojo Markui apie Šibirgano[21] miestą.

— Šis miestas išsidriekęs slėnyje prie nedidelės upės. Ten jūs rasite visko, ko tik širdis trokšta: datulių, granatų, žodžiu, visokiausių vaisių. Niekur nėra saldesnių aguročių, kaip ten. Ar jums jau teko valgyti džiovintų Šibirgano aguročių? Jie kaip medus. — Senis susirūpinęs apsidairė. — Deja, tarp mūs ir Šibirgano plyti dykuma. Šitai aš norėjau jums pasakyti. — Ir su pasididžiavimu pridūrė: — Bet galite būti ramūs, senis Nasredinas nuves jus ten lengviausiu ir trumpiausiu keliu.

Atrodė, dykumai nebus galo. Markas pamiršo ir dienų skaičių. Akys vargo, žiūrint į geltoną negyvą smėlio jūrą. Keliautojai gėrė šiltą vandenį iš odinių maišelių ir vargais negalais nurydavo kąsnį. Pakeliui nebuvo nei šulinių, nei upių, net pašvinkusios balos. Kartą smarkus vėjas sukėlė tikrą smėlio audrą. Dangų aptraukė pilki debesys, ir ėmė lyti dideliais lašais. Žmonės ir gyvuliai, iškėlę galvas, lūpomis gaudė gaivinančią drėgmę.

— Garbė alachui! — sumurmėjo Nasredinas.

— Tikra dievo dovana! — džiaugsmingai sušuko Matėjas.

Tarnai ir varovai išdėliojo ant smėlio visus turimus indus, gaudydami kiekvieną lašą.

Apie tą gaivų, visą valandą trukusį lietų visi ir tekalbėjo, kol pagaliau pasirodė tamsūs kalnai.

— Aš jau užuodžiu vandens kvapą, kylantį iš slėnio, — pasakė Nasredinas. — Argi jūs nejaučiate, kaip pakito oras? Rytoj vakare jau būsime Šibirgane.

ŠVIESIAAKĖ MERGAITĖ

Balcho miestas išsidėstęs Persijos šiaurės rytų pasienyje. Kadaise jis vadinosi „Amu al Bulatas“, tai yra „visų miestų motina“. Pasakojama, kad šiame mieste prieš daugel šimtų metų Aleksandras Didysis paėmė sau už žmoną persų karaliaus Darijaus dukterį. Pasakiškai graži buvusi miesto mečetė. Ant kalno stovėjusi didinga pilis. Miesto siena juosė žalumynuose skendinčius marmurinius rūmus, gyvenamus namus, dirbtuves, mečetes ir turgus. Už miesto vartų plytėjo vaisių sodai ir plantacijos.

Bet štai atėjo sunkūs 1220-ieji metai, kuriuos dar prisimena seni vietos gyventojai. Kalbėdami apie to meto įvykius, jie baimingai apsidairo, ar kartais kas nesiklauso iš šalies.

Kai baisusis mongolų valdovas Čingischanas prisiartino prie miesto, seniūnai išėjo su dovanomis jo pasitikti. Jie norėjo apsaugoti „visų miestų motiną“ nuo sugriovimo ir išgelbėti gyventojus nuo mirties. Bet Čingischanas buvo negailestingas — jis įsakė miestą sugriauti ir jo gyventojus išžudyti.

Nuo tų laikų praėjo penki dešimtmečiai, bet nuniokoto miesto griuvėsiai vis dar priminė siaubingą mongolų antplūdį.

Nedidelėje aikštėje, ties apgriuvusia siena, stovėjo arba sėdėjo apie pusšimtis vyrų, moterų ir vaikų. Jie abejingai žvalgėsi aplinkui, rausėsi po savo ryšulėlius arba šlaistėsi prie sienos, kol rūstus šeimininko balsas arba lazdos smūgiai primindavo jiems tikrovę.

Diena buvo rūškana. Nuo kalnų pūtė rudeninis vėjas. Pirkėjai nesirodė, ir vergų pirkliai buvo blogai nusiteikę. Ant žemės, parietusi kojas, sėdėjo liesa, suvargusi mergaitė. Basos, purvinos jos kojos nuo lazdos smūgių buvo mėlynos ir žaizdotos. Šiandien vergų pirklys jau penktą kartą ištempė mergaitę į turgų ir siuto, kad niekas jos neperka. Šviesios vergės akys buvo blausios. Ji nubraukė užkritusius ant veido plaukus, kažkokia moteris padavė jai duonos gabalą.

— Valgyk, Ašima, — pasakė ji. — Atsargiai, tavo šeimininkas eina!..

Bet Ašimą jau spėjo paslėpti duoną už nugaros.

— Ką jūs ten kuždatės? — suriaumojo pirklys.

— Nieko, mano pone, — atsakė mergaitė ir susigūžė, laukdama smūgio.

Tiesa, smūgiai nebuvo pats baisiausias dalykas — prie jų galima pamažu priprasti. Jie labai skaudūs tik iš pradžių, ypač jei dar neužgijusios senos žaizdos. Paskiau skausmas palaipsniui praeina. Kur kas baisiau yra alkis ir troškulys — amžini vergiško mergaitės gyvenimo palydovai.

Ašima prisiminė Geltonąją upę.

Ji teka žemai slėnyje, ir plaukiančios ja baržos atrodo ne didesnės kaip bambuko lapai. Kelias nuo kranto staigiai kyla į kalną, ir įkalnėn vis traukia ir traukia vergai su sunkiais nešuliais ant pečių. Saulė svilina palinkusias, prakaituotas jų nugaras. Jie tempia maišus, molinius vamzdžius, geležį, audinių ryšulius — iš laivų ir valčių nuo saulėtekio iki saulėlydžio kraunamos įvairiausios prekės. Ašima jaučia, kad jos jėgos senka. Atsirėmusi į stulpą, ji svajoja apie dubenėlį su ryžiais, apie vandens ąsotį ir susmunka. Bet štai suriaumoja prižiūrėtojas. Mergaitė vargais negalais atsitiesia, ima savo naštą ir svirduliuodama vėl įsijungia į nešikų virtinę.

Kada tai buvo?.. Ašima jau nebesupaiso. Ji stengiasi nieko negalvoti, nes mintys žlugdo visas viltis, o neviltis dar blogiau, negu lazdos smūgiai, negu alkis ir troškulys. Neviltis išblaško net svajones, ir žmogui nieko kito nebelieka — tik rankos, godžiai stveriančios kiekvieną pamestą kaulą.

— Ašima, kelkis, — sušnibždėjo jai moteris. — Paslėpk duoną!

Mergaitė atsitiesė ir nustebusi apsidairė, ranka graibydama duonos. Šeimininkas jos nemušė?

— Stokis, brangioji, — išgirdo Ašima švelnų jo balsą.— Šis ponas domisi tavimi.

— Kodėl gi nestoji, kvailiuke? — paragino ją moteris.

Šalia stoviniavo praeiviai, o vergų pirkliai, tikėdamiesi pasipelnyti, statė į eilę savo prekes.

— Kelkitės, tinginiai! Argi nematot, kad atėjo pirkėjas!

Pirkliai stengėsi perrėkti vienas kitą.

— Tik pažvelkite štai į šį vyruką, kilnusis pone! Koks raumeningas!

— Štai ši moteris — ištverminga kaip mulas!

— Šimtas penkiasdešimt dukatų už šį jaunuolį!

Stambaus sudėjimo vyras, sukėlęs pirkliams tokį sąmyšį ir aplinkui sustojusiems žiopliams smalsumą, nekreipė jokio dėmesio į tuos šūkavimus. Jis tiriamu žvilgsniu žiūrėjo į sulysusią mergiotę ir aiškinosi su jos šeimininku kažkokia svetima kalba. Iš pradžių galinga pirkėjo figūra išgąsdino Ašimą — ji nežinojo, ar reikia džiaugtis, ar bijoti, kad tasai milžinas ja susidomėjo.

Ar jis iš tikrųjų pirks ją? Mergaitė pažvelgė į nepažįstamąjį. Dėl juodų žandenų jo veidas atrodė rūstus ir grėsmingas. „Toks vienu smūgiu užmuštų“, — pagalvojo ji. Jis buvo gražiai apsirengęs— tikriausiai svetimšalis. Jo akys Ašimai pasirodė geros, ji įžvelgė jose užuojautą. Mergaitė įdėmiai klausėsi derybų, kurios buvo vedamos persų kalba su svetimų žodžių priemaiša. Ir jai nubudo nedrąsi viltis.

Nepažįstamasis pažvelgė į žaizdotas mergaitės kojas, ir jo veidas paniuro. Vergų pirklys tuojau pat sugalvojo kažkokį pasiteisinimą. Jis ėmė pataikūniškai įtikinėti pirkėją, vadino Ašimą maža princese, kuriai reikia šiek tiek priežiūros.

Svetimšalis susimąstė. Jis padėjo ranką mergaitei ant peties, bet ši atšoko. „Dabar jis pamatė, kaip aš sulysusi, ir nepirks manęs“, — dingtelėjo Ašimai. Ir vilties kibirkštėlė užgeso. Stambusis svetimšalis dar kartą pažvelgė į mergaitę ir, neryžtingai apsisukęs, nuėjo.

Įtūžęs pirklys bloškė ją prie sienos.

— Tai nenaudėlė! Niekas tavęs nenori.

Ašima vėl atsisėdo ant žemės ir susigūžusi įbedė akis į vieną tašką.

— Tu turi šypsotis, kai ateina pirkėjai, — pasakė jai šalia sėdinti moteris. — O tu stovėjai lyg mietą prarijus. Na, valgyk savo duoną.

Mergaitė išsitraukė skarmaluos paslėptą duoną ir atsikando gabalą.

Ūkanota diena išsigiedrino. Praslinko dar keletas valandų. Ašima sustiro, besėdėdama ant žemės. Pradėjo temti.

— Kelkis! — riktelėjo pirklys. — Dvidešimt dukatų sumokėjau už tave, — graužėsi jis. — O dabar niekas tavęs neperka. Koks aš buvau kvailys!

Jis net nemušė mergaitės — tokia didelė buvo jo panieka.

Stojo tamsi, bežvaigždė naktis. Vergų pirklys davė Ašimai gabalą duonos ir ąsotį vandens; kojas sukaustė surūdijusia grandine.

Ašima gulėjo viena medinėje pašiūrėje šalia namo. Pro plyšius pūtė vėjas. Ji įsikniso į šnarančius šiaudus ir susitraukusi paskendo atsiminimuose. Ji girdėjo artimus širdžiai balsus, prieš jos akis kilo netolimos praeities vaizdai.

„Nėr gražesnės gėlelės už arbatžolių žiedelį,

Nėr žavesnės mergelės už manąją Ašimą“, — tyliai kuždėjo motina.

Ašima guli savo lovelėje. Motina atskleidžia baltą šilkinę užuolaidą.

„Kodėl tu nemiegi, dukrele? Nori, kad aš tau pasekčiau pasaką apie gražuolę Ašimą?“

„Pasek, mamyte, pasek!“

Ir ji girdi švelnų motinos balsą, pasakojantį gražiausią jos tautos padavimą.

„Prieš daugel metų viename kaime gyveno valstiečių šeima. Gegužės mėnesį, kai žydi granatmedžiai ir tamsiai sužaliuoja ryžių želmenys, toje šeimoje gimė mergaitė. Ją pavadino Ašima. Girdi, jos vardas buvo Ašima — kaip tavo…“

Motina švelniai paglosto jos įkaitusį veidelį.

„Pasakok gi toliau, mamyte!“

„Trijų mėnesių Ašima jau šypsojosi raudonomis lūpytėmis ir žiūrėjo į tėvus savo tamsiomis it migdolai akutėmis, tarytum viską suprasdama.

Po penkių mėnesių Ašima išmoko vaikščioti ir viena bėgiodavo po kambarį. Aštuonių mėnesių ji jau kalbėjo. Ašima augo nepaprastai greitai, buvo graži ir darbšti. Būdama devynerių metų ji puikiai audė staklėmis.

Kai Ašima rytą pasodindavo ryžius, po pietų jie jau virsdavo vešliais krūmais. Dirbdama ji dainuodavo, ir jos balsas skambėdavo taip skardžiai, kaip sidabriniai varpeliai pagodoje. Ašima buvo ir geriausia šokėja apylinkėje. Vasaros vakarais ji eidavo į Auksinės upės pakrantę, kur po pilkomis palmėmis susirinkdavo visas kaimas pasižiūrėti jos šokio. O ji šokdavo taip nuostabiai, kad žmonėms būdavo džiugu ir kartu liūdna. Ar tu dar klausai, mažoji mano Ašima?“

Motinos balsas nutilo. Lauke švilpė vėjas. Mergaitė atsidususi pajudėjo — ant jos kojų žvangtelėjo grandinė.

— Pasakok toliau, mamyte! — sušnibždėjo Ašima.

Ji taip norėjo pamatyti šviesius praeities paveikslus, bet veltui — sapnas susipynė su tikrove. Gimtojo kaimo kalvėje negęsta žaizdras, vyrai kala ginklus. Iš šiaurės žygiuoja raitelių pulkai. Bėgliai pasakoja siaubingus dalykus — išdeginti miestai ir kaimai, skerdynės, kraujas, mirtis, nelaisvė… Moterys su vaikais bėga į kalnus, slapstosi uolų labirintuos…

Ašima pašoko. Grandinė veržė žaizdotas kojas, baisus skausmas privertė ją vėl kristi į guolį.

— Duokite man ramybę, — sušnibždėjo ji, išplėtusi akis.

Sušnabždėjo šiaudai, mergaitės kūnu perbėgo žiurkė. Stūgavo vėjas, ir niekas neišgirdo klaikaus jos šauksmo. Ją vėl ėmė kamuoti siaubingi praeities vaizdai.

„Ašima, girdi? — tyliai klausia motina. — Palik mane čia, aš toliau nebegaliu. Bėk į kaimą ir pasislėpk, gal ten kas liko gyvas. Girdi, Ašima, jie jau artėja! O saulė dar nesileidžia… Štai jie! — Motina ištiesia rankas ir paklaikusiomis iš baimės akimis žiūri į tolį.— A-ši-ma, bėk!“

Priešais atšuoliuoja raitelių būrys. Mergaitė negali pajudėti iš vietos, ją visą sukaustė siaubas. Ji girdi laukinį riksmą. Vienas raitelis perveria ietimi motiną, kitas čiumpa mergaitę ir, paguldęs priešais save ant balno, šuoliuoja tolyn…

Ašima suriko. Sapnuodama ar iš tikrųjų?

„Mamyte, sek man pasaką apie gražiąją Ašimą. Didysis svetimšali, kodėl negelbsti manęs? Duok man ryžių. Išgelbėk mane…“

Ašima miegojo, padėjusi ranką po galva, tvirtai sučiaupusi lūpas. Skersvėjis kedeno jos juodus plaukus.

Jauname veide nebuvo šypsenos.

Venecijiečiai gyveno gerai įrengtame karavansarajuje. Jie jau buvo pailsėję iš po sunkios varginančios kelionės ir ruošėsi po keleto dienų leistis tolyn. Nasredinas rengėsi palydėti juos iki Badachšano[22] ir paskui su pirma pasitaikiusia vilkstine grįžti į Kermaną.

Matėjas nekantraudamas laukė Marko, kuris su tėvu ir dėde buvo išėjęs į miestą. Atsisėdęs prie stalo, jis išbėrė iš piniginės savo dukatus ir ėmė juos skaičiuoti. Lig šiol Matėjas nedalyvavo prekybiniuose brolių Polų sandėriuose, nors jie ne kartą siūlė jam nepraleisti gerų progų pasipelnyti. Dabar jis gailėjosi nepaklausęs jų patarimų. Šimtas dukatų! Ką jis gali su jais pradėti? Kapitonas piktai sviedė piniginę ant lovos.

Į kambarį įėjo tarnas su žibintu, uždegė lempą ir pasiteiravo, ar ko nereikia. Matėjas papurtė galvą.

— Dukatų man reikia, sūneli, — murmtelėjo jis.

Pagaliau venecijiečiai grįžo iš miesto, ir Matėjas pasikvietė Marką.

— Kas atsitiko, kapitone? Kodėl jūs taip susirūpinęs?

— Sėsk, mano sūnau. Na ir kraštas čia! O aš teturiu tik šimtą nelaimingų dukatų,— pradėjo Matėjas, tiriamu žvilgsniu žiūrėdamas į Marką.

— Jums trūksta pinigų? — paklausė Markas. — Sakykite, kiek jums reikia, kapitone.

— Šimtą nelaimingų dukatų! Ir už juos galima nupirkti gyvą žmogišką širdį… Ji liesa kaip ožkytė.— Matėjas žvelgė kažkur į tolį.— Jos kojos vienų mėlynių nuo to tamsiaodžio niekšo lazdos smūgių. Aš užmušiu tą nevidoną! — piktai sušvokštė jis, gniauždamas kumščius.

— Kas gi nutiko, kapitone?

— Aš negaliu pamiršti jos akių. Šviesiaplaukiai jūrininkai turi tokias akis — šviesias kaip jūra! O mergaitė sulysusi kaip ožkytė! — Matėjas užjaučiamai palingavo galvą.

— Tu privalai man padėti, Markai, — kalbėjo jis patylėjęs. — Aš noriu tą mergaitę nupirkti, nes tasai šėtonas ją pribaigs. Jis nori gauti šimtą dvidešimt dukatų.— Matėjas prisislinko arčiau prie Marko. — Mes turime pasiimti ją drauge, girdi? Kitaip kokia prasmė pirkti jai laisvę— ji vėl pateks į vergų pirklių nagus, ir visos kančios prasidės iš naujo.

Markas pašoko.

— Ką gi mes veiksime su ta mergiote! — suriko jis. — Juk mums teks keliauti per kalnų ledynus ir dykumas!

— Vadinas, tu nori, kad tasai išgama ją užmuštų? — šaltai paklausė Matėjas.

Markas stovėjo susimąstęs. Širdies balsas jam kuždėjo: „Nesiduok prikalbamas.“

— Niekados tokia mergiotė neištvers mūsų kelionės sunkumų, pasakė jis svyruodamas.

— O tu manai, ją čia minkštuos neštuvuos atgabeno. Gerai, daugiau nebekalbėsime apie tai.

Markas nugirdo tuose Matė į aus žodžiuose panieką ir, kupinas ryžto, tvirtu balsu tarė:

— Gerai, kapitone, aš jums padėsiu.

Matėjo veidas nušvito, ir jis geraširdiškai nusišypsojo.

— Na ką gi, jei taip, apsvarstykime reikalą visapusiškai. Ką pasakys tavo tėvas? Ir Mafijas Polas?

— Mano tėvas nesutiks, o dėdę gal man pavyks prikalbėti.

— Mes taip padarysim, kad jie nebegalės prieštarauti.

Kitos dienos rytą Markas su Matėju nuėjo į vergų turgų.

Ašima vėl sėdėjo ant žemės išblyškusi, įdubusiais skruostais. Žvarbdama ji siaustėsi savo skarmalais. Oras buvo giedras ir švelnus, medžių lapai jau pradėję keisti savo spalvą.

Vergų pirklys stovėjo niūrus, atsirėmęs į sieną. Pamatęs Matėją, jis šoko prie mergaitės.

— Stok, tu biaurybe! — sušvokštė jis. — Na, aš tave dar primušiu!.. — Ir jis žemai nusilenkė svetimšaliams. — Sveikinu jus, kilnieji ponai! Tik pažiūrėkite, kaip ji šypsosi, mažoji Ašima.

Ji Iškart jus pažino. Šimtas dvidešimt dukatų, pone! Beveik veltui atiduodu.

Matėjas nekreipė dėmesio į jo tauškalus.

— Tai šita, — pasakė jis.

Markas pažvelgė į sulysusią, skarmaluotą mergaitę, nerodydamas savo nusivylimo.

— Na, nusišypsok gi pagaliau, — sušnypštė vergų pirklys, tapšteldamas mergaitei per petį.

Ašima pamėgino šyptelėti.

— Vadinas, šita? tarė Markas.

— O tu tikriausiai tikėjaisi išvysti gražuolę? — paklausė Matėjas. — Tada ji nebūtų atsiradusi čia, šiame šlykščiame turguje.

Markas įsižiūrėjo į mergaitės akis — jos buvo šviesiai žydros su tamsiais vyzdžiais. Nuostabios karštligiškai spindinčios akys… kaip Džovanos…

— Na ką, dabar matai? — paklausė nekantraudamas Matėjas ir, atsigręžęs į mergaitę, pridūrė: — Nebijok, mažyte!

Ašima pakėlė į milžiną akis, ir jos veidas nušvito. Kas išdrįstų šio stipruolio akyse ją skriausti? Ir jai nubudo viltis.

Markas pasiderėjo su vergų pirkliu ir sumokėjo už mergaitę šimtą dukatų.

— Jos vardas Ašima, — pasakė pirklys. — Eik, mano mažyte. Ak, kaip man sunku skirtis su ja! — pridūrė jis, gailiai atsidusdamas.

Tarytum sapne ėjo Ašima tarp dviejų svetimšalių. Praeiviai atsigręžę lydėjo juos akimis, kraipydami galvas, — nuskarusi vargeta mergiotė eina su tokiais dideliais ponais!

— Įdomu, ką gi pasakys broliai Polai? — murmėjo Matėjas, galvodamas apie būsimą susitikimą.

Ir Markas rimtai susimąstė. Jis prisiminė Hadži-Muhamedo žodžius perlų ieškotojų saloje: „Mes prekijai, o ne vergų užtarėjai. Kas to nesupranta, tas nieko nenusimano apie prekybą.“

Juodu nupirko Ašimai drabužius ir nuvedė ją į pirtį, o paskui grįžo į karavansarajų. Mergaitė, visam kam abejinga, sekė iš paskos. Niekas nepasakė jai pikto žodžio, niekas jos nemušė! Ji negalėjo suvokti, kas tai, — ar sapnas, ar tikrovė? Tarnas atnešė jai valgyti.

— Na, Markai, — tarė Matėjas, karingai nusiteikęs, — dabar einam su jais pasišnekėti. O tu, dukrele, palauksi čionai.

Kai Matėjas su Marku įėjo į kambarį, broliai Polai kaip tik aptarė pasiruošimą kelionei.

— Gerai, kad jūs ateinate, — pasakė Mafijas.

„Nesidžiaukit, — pagalvojo Matėjas, — tuojau jūs kitaip kalbėsit, kai viską sužinosit.“ Jis susikaupė ir, ilgai negudraudamas, išdrožė:

— Aš pirkau mergaitę. Dabar mes būsime penkiese.

Nikolas Polas nustebęs pažvelgė į jį.

— Nejuokaukite, kapitone. Mes dabar kalbame apie rimtus dalykus. Prieš mus sunkiausioji kelionės dalis.

„Pradžia ne kokia“, — pagalvojo Markas.

— Aš visai nejuokauju, — atsakė Matėjas. — Eime į mano kambarį, ir jūs įsitikinsite. Nemanau, kad jūs kitaip pasielgtumėt, pamatę vergų turguje tokią sulysusią būtybę.

— Jis kalba kaip misionierius, — tarė Mafijas Polas.

— Kas čia per pokštas, Markai? — griežtai paklausė Nikolas Polas.

— Mes tikrai nupirkome tą mergaitę. Ji bus mums naudinga kelionėje.

— Mes, mes! — susierzinęs šaukė Nikolas. — Po velnių! Tuojau pat veskite tą mergiotę atgal, Matėjau!

Dabar jau Matėjas supyko.

— Kaip jūs kalbate su manim, mesere Polai? Atsiminkite, kad aš nesu joks jūsų tarnas! Arba mergaitė keliaus su mumis, arba aš jus palieku.

Mafijas Polas buvo bemėginąs tarpininkauti, bet Matėjas įtūžęs išbėgo iš kambario.

Markas norėjo išeiti paskui, bet tėvas jį sulaikė.

— Pasilik čia! Kada tu pagaliau suprasi, kad mes esame prekijai, o ne kažkokie labdariai?

Ašima krūptelėjo, kai Matėjas piktas įlėkė į kambarį. „Dabar jis mane primuš!“ — pagalvojo ji ir užsikniaubusi susigūžė. Drebėdama iš baimės, ji laukė, kad štai pasipils smūgiai.

Didelė ranka paglostė mergaitės plaukus, ir ji išgirdo storą savo globėjo balsą. Jis kalbėjo kažkokia svetima kalba.

— Nebijok, mano mažyte. Ką tu manai apie kapitoną Matėją? Aš buvau Ispanijos karaliaus karys. Mane pamatę, visi priešai išbėgiodavo. Bet kuriems galams aš tau giriuosi, mažyte. Juk tu vis tiek nesupranti, ką aš kalbu. Nagi atimk nuo veido rankas… Nekenčiu aš tų vertelgų. Jiems terūpi tik jų niekingi dukatai. Jeigu jiems dievas atims protą, mudu grįšime į Veneciją.— Jis nutilo ir susimąstęs žiūrėjo į susigūžusią mergaitę. Tiesa, ne taip jau lengva mudviem bus keliauti be pinigų. Kas kita, jei būtų galima plaukti laivu! Taip, dukrele, su tuščia kišene toli nenusikapstysi.

Jis atsisėdo šalia Ašimos ir giliai susimąstė. Rodos, praslinko kelios valandos, kol pagaliau į kambarį įbėgo Markas. Jis buvo linksmas ir paraudęs iš susijaudinimo.

— Mergaitė keliaus su mumis, kapitone! — sušuko jis. — Daugiau nebesirūpinkit.

— Ir kaip tau pavyko juos įkalbėti? — paklausė Matėjas nustebęs.

— Jie šiek tiek paiso mano nuomonės, — didžiuodamasis atsakė Markas. — O, be to, dėdė Mafijas buvo mūsų pusėje.

— Dabar tu antrąkart ištraukei mane iš duobės, Markai, ir kartu šią mergiotę.

Ašima pajuto kažką gera. Milžinas svetimšalis vėl pralinksmėjo.

Mergaitė atsistojo ir žemai jam nusilenkė.

MIRTIES ANGELO SLĖNYJE

Vilkstinė traukė per Badachšano karalystę. Nikolas Polas kartkartėmis susirūpinęs pažvelgdavo į dangų.

— Greitu laiku ims snigti, — tarė jis broliui.

— Teks palaukti čia iki pavasario, — atsakė Mafijas Polas.

Juodu galvojo apie kelionę per tylių ledynų kraštą Pamyrą— Pasaulio stogą, kaip jį vadina vietos gyventojai.

Nuo viršukalnių į klonius ir lygumas vėjas nešė šaltą ledynų alsavimą. Nuvytę lapai krito nuo medžių, apklodami žemę čežančiu kilimu. Pilkoje, debesuotoje padangėje sklandė ereliai, vanagai ir sakalai.

Markas jojo greta vilkstinės vadovo. Tūkstančių kanopų ištryptas kelias ėjo išilgai didelės skaidrios upės. Viename tyliame užutekyje plūduriavo valtelė. Iškėlęs ietį, žvejys tykojo tyrame vandeny laimikio. Aukšto kalno pašlaitėje ganėsi laukinių avių kaimenė, ir Markas stebėjo, kaip jos, pakėlusios galvas, uodžia gresiantį pavojų. Staiga skrieja iš pasalų paleista strėlė, ir didelis avinas kaimenės pakrašty aukštai pašoka ir krinta ant žemės. Jis spardosi, ištempęs kaklą, kol pagaliau pastyra, o kaimenė kaip viesulas nudumia į kalnus. Iš už krūmų išlenda medžiotojas — augalotas, kailiais apsirengęs vyras. Nekreipdamas dėmesio į žygiuojančią pro šalį vilkstinę, jis vikriai ima lupti sumedžiotam gyvuliui kailį.

— Badachšanas — turtingas kraštas, — pasakojo Nasredinas. — Jums reikėtų pabuvoti Šikinano kalne. Niekur nėra tokių rubinų, kaip ten. Totorių chanai aptaiso rubinus auksu ir naudoja kaip sagas savo čapanams. Bet aš nepatarčiau jums ten joti, Polai. — Raukšlėtame Nasredino veide atsispindėjo nerimas. — Tenykštis valdovas uždraudė bet kam kasti rubinus, grasindamas už tai mirties bausme. Gudrus tasai kunigaikštis! Jis puikiai supranta, kad tie brangakmeniai greitai nustotų savo vertės, jei kiekvienam būtų leista savavališkai juos kasti. Jis paskelbė, kad rubinai priklauso tik jam, ir labai juos brangina: kartais pasiunčia dovanų, įsiteikdamas kaimyniniams valdovams bei kunigaikščiams, jais moka duoklę didžiajam mongolų chanui, dalį keičia į pinigus. O, jis labai gudrus… Progai pasitaikius, apdovanoja ir svetimšalius, keliaujančius per jo kraštą.

Arkliai bėgo sparčia ristele akmenuotais keliais. Jų kanopos buvo taip kietos, kad visai nereikėjo kaustyti. Vietiniai arkliai užkopia siaurais kalnų takeliais į stačiausius šlaitus. Badachšano gyventojai pasakoja, jog dar neseniai jų krašte buvę arklių, kilusių iš garsaus Bucefalo, Aleksandro Makedoniečio žirgo. Tie arkliai turėdavę apgamą kaktoje, ir jų veisimu rūpinęsis valdovo dėdė. Bet jis nesutikęs padovanoti tų arklių valdovui ir buvęs nubaustas mirtimi. Tada jo našlė iš didelio sielvarto įsakiusi visus tuos žirgus pasmaugti. Šitaip toji veislė ir išnykusi.

Nasredinas prilaikė savo arklį. Jie sustojo uoloto plokštikalnio pakrašty. Priešais šniokštė galingas krioklys, kurio vanduo krito į gilų tarpeklį. Ore sūkuriavo vėjo blaškomi šalti purslai.

— Žiūrėkite, jaunuoli, antai ten matosi Šikinanas, — tarė Nasredinas, rodydamas kalną, kuris buvo aukštesnis už visus kitus. — Iki jo dvi dienos kelio.

— Tačiau aš visai nenoriu palydėti ten savo galvos, — atsakė Markas.

— Tesaugo mus alachas, — sušnibždėjo Nasredinas, maldaujamai iškėlęs rankas.

Ašima jojo šalia Matėjo vilkstinės gale. Praslinko jau aštuonios dienos, kai mergaitė paliko Balchą, tačiau ją vis dar tebeslėgė sunkūs prisiminimai: vergų turgus, šeimininko lazdos smūgiai, vargana nakvynė su geležine grandine ant kojų. Niekas lig šiol nematė šypsenos jos vaikiškame, nuo kančių suakmenėjusiame veide. Ji bijojo džiaugtis savo laime, nes vis dar vengė žmonių ir jais nepasitikėjo.

Tačiau jos lūpos dažnai šnibždėdavo Matėjo vardą. Svetimas, geras žodis!

O nepasitikėjimo balsas nesiliovė kuždėjęs:,Tu tik palauk! Jis nupirko tave už šimtą dukatų… Niekas nešvaisto savo pinigų be reikalo… Ar tu nežinai, kad žmonės pikti?.. Girdi, kaip jis šaukia: „Ak, tu nenaudėle! Aš tave primušiu, biaurybe!“

Bet kitas balsas sakė: „Ne visi žmonės pikti. Antai vergų turguje viena moteris, tokia pat vergė, kaip tu, davė tau duonos… O tasai svetimšalis padovanojo tau arklį ir šilkinį chalatą su kailiniu pamušalu.“

„Kas gi iš tikrųjų yra tasai milžinas svetimšalis? Gerasis burtininkas ar dievas, suteikęs man laisvę?“ — Įvairios mintys, giedrios ir niūrios, sukosi Ašimos galvoje.

Kai arti nieko nebūdavo, Ašima glostydavo Matėjo arklį ir kalbėdavo su juo savo gimtąja kalba.

Kartais ji pagalvodavo, kad geriausiai būtų pulti prieš Matėją ant kelių ir tuo pareikšti jam savo dėkingumą. Matėjui kalbant, ji stengdavosi įsidėmėti nežinomus žodžius, o paskui be paliovos kartodavo, norėdama juos atsiminti.

Vakarop nuo kalnų pūtęs vėjas aprimo, ir lygumą, kuria žygiavo vilkstinė, apgaubė sutemos. Netrukus keliautojai pasiekė nedidelį miestelį.

Ašima baimingai pažvelgė į Matėją, jausdama, kad jį slegia kažkoks rūpestis. Karavansarajuje ji pirmoji nušoko nuo arklio. Minkštas, kailiu pamuštas chalatas gražiai gulė ant lieso jos kūno. Kojų žaizdos jau buvo užgijusios, tebeskaudėjo tik kulkšnis, kai atsiremdavo į balnakilpes. Ašima tuojau pasirūpino, kad būtų pašerti arkliai, sunešė į vidų šilkines pirklių pagalves ir kilimus ir visur stengėsi kuo nors padėti.

— Prisėsk gi pagaliau, Ašima! — burbtelėjo Matėjas, rodydamas jai pagalvę.— Tu vis dar liesa kaip ožkutė. Bet nieko — mes tave atkutinsim!

Mergaitė su baime ir susirūpinimu pažvelgė į jį savo šviesiomis akimis. Suraukusi kaktą, ji giliai susimąstė. Matėjas pastebėjo jos baimingą žvilgsnį.

— Tu nebijok, Ašima, — ramino jis savo globotinę tais negausiais persiškais žodžiais, kuriuos buvo išmokęs kelyje. — Tu liksi su mumis. Gulk dabar pailsėti, — kalbėjo jis, švelniai šypsodamas, — o aš dar eisiu kvėptelėti tyro oro.

Matėjas linktelėjo ir išėjo į kiemą. Dienos garsai jau buvo nuščiuvę. Kažkur netoliese šniokštė upė. Tarnas girgždančia grandine sėmė iš šulinio vandenį. Karavansarajuje vienas po kito geso žiburiai.

Vienas rūpestis kankino Matėją — jam reikėjo pinigų, o piniginė buvo tuščia. Mafijas Polas davė jam du šimtus dukatų, už kuriuos jis nupirko Ašimai arklį ir šilkinį chalatą. O dabar jis galvojo apie tolimesnę kelionę virš debesų per atšiaurius kalnų ledynus. Matėjas graužėsi, kodėl jis niekad nedalyvaudavo prekybiniuose brolių Polų sandėriuose.

— Tu dar nemiegi? — paklausė jis, pravėręs Marko kambario duris.

— Sėsk, kapitone, — apsidžiaugė Markas. — Aš užsirašau, ką man papasakojo Nasredinas apie Badachšaną.

Niūri Matėjo nuotaika šiek tiek pasitaisė.

— Ko gero, iš tavęs išeis tikras mokslininkas, — tarė jis. — Bet tu netikėk per daug tuo seniu. Jis tau pripaistys devynias galybes visokių niekų. Juk čia nieko gero nėra, vien tik kalnai, upės ir avys. — Matėjas parimo ant rankų.— Ką tu pasakysi dėl mano dukrelės? Ar ji nepanaši į princesę su savo šilkiniu chalatu? Tu galėtum ją kiek pamokyti itališkai.

— Ji drovisi kalbėti su manim, kapitone. Kai prieinu prie jos, ji nuleidžia akis.

— Tai tiesa, — sutiko Matėjas. — Bet turėk kantrybės. Atsimeni, kaip ji stovėjo prieš mirs turguje? Kaip dulkėse sutrypta gėlė. Dabar ji pradeda bent kiek atsitiesti.

Markas padėjo plunksną į šalį. Blausi žvakės šviesa krito ant raidžių.

— Už dviejų dienų kelio nuo čia yra Šikinano kalnas, — pasakė jis susimąstęs, — kur esama geriausių pasaulyje rubinų. Ten jų tiek daug, nors rieškučiomis semk!

Matėjas sukluso.

— Ką tu sakai? — Kapitono veidas nušvito, ir jis pažvelgė į Marką spindinčiomis akimis.

— Viskas būtų gerai. Bet, deja, jų beieškant, galima galvą palydėti. — Ir jis papasakojo Matėjui viską, ką buvo girdėjęs iš Nasredino lūpų.

„Kalnas vadinasi Šikinanas, ir iki jo dvi dienos kelio“, — pakartojo mintyse Matėjas ir garsiai pridūrė:

— Užrašinėk visus savo įspūdžius, Markai. Kapitonas privalo atžymėti knygoje viską, kas įvyko per dieną. Na, daugiau tavęs nebetrukdysiu. Labanakt!

Bet, prieš išeidamas, jis dar kartą atsigręžė:

— Tu turi šiek tiek pasirūpinti Ašima. Pažadėk man tai. Juk mes čia ilgėliau užtruksime… — Valandėlę patylėjęs, jis pridūrė: — Negaliu gi aš visą laiką sėdėti prie jos.

Markas neįžvelgė nieko ypatingo šiuose Matėjo žodžiuose. Tačiau staiga nei iš šio, nei iš to jį nutvilkė karštis — visas kūnas ėmė degte degti. Na, nieko, jis atsiguls, ir viskas praeis. Markas prisivertė nusišypsoti ir atsakė:

— Gerai gerai, aš pasirūpinsiu Ašima… Labanakt!

Durys užsidarė. Markas užgesino žvakes ir atsigulė, apsiklojęs iki smakro dviem kailiais. Jį pradėjo taip krėsti šaltis, kad jis danties ant danties nepataikė. Bet netrukus viskas praėjo.

Matėjas tyliai įėjo į savo kambarį. Žvakės dar tebedegė. Mergaitė gulėjo lovoje užmerktomis akimis, bet iš tikrųjų stebėjo jį pro praviras blakstienas. Kodėl jis negula? Ašimos širdis ėmė smarkiau plakti. Jis pasirausė po savo ryšulius, išsitraukė kažkokius maišelius ir, nukabinęs nuo vagio savo sunkius kailinius, padėjo šalia kitų daiktų.

Ašima nustėro iš baimės. Dabar tasai svetimšalis paėmė savo kalaviją, ir mergaitei jis pasirodė dar didesnis. Siaubo apimta, ji vos nesuriko — vergiška baimė suspaudė jai širdį. Štai milžinas priėjo prie jos. Ašima užsimerkė — jai pasivaideno, kad jis iškėlė kalaviją… Bet juk jis padovanojo jai kailiu pamuštą chalatą… Kodėl jis nori ją nužudyti?.. Tad smok, piktasis burtininke… Didysis svetimšalis geras. Jis tuojau ateis ir mane išlaisvins.

— Matėjau! — sušuko Ašima.

Pirmą kartą ji taip garsiai ištarė savo globėjo vardą. Ji pravėrė akis — siaubas praėjo, piktasis burtininkas dingo. Ji žiūrėjo į geraširdišką svetimšalio veidą ir išgirdo švelnius jo žodžius.

Matėjas atsiklaupė šalia jos ir nubraukė jai nuo veido plaukus.

— Tau, matyt, kažkas prisisapnavo, ožkele? O dabar miegok. Girdžiu, jau moki ištarti mano vardą. Labai gerai! Matėjas trumpam išeina, bet tu miegok ir nesijaudink, jei rytoj manęs nebus. Aš sugrįšiu…

Matėjas užpūtė žvakes ir išėjo, tyliai uždarydamas duris.

Ašima gulėjo atmerkusi akis, — ji jau nebebijojo tamsos. Ausyse dar tebeskambėjo meilingi Matėjo žodžiai: „Tau, matyt, kažkas prisisapnavo, ožkele.“ Ji mėgino tuos žodžius pakartoti, bet jų prasmės nesuprato.

Lėtai slinko laikas. Kieme pasigirdo sunkūs žingsniai, paskui vėl stojo tyla. Mergaitė perbraukė ranka per minkštą vilnonę antklodę. Kur dingo gerasis milžinas? Ji sunerimo. Kodėl jis taip vėlai išėjo? Ji buvo labai nuvargusi po ilgos kelionės, bet niekaip negalėjo užmigti. Ji klausėsi kiekvieno krepštelėjimo, bet nieko neišgirdo, kas rodytų ji atėjus.

Ašima nusimetė antklodę ir atsikėlė. Užsivilkusi šilkinį chalatą, ji atidarė duris ir pažvelgė į kiemą. Danguje mirgėjo žvaigždės, aukštai švietė pilnatis. Blyškioje mėnulio šviesoje nesimatė nė gyvos dvasios — visi miegojo. Antai jaunojo pono kambarėlis. Gal reikėtų užeiti pas jį. Ašima žino, kad jis Matėjo bičiulis. Jis supras jos susirūpinimą, su juo būtų galima pakalbėti.

Naktis buvo šalta, mergaitė drebėjo. Bet kaipgi ji dabar drįstų brautis pas jaunąjį poną? Ašima grįžo į savo kambarį ir, atsisėdusi ant lovos, įsmeigė akis į tamsą. Slinko valandos, o ji vis dar kovojo su miegu. Įvairiausios mintys ir vaizdai, geri ir blogi, lindo jai į galvą. Ji glustelėjo valandėlę ant lovos… „Tau, matyt, kažkas prisisapnavo, ožkele?“ Jis jau, tur būt, grįžo? Ašimos veide pasirodė laiminga šypsena. Ji užmigo.

Auštant Ašima nubudo. Didžiojo svetimšalio lova tebebuvo tuščia. Kieme girdėjosi balsai: tarnai vedė į upę girdyti arklius. Mergaitė nusiprausė prie šulinio ir nubėgo pas jaunąjį poną. Tyliai pasibeldusi, ji priglaudė ausį prie staktos ir pasiklausė. Susirūpinimas Matėju išsklaidė visą jos drovumą. Ji dar kartą pabeldė ir pašaukė jaunąjį poną vardu. Jai pasivaideno, lyg kažkas būtų sudejavęs. Ašima atsargiai pravėrė duris, pasirengusi tuojau pat sprukti lauk.

Apsipratusi su tamsa ir geriau įsižiūrėjusi, mergaitė pamatė Marką, dejuojantį ir besiblaškantį savo guolyje. Ji pribėgo prie lovos ir atsiklaupusi paklausė:

— Kas atsitiko, jaunasis pone?

Markas jos nesuprato, nes iš susijaudinimo ji prakalbo savo gimtąja kalba.

— Kas jums yra, mano pone? Jūs sergate? — vėl paklausė ji persiškai, pridėjusi ranką prie karštos ligonio kaktos. — Gal atnešti vandens?

Ašima išbėgo į kiemą ir grįžo su puodeliu šulinio vandens.

— Nubuskite gi!

Markas apsivertė ant kito šono. Mergaitė suvilgė rankšluostį ir uždėjo jam ant kaktos. Pagaliau ligonis pravėrė akis, bet mergaitės nepažino, o tik murmėjo; tardamas kažkokius nesuprantamus žodžius. Ašima apkabino jį, norėdama pakelti ir pagirdyti, bet vos tik paleido, jis vėl sudribo ant priegalvio.

— Palaukit, jaunasis pone, — pasakė ji, — aš tuojau sugrįšiu.

Mergaitė išbėgo iš kambario ir pasibeldė į pirklių duris. Skardus balsas paprašė įeiti. Ji dar nebuvo kaip reikiant atsikvošėjusi, ir žodžiai kažkaip savaime pabiro jai iš lūpų:

— Didysis Matėjas dingo… Jaunasis ponas serga… — miknoje ji užsikirsdama.

— Ką tu kalbi, Ašima? — sušuko Nikolas Polas. — Markas serga?

— Taip, pone, serga. Jo veidas dega.

— Girdi, Mafijau?

Broliai šoko iš lovų ir kartu su Ašima nuskubėjo į Marko kambarį. Nikolas Polas atsargiai pakėlė ligonio galvą ir įpylė jam į burną truputį vandens.

— Ar girdi mane, Markai? Čia aš, tavo tėvas! Jis nepažįsta manęs, Mafijau, nors akys ir atmerktos, — išsigando Nikolas. — Ką jis ten kalba?

Markas kažką neaiškiai murmėjo, kartodamas tuos pačius žodžius.

Mafijas Polas prikišo ausį prie ligonio lūpų ir palingavo galvą.

— Juk jis kliedi! — tarė Mafijas atsitiesdamas. — Reikia tuojau pakviesti gydytoją. Pabūk prie jo, Ašima, kol mes sugrįšime.

Mergaitė linktelėjo galvą.

— Matėjas dingo… — tyliai pakartojo ji. Ir kai niekas neatsakė, ji timptelėjo Mafiją Polą už rankovės.

— Ko tau reikia, Ašima?

— Matėjas pradingo, pone. Jo nėra nuo vakar.

Mafijas numojo ranka:

— Niekis, jis atsiras. Žiūrėk dabar jaunojo pono.

Ašima atsisėdo šalia Marko lovos ant kilimo. Ligonio dejavimas jos nejaudino. Mergaitės veidas vėl sustingo iš sielvarto. Abejinga žiūrėjo ji į ligonį — jo kančios nepasiekė Ašimos širdies. Ji mechaniškai keitė šaltus kompresus ant degančios Marko kaktos ir tolydžio taisė antklodes. Didysis svetimšalis, taip tėviškai ją globojęs, kažkur dingo. Jis išgelbėjo Ašimą iš vergijos. Kai ji truputį atsigavo, jos globėjas išėjo, išėjo naktį, pasijuosęs kalaviją.

Netrukus Nikolas ir Mafijas Polai grįžo su gydytoju ir jį lydinčiu tarnu. Gydytojas — augalotas, orios išvaizdos senis, tamsaus veido, su balta kaip sniegas barzda — rankos mostu įsakė susirinkusiems prie durų smalsuoliams išsiskirstyti.

— Palikite mane su ligoniu vieną,— pasakė jis griežtai.

Broliai sumišę pažvelgė į kits kitą ir susirūpinusiais veidais išėjo, o paskui juos ir Ašima.

— Ką gi, mes jo paklausysime, — tarė Mafijas.

Beliko tik laukti. Nikolas Polas vaikščiojo neramus po prieangį. Jį užkalbino pirklys iš Badachšano, keliavęs kartu su jais:

— Jūs drąsiai galite pasitikėti šiuo seniu — jis jau ne vieną ligonį yra išgydęs. Pasakojama, kad jis buvęs Indijoj ir ten mokęsis magijos.

Bet šie žodžiai anaiptol neišsklaidė Nikolo susirūpinimo.

Praėjo nemaža laiko, kol gydytojo tarnas pamojo jiems įeiti.

Ligonis dabar gulėjo ramiau, ir karštis, rodės, kiek atslūgo. Gydytojas sušnibždėjo keletą nesuprantamų žodžių, palydėdamas juos kažkokiais paslaptingais rankos mostais, paskui triskart nusilenkė ir, atsigręžęs į ligonį veidu, atatupstas išėjo iš kambario.

— Duris palikite praviras, — įsakė jis.

Tarnas atnešė didelę dėžę ir nuėmė nuo jos dangtį. Susirinkusieji tyliai ir pagarbiai stebėjo, kaip senis uždegė kažkokius smilkalus ir, atsisėdęs ant tam tyčia patiesto kilimėlio, įbedė akis į kylančius dūmus. Taip jis sėdėjo nejudėdamas gana ilgai, kol skersvėjis pūstelėjo dūmų kamuolius pro atviras duris. Tada tarnas padavė žilagalviui daktarui vėduoklę iš margų plunksnų. Baisiausiai klykdamas, jis ėmė švaistytis po kambarį ir sklaidyti dūmus.

Pailsėjęs po varginančių gydymo apeigų ir gavęs dešimt dukatų, senis išėmė iš savo dėžės kažkokių mėlynų miltelių ir liepė duoti jų ligoniui kas valandą, ištirpinus ožkos piene.

— Ar jis pasveiks? — paklausė Nikolas Polas.

— Mirties angelas gaudo keliautojų sielas, — sumurmėjo senis ir staiga pagyvėjo. — Jūs esate mirties angelo slėnyje! Sūnus jūsų serga juoduoju drugiu. Jei alachas bus gailestingas, jis pagis. Kai ligonis pasitaisys, išneškite jį į kalnus — grynas dangaus oras išvaiko ligos dvasias.

Senis ištiesė savo mažą, putlią ranką, tarsi norėdamas išskaityti iš jos ligonio likimą, ir mikliai čiupo penkis dukatus, kuriuos jam papildomai įbruko į delną Nikolas.

Ašima atnešė puodelį su ožkos pienu ir įbėrė į jį žiupsnį mėlynųjų miltelių. Nikolui padedant, ji sugirdė ligoniui vaistus.

Markas gulėjo užmerktomis akimis ir ramiai alsavo.

— Jis miega, — pasakė Nikolas ir, kreipdamasis į mergaitę, pridūrė: — Lik prie jo, Ašima, ir slaugyk, kol pasveiks!

Griežtas Nikolo veidas sušvelnėjo, ir jis alsiai nuleido rankas.

— Slaugyk, kol pasveiks.

Prie durų jis dar kartą atsigręžė ir susimąstęs paklausė:

— Rodos, sakei, Matėjas dingęs?

Ašima linktelėjo galvą.

— Nesirūpink, jis sugrįš.

Broliai tyliai išėjo iš ligonio kambario. Markas sukrutėjo, lyg pažadintas dvilktelėjusios pro duris tyro oro srovės.

— Tau, matyt, kažkas prisisapnavo, ožkele, — sušnibždėjo Ašima.

Išjojęs iš karavansarajaus, Matėjas pats jautė, kad jo sumanymas labai neišmintingas. Jis jau buvo besukąs arklį atgal, bet, pagalvojęs, kiek daug visokių dalykų dar reikia nupirkti Ašimai, besirengiant į tolimą kelionę, metė į šalį visas abejones.

Matėjas jau ne vieną kartą gyvenime pasielgė neapgalvotai, vaduodamasis vien savo nuojauta, ir visada jam pavykdavo išnešti sveiką kailį. Ir dabar, viskam pasiryžęs, jis jojo ištuštėjusią gatve miesto vartų link. Ten jis ilgokai ginčijosi su sargybiniais, maišydamas itališkus ir persiškus žodžius, kol tie pagaliau plūsdamiesi atidarė vartus.

Mėnulis apšvietė ratų ir kanopų išrausytą kelią. Virš ražienų švilpavo šaltas vėjas. Matėjas jojo ant savo ištvermingo juodžio, ir ši naktinė kelionė sužadino jo vaizduotę. Sėdėdamas patogiame persiškame balne, jis dabar jautėsi beveik taip pat tvirtai, kaip laivo denyje. Panašiai jausdavosi jis tada, kai, siaučiant audrai, stovėdavo prie savo juodosios barkos vairo, sprukdamas nuo besivejančių muitininkų.

Taip jis jojo, kol ėmė švisti ir iš už tamsių miškų patekėjo saulė. Pailsėjęs tris valandas, Matėjas vėl sėdo ant arklio. Galingas jo stotas patraukdavo visų dėmesį — kaimuose žmonės sustodavo ir su nuostaba palydėdavo jį akimis. Kelyje jis sutiko ir medžiotojų, ir žvejų. Laukiniai asilai išsibėgiodavo į šalis, išgirdę jo arklio kanopų bildesį. Kalnų šlaituose ganėsi avių kaimenės, fazanai ir kalnų kurapkos gyvino savo margomis plunksnomis niūrų rudeninį peizažą.

Vakarėjant Matėjas pasiekė Šikinano kalno papėdę. Netrukus priešais pasirodė būrys raitelių. Tai buvo Badachšane valdovo kariai, saugoję karališkąsias rubinų kasyklas. Tik dabar Matėjas suprato, koks jis buvo kvailys. Negi jis manė, kad pakanka tik nujoti iki Šikinano — ir brangiuosius rubinus nors rieškučiomis semk? O ne, jam buvo aišku, kad ryžosi pavojingam žygiui. Bet jis pasitikėjo laimingu atsitiktinumu, kurio dėka viskas turės gerai baigtis. Gyvenimas jį išmokė, kad nereikia prarasti vilties net sunkiausią valandą. Todėl ir dabar jis netikėjo, kad jo sumanymas žlugęs.

Raiteliai buvo sidabriniais šarvais ir ant galvų turėjo juodus šalmus. Jie išsitraukė iš makštų kalavijus ir grėsmingais veidais apsupo Matėją. Būrio vadas pareikalavo, kad jis nuliptų nuo arklio. Bet Matėjas kuo ramiausiai sėdėjo balne ir laukė, kas bus toliau. Giliai įdubusios jo akys iš padilbų stebėjo raitelius.

— Lipk nuo arklio, šakale! — suriaumojo vadas.

Matėjas suprato keiksmą. Jis piktai suraukė antakius ir pakėlė ranką.

— Nešūkauk, varniūkšti! — tarė jis ramiai.

Sargybos viršininkas sumišo, išgirdęs svetimos kalbos žodžius. Matėjas nuleido ranką ir tvirtai suspaudė kalaviją. Pagaliau buvo sutarta, kad jis vyks drauge, nenulipęs nuo arklio.

Taip jis jojo kaip belaisvis, raitelių apsuptas, ir laukė, kas bus toliau.

Matėjas buvo gana linksmai nusiteikęs. Žinovo akimis jis žiūrinėjo puikius žirgus ir puošnius raitelių ginklus. Tai nebuvo paprasti kareiviai. Jie šuoliavo taip greitai, kad jis vos stengė nuo jų neatsilikti. Jų šarvai blizgėjo besileidžiančios saulės spinduliuose.

Vidur lygumos, ant kalno, panašaus į didžiulį pyragą, stovėjo medžioklinė pilis. Jodami jie dar sutiko raitelių ir pėsčių kareivių. Būrys vyrų su lazdomis, būgnais ir trimitais pagarbiai prasiskyrė, duodami raiteliams kelią. Matėjas spėjo, kad tai varovai, grįžtą iš medžioklės.

Pilies vartai prasivėrė. Raiteliai įjojo į kiemą ir nušoko nuo arkliu. Nespėjo Matėjas nė apsidairyti, tik staiga du ginkluoti kareiviai įstūmė jį į kažkokią belangę kamarą ir užsklendė sunkias duris. Atsidūręs visiškoje tamsoje, jis apgraibomis susirado rąstgalį ir atsisėdo.

„Nieko blogo man nebus, — ramino pats save Matėjas, — juk net ginklo iš manęs neatėmė. Negi į plėšikų nagus būsiu patekęs.“

Staiga jis išgirdo artėjančius žingsnius ir žmonių balsus. Atsidarė durys, ir keturi ginkluoti kariai išvedė jį lauk. Jie pareikalavo atiduoti kalaviją, ir Matėjas nenoromis pakluso.

Kariai nuvedė jį į didelę, puikiai išpuoštą menę. Didžiuliame sietyne, meniškai sustatytame iš briedžių ir elnių ragų, degė begalė žvakių. Jų šviesoj e rausvai atsispindėjo marmuras, svidėjo bronza. Prie aukštų dramblio kaulo spalvos durų tarsi statulos stovėjo du puošnūs kariai su ilgomis ietimis. Matėjui nebuvo laiko nė apsigalvoti — tarnas tuojau pat jį pakvietė rankos mostu.

Matėjas įėjo į didžiulę menę ir, apakintas žvakių ir lempų šviesos, sustojo tarsi užkerėtas. Aplinkui buvo girdėti tylus susirinkusių dvariškių kuždesys. Prieš keletą valandų jis dar jojo dulkėtu keliu, o štai dabar stovi tarp šilkais ir brokatu išsipusčiusių didikų, smalsiai spoksančių į jį.

Tarsi sapne ėjo Matėjas pro prasiskyrusią dvariškių minią prie auksinio sosto ir prisiartinęs žemai nusilenkė. Kas gyvena šioje pilyje? Kunigaikštis ar koks karalius?

Matėjas priklaupė. Tos neregėtos grožybės visai jį pribloškė. Priešais jį soste sėdėjo jaunas, apkūnus valdovas. Matėjas išgirdo, kaip jis tvirtu balsu kažką pasakė.

— Aš nesuprantu jūsų, kilnusis valdove, — atsiliepė Matėjas atsistodamas. Jis buvo visa galva aukštesnis už susirinkusius. Valdovas pažvelgė į jį griežtai ir kažką įsakė. Du dvariškiai išėjo iš menės.

Matėjas nesitvėrė savo kailyje. Jam buvo labai nesmagu, kad visi spokso į jį lyg į kokią nematytą būtybę. Valdovas šnekučiavo su trimis šalia stovinčiais didikais, kurie jo pagarbiai klausėsi. Netrukus į menę atvedė senyvą vyrą. Jis kniubo priešais valdovą, paskui atsistojo ir kreipėsi į Matėją įvairiomis kalbomis. Galop vertėjas prakalbo itališkai.

— Taip, taip! — džiaugsmingai sušuko Matėjas. — Dabar aš jus suprantu. — Jo griausmingas balsas nuaidėjo per visą menę.

— Ne taip garsiai, pone! — įspėjo vertėjas, pakėlęs ranką.— Jūs stovite prieš jo didenybę šviesiausiąjį Badachšano karalių. Atsakykit į jo klausimus!

Matėjas pritariamai linktelėjo. Apėmęs jį pradžioje nerimas dingo. Dabar Matėjas susikaupė — jis turės viską paaiškinti.

— Jo didenybė šviesiausiasis Badachšano karalius nori žinoti, kuo jūs vardu ir iš kur atvykote! — pasakė vertėjas.

— Aš esu garsusis kapitonas Matėjas ir atvykau iš Venecijos — Adrijos jūros perlo.

— Jo didenybė šviesiausiasis Badachšano karalius nori žinoti, ar visi jūsų šalies žmonės tokie aukštaūgiai, kaip jūs.

— Mūsų šalyje yra įvairaus ūgio žmonių. Bet visoje Venecijoje tėra keletas tokių, kaip aš, garsusis kapitonas Matėjas, juodosios barkos savininkas.

— Jo didenybė šviesiausiasis Badachšano karalius nori žinoti, kodėl garsusis kapitonas Matėjas, juodosios barkos savininkas, teikėsi atvykti į jo karalystę.

Matėjas vogčiomis žvilgtelėjo į valdovą. Jo veidas buvo gudrus ir klastingas, vos pastebima šypsena pasirodė jo lūpose. Dvariškiai nuščiuvo, nedrįsdami net šnabždėtis.

— Aš keliauju su trimis garsiais Venecijos pirkliais į Katajų, pas didįjį chaną. Kelyje aš išgirdau apie jo didenybės, šviesiausiojo Badachšano karaliaus didžiulius turtus ir jo kilniadvasiškumą. Pasakojama, kad Šikinano kalne esama rubinų, tokių didelių, kaip karvelio kiaušinis, ir kad pasauly nėra nieko už juos gražesnio.

Dabar karalius jau gaižiai nusišypsojo.

— Jo didenybė šviesiausiasis Badachšano karalius nori žinoti, kur garsusis kapitonas Matėjas, juodosios barkos savininkas, išmoko taip meluoti. Jo didenybė Badachšano karalius pareiškia, kad už penkių minučių tau bus nukirsta galva.

Matėjas tylėjo ir abejingai žiūrėjo priešais save. Menėje įsiviešpatavo visiška tyla. Karalius maigė auksinį karulį ant savo purpurinio apsiausto, nusagstyto blizgančiais rubinais.

Po valandėlės jis vėl paklausė:

— Jo didenybė šviesiausiasis Badachšano karalius nori žinoti, kodėl tu nieko neatsakai? — išvertė klausimą vertėjas.

— Aš galvoju, kaip man bus sunku be galvos pasiekti didžiojo chano dvarą.

Sis atsakymas pralinksmino visą menę. Karalius garsiai nusikvatojo ir ėmė delnais ploti sau per storas šlaunis, užkrėsdamas savo juoku visus susirinkusius. Bet staiga karaliaus veidas vėl surūstėjo, ir dvariškių juokas nuščiuvo. Tik vienas jaunuolis dar sukikeno kampe. Visi pasipiktinę sužiuro į jį.

— Jo didenybė šviesiausiasis Badachšano karalius įsako garsiajam kapitonui Matėjui, juodosios barkos savininkui, prieš mirtį dalyvauti jo didenybės rengiamoje puotoje.

Karalius suplojo delnais. Keturi juodi vergai įnešė raudonu aksomu apmuštą palankiną, visą papuoštą rubinais. Jo didenybė šviesiausiasis Badachšano karalius pakilo nuo savo sosto ir sėdo į palankiną. Vergai nunešė jį, o dvariškiai su apstulbusiu Matėju priešakyje sekė iš paskos.

— Vaikščiotum savomis kojomis, storuli, — murmėjo Matėjas, — tada dar būtum visai padorus karalius!

Perėję keletą menių, jie atsidūrė didelėje salėje, kuri jau buvo paruošta pokyliui. Karalius įsakė kapitonui sėsti ant priegalvio savo dešinėje. Tarnai nešė į stalą aibes įvairiausių valgių ir gėrimų. Kepsnių ir švelnių prieskonių kvapas maišėsi su puikių vynų aromatu.

Karalius valgė nežmoniškai daug, ir taukai varvėte varvėjo jam per barzdą. Paskui, su pasitenkinimu atsirūgęs, jis pakėlė didelę auksinę taurę ir išgėrė iki dugno.

— Būtum visai padorus karalius, jei tiek daug neėstum ir negertum, — murmtelėjo Matėjas ir pats ėmė šveisti.

— Jo didenybė šviesiausiasis Badachšano karalius, — pasakė vertėjas, — kviečia garsųjį kapitoną Matėją prieš mirtį gerai pavalgyti ir išgerti.

Matėjas taip garsiai atsiriaugėjo, kad jo kaimynui iš dešinės net fazano kulšis nukrito ant žemės, o paskui vienu mauku išlenkė vyno ąsotį. Karalius patenkintas nusišypsojo.

— Būtumei visai padorus karalius, jei teiktumeis palikti man galvą ant pečių,— sumurmėjo sau po nosim Matėjas.

Karaliui pakėlus taurę, juo turėdavo pasekti ir visi pokylio dalyviai. Matėjas negalėjo atsistebėti jo didenybės ištverme — kiek pajėgė išgerti tasai dručkis! Dvariškiai vienas po kito virto sapaliodami nuo kojų, kiekvieną kartą sukeldami šviesiausiajam gardaus juoko, o jis — kaip nieko nebuvę! Tarnai čiupo nusilesusius į glėbį ir tempė it maišus per salę.

Matėjas buvo puikiai nusiteikęs. Jis prarado laiko nuovoką ir užmiršo visus pavojus. Šalia jo be sąmonės gulėjo vertėjas. Tarnai ištempė iš užstalės paskutinius, ištvermingiausius pokyliautojus. Šliūkščiodamas vyną į šalis, jo didenybė visa gerkle užtraukė kažkokią dainą.

— Esi šaunus karalius, storuli! — šaukė Matėjas. — Ir tai sakau tau aš, garsusis kapitonas Matėjas, juodosios barkos savininkas.

Jis pakėlė vėl pripildytą taurę ir ją išgėrė. Jo didenybės veidas šokinėjo kapitono akyse, ir jam atrodė, kad jis darosi vis didesnis. Ausyse skambėjo skardus juokas. Žvakės ir rubinai kažkaip ypatingai žėrėjo, salę pripildė raudona šviesa. Matėjas svirduliuodamas pakilo ir staiga griuvo į tvirtą prišokusių tarnų glėbį.

Kai kapitonas nubudo, jis nebežinojo, ar čia diena, ar naktis. Svaigstanti galva priminė jam pašėlusią puotą. Jis vėl sėdėjo tamsioje belangėje kameroje, giliai apgailestaudamas savo be prasmišką žygį į Šikinano kalną. Miglotas ir liūdnas atrodė tolesnis jo likimas!

— Lik sveika, mažoji Ašima, ir pasikliauk Marku. Jis tave apgins, jei Matėjas nebegrįš!.. Ką gi, gerasis kapitone Matėjau, juodosios barkos savininke, — kalbėjo jis, apmaudingai šypsodamas, — ar tik nebūsi priėjęs liepto galą.

Praslinko kelios valandos. Pagaliau Matėjas išgirdo žingsnius, kažkas atsklendė stūmą. Įėjo du ginkluoti kariai ir vertėjas, išbalęs kaip ožkos sūris. Matėjas giliai įkvėpė dvilktelėjusį iš lauko tyrą orą ir greitai apsižvalgė. Kieme stovėjo kareiviai, laikydami už pavadžių arklius. Nustebęs jis pamatė tarp jų ir savo pabalnotą juodį. Ką tai reiškia? Gal jie nori nukirsti jam galvą kur nors miške? Tačiau, kai vienas kareivis grąžino Matėjui kalaviją, jis dar labiau nustebo.

— Jo didenybė šviesiausiasis Badachšano karalius, — prabilo vertėjas kimiu balsu, — įsakė įteikti garsiajam kapitonui Matėjui, juodosios barkos savininkui, šį maišelį su rubinais kaip jo didenybės dovaną. Bet jeigu tu dar kada nors pasirodysi ties Šikinano kalnu, tau, jo didenybės įsakymu, išraus nagus, paskui nukapos pirštus, nukirs rankas, nupiaus ausis ir nosį, išbadys akis ir pagaliau nukirs galvą atšipusiu, surūdijusiu kirviu. Šitaip įsako jo didenybė šviesiausiasis Badachšano karalius.

— Oho, kaip viską gerai įsiminei! — murmtelėjo Matėjas sumišęs.

Vertėjas įteikė jam maišelį su rubinais ir pagarbiai nusilenkė.

— Laimingos jums kelionės, svetimšali, — sušnibždėjo jis. — Ir niekuomet daugiau neužklyskite į šias vietas. Jūs esate pirmas, išvengęs čia mirties. Tesaugo jus alachas.

Matėjas šoko ant savo arklio ir paragino jį pentinais.

— Nešdinkis greičiau iš čia, garsusis kapitone Matėjau, juodosios barkos savininke, — kalbėjo jis pats sau, — nes, ko gero, tasai storas velnias dar apsigalvos ir nuspręs nukirsti tau pirštus, rankas, nosį, ausis ir priedo dar galvą.

Matėjas šuoliais leidosi pro vartus. Jis dūmė, kiek arklio kojos įkabina, nuo Šikinano kalno, nuo pilies, stūksančios ant paplokščio it milžiniškas pyragas kauburio, tarytum kokį sapną prisimindamas skardų apkūnaus valdovo juoką ir tylų sumišusio jaunuolio kikenimą menės kampe.

Markas pajuto, kad po truputį pradeda atgauti sąmonę. Jis prisimena Veneciją, kelionę per dykumas, mato seną, raukšlėtą Nasredino veidą, jaučia širdies plakimą… Paskui iš kažkur toli jis išgirsta tylų balsą:

— Dabar jis visai nusiramino, Mafijau.

Markas mėgina pakartoti tuos žodžius: „Dabar… jis… visai…“ Nieko neišeina — paskutinių žodžių jis negali prisiminti. Sąmonė vėl aptemo.

Kažkieno lengva, vėsi ranka paliečia jo kaktą. Markas praveria akis ir mato svetimą mergaitės veidą.

— O pone, žiūrėkit! — sušuko mergaitė.

Tėvas pasilenkė prie ligonio.

— Jis nubudo, Mafijau, ačiū dievui! Ar tu matai mane, Markai? Ar pažįsti mane?.. Jis linktelėjo galvą! — nudžiugo Nikolas Polas ir vogčiomis nusišluostė akis. — Matei, Mafijau, jis mane pažino! Ašima, atnešk jam pieno ir mėlynų miltelių.

Markas pakrutino lūpas. Jis labai norėjo gerti ir jautėsi be galo pavargęs. „Tėti, duokit man atsigerti“, — mėgino jis paprašyti, bet neįstengė — buvo dar pernelyg silpnas.

Nikolas Polas pakėlė jį, ir Ašima įpylė jam į burną pieno su milteliais.

Markas vėl kietai užmigo.

Jis nubudo vėlai. Į galvą lindo įvairios mintys. Jis guli savo kambaryje, dega lempa. Kas dabar — vakaras ar naktis? Markas iš lėto pasuko galvą. Kampe ant priegalvio sėdėjo Ašima. Ar ji miegojo? Ne. Šviesiose jos akyse su tamsiais vyzdžiais atsispindėjo geltona lempos šviesa. Apie ką ji galvojo? Ji buvo liūdna. Markas pirmą kartą su pasigėrėjimu stebėjo švelnius jos vaikiško veido bruožus. Tamsių, žvilgančių plaukų sruogos gaubė baltą jos kaktą su dailiai išlenktais antakiais. Ji sėdėjo nejudėdama, ir jai rodės, kad ji vienui viena.

— Ašima! — tyliai pašaukė ją Markas. — Kodėl tu tokia nuliūdus?

Mergaitė tyliai priėjo prie jo lovos.

— Jūs nubudote, jaunasis pone? Kaip jūs jaučiatės? — paklausė ji, ir akimirką jos veidas nušvito. — Gal jums atnešti ką nors užvalgyti arba gerti? Na, ir apsidžiaugs ponai!

Markas susimąstė. Ašima susirūpinusi pasilenkė. Nejaugi jis vėl neteks sąmonės?

— Kas atsitiko, Ašima? — paklausė jis tyliai.

— Jūs labai sirgote. Keturias dienas jūsų siela buvo juodųjų drugio demonų nelaisvėje. Bet dabar jūs nugalėjote juos.

— Keturias dienas?..

Markas prisiminė tą vakarą, kai jį suėmė drugys. Pas jį buvo užsukęs Matėjas. Jam išėjus, Markas atsigulė. Tada ėmė kvaisti galva, aptemo akys, ausyse spengė kažkokie neaiškūs, klaikūs balsai, surizgusios mintys skriejo kažkur toli toli, kol pagaliau visiškai išnyko.

Ligonis apsidairė po kambarį. Ant sienos jis pastebėjo Ašimos šešėlį.

— Kuri dabar valanda, Ašima? — paklausė Markas.

— Labai vėlu, jaunasis pone, greit vidurnaktis. Aš atnešiu jums valgyti, o paskui pažadinsiu ponus. Jie liepė pakviesti, kai tik nubusite.

— Pakviesk ir Matėją. Girdi, pakviesk mano draugą Matėją! Ar jis nieko nesakė?

— Taip, girdžiu… — tyliai atsiliepė mergaitė.— Tuojau atnešiu jums valgyti. — Ir ji tekina išbėgo iš kambario.

Lempos šviesa neramiai blykčiojo. Aplinkui viešpatavo visiška tyla. Markas maigė pirštais baltą antklodę, kilstelėjo ranką ir vėl nuleido, pajudino kojas ir mėgino net atsiremti. Bet jam nepavyko.

Ašima atnešė jam stiprios paukštienos sriubos ir pavalgydino. Nusilpęs jis vėl atsigulė ir pajuto, kaip vėl grįžta jėgos.

— Kodėl tu taip liūdna, Ašima? — vėl paklausė Markas.

Mergaitė padėjo medinį dubenį ant grindų.

— Dabar eisiu pažadinti ponų. Jei pavargote, jums reiktų pamiegoti, jaunasis pone.

Ašima uždarė paskui save duris. Markas klausėsi jos tolstančių lengvų žingsnių. Tai buvo tarytum sapnas: naktis, blykčiojanti lempos šviesa, tolimas šunų lojimas.

„Jei aš dabar užmerksiu akis, tuojau pat užmigsiu“, — pagalvojo Markas. Ir jis stengėsi neužsimerkti, bijodamas, kad piktieji drugio demonai vėl nenustumtų jo į baisią užmirštį.

Pagaliau įėjo Nikolas ir Mafijas Polai.

— Na, Markai, kaip jautiesi? Tu valgei. Dabar greitai pasitaisysi!

Markas matė džiaugsmą ir kartu susirūpinimą tėvo veide.

— Gana gerai, tėti, — atsakė jis. — Ašima atnešė man sriubos.

— Laikykis, Markai, — tarė dėdė Mafijas. — Mes tau nupirkome puikių dalykų, nustebsi pamatęs.

Markas nusišypsojo. Jis buvo labai nuvargęs. „Bet kurgi Matė jas?“ — pagalvojo jis. Tada jis išgirdo tėvą sakant:

— Eime, Mafijau, tegul jis miega.

Išaušo saulėta, bet vėjuota diena. Karavansarajaus kieme ruošėsi kelionei kažkokia vilkstinė. Iš paupio atvarė pagirdytus gyvulius, ir ant jų dabar krovė sunkius ryšulius.

Nikolas ir Mafijas Polai išėjo į miestą. Ligonis dar miegojo. Ašima laukė, kol nubus jaunasis ponas. Ji buvo pavargusi po visų darbų ir nemigo nakties. Kieme buvo girdėti triukšmas ir balsų klegesys. Pro mažą kambario langą skverbėsi saulės spindulių pluoštas. Nuo krosnies sklido šiluma.

Staiga Ašima krūptelėjo. Nejaugi ji būtų užmigusi? O gal ji sapnuoja? Jos ausis pasiekė gerai pažįstamas balsas, kuris nustelbdavo visus kitus. Sudėjusi rankas ant krūtinės, ji žengė žingsnį atgal. Gelsvas jos veidas išraudo.

Durys plačiai atsidarė, ir kambarį užliejo skaisti saulės šviesa. Tarpdury pasirodė stambi Matėjo figūra.

— Štai aš ir vėl čia! — sušuko jis. — Ko žiūri į mane kaip į vaiduoklį, ožkyte? Kodėl Markas dar miega? Kaip jis sublogęs! — Matėjas prislopino balsą.— Ar jis serga?

Markas nubudo. Jis jautėsi sustiprėjęs po gilaus miego.

— Tai čia jūs, kapitone? Aš stebėjausi, kad jūs naktį neatėjote pas mane. Tur būt, kietai buvote įmigę?

Markas visiškai atgavo sąmonę. Matydamas susimąsčiusį Matėjo veidą, jis suprato, kad, jam sergant, kažkas įvyko. Jis pažvelgė į Ašimą, kuri stovėjo kaip įbesta vidury saulės nušviesto kambario.

— Žiūrėkite, Matėjau, — pasakė Markas itališkai. — Ašimos akys verkia; o veidas džiaugsmu švyti. Antai ji šypsosi.

— Aš einu atnešti vandens, — tarė Ašima.

Markas ir Matėjas liko vieni. Kapitonas išsitraukė iš kišenės maišelį ir išbėrė į saują rubinus. Jie buvo raudoni kaip kraujas.

— Nikolas ir Mafijas iškels man gerą pirtį,— nusijuokė Matėjas. — Bet štai… — Jis paėmė į rieškučias brangakmenius ir pakratė juos — akmenys sudzingsėjo kaip stiklas. — Šiuos rubinus, Markai, aš gavau iš jo didenybės šviesiausiojo Badachšano karaliaus rankų. Kur mano dukrelė? Gražiausią aš padovanosiu jai — galės nešioti kaip papuošalą.

Markas klausėsi kapitono pasakojimo su didžiausia nuostaba. Jis užmiršo savo ligą ir keletą kartų garsiai nusikvatojo. Bet kai pamėgino truputį atsitiesti, tuojau pajuto, koks jis dar silpnas.

— Daugiau aš tau nepasakosiu nė vieno žodžio, sūnau, — pasakė Matėjas, pridėjęs savo sunkią ranką Markui prie kaktos. — Išsimiegok, greičiau pasveiksi.

Tik po mėnesio Markas pirmąkart atsikėlė ir truputį pasivaikščiojo po kiemą. Slėnį supančių kalnų viršūnės jau buvo apsidengusios sniegu. Jis godžiai kvėpė į save gryną orą. Šulinys jam pasirodė keistai žemas. Aplamai visi daiktai dabar atrodė kažkodėl kitaip, tarytum sumažėję. Nasredinas, vis dar tebelaukęs vilkstinės, su kuria jis galėtų grįžti į Kermaną, buvo jo akyse lyg koks susitraukęs nykštukas. Net Matėjas, rodos, pasidarė visa galva žemesnis. Markas jautėsi esąs lyg milžinas, pilnas stiprybės ir jėgų. Tačiau tai truko neilgai. Greitai jam pakirto kojas, ir jis buvo priverstas vėl atsigulti.

Po savaitės keturi stiprūs tarnai išnešė Marką palankinu į aukštą kalną. Jį lydėjo Ašima ir Matėjas. Paskui neštuvus ropštėsi du mulai su maistu ir reikalingais daiktais. Broliai Polai, stovėdami ties karavansarajaus vartais, ilgai mojavo, kol mažoji vilkstinė dingo iš akių.

Keistai jautėsi Markas, sėdėdamas sūpuojančiuos neštuvuos, apmuturiuotas šiltomis antklodėmis. Platus įkalnės kelias ėjo vis siauryn ir dideliais vingiais kilo į viršų. Perėję didėlį tamsų mišką, jie atsidūrė uolėtame šlaite, kur per sraunų upokšnį buvo permestas kabantis medinis tiltelis. Apačioj, tarpeklyje, akmenuotu dugnu šniokštė skaidrus žalias vanduo.

Vakarop kelionės tikslas buvo pasiektas. Jie išėjo į nedidelį, nuo vėjų apsaugotą slėnį. Čia tekėjo tyras kalnų upelis, kur-ne-kur augo medžiai, o netoliese vienoje uoloje buvo urvas. Čia ke leiviai išsitiesė palapines ir paruošė Markui šiltą, patogų guolį. Naktį kalnų vėjas atpūtė sniego, ir kitą rytą žemė jau buvo apsigaubusi balta blizgančia skraiste.

Lomelė, kur jie apsistojo, buvo tarsi tyli sala, atskirta nuo triukšmingo pasaulio. Markas greitai taisėsi tyrame kalnų ore. Po savaitės kitos jis jau lydėdavo Matėją, kai tas eidavo medžioklėn arba gaudyti upėtakių. Vakarais, jei oras būdavo geras, jie ilgai sėdėdavo lauke prie laužo, o pučiant stipriam vėjui, sulįsdavo į urvą ir iš ten stebėdavo sniego sūkurius.

Kai Matėjas su Marku kalbėdavosi savo gimtąja kalba, Ašima gaudyte gaudė kiekvieną žodį. Markui paklausus, ar ji norėtų išmokti itališkai, mergaitė džiugiai linktelėjo galvą. Net sapne ji kartodavo svetimus jai žodžius.

Pamažu dilo iš atminties šiurpios praeities šešėliai. Ašimos akyse atsispindėjo vaikiškas prisirišimas prie Matėjo. Kartais ji vogčiomis nubėgdavo prie upelio ir ten, atsisėdusi ant kelmo, kartodavo išmoktus itališkus sakinius. Laiminga ji prisirinkdavo saują akmenukų ir mėtydavo juos į vandenį.

Greitai prabėgo kalnuose kelios savaitės, ir Markas visiškai pasveiko. Vieną giedrą žiemos rytą jie sudėjo palapines ir leidosi atgal.

— Ar tu patenkinta, Ašima? — paklausė Markas.

— Nežinau, jaunasis pone.

Mergaitę vis dar tebeslėgė kažkoks neaiškus liūdesys.

GERAŠIRDIS LO BCANAS

„Nepaprastai didelis pasaulis, ir keisti šiais laikais žmonių likimai.“

Virš aukštų uolėtų kalnų sklandė ereliai. Ant takų, kuriais žiemą klaidžiojo elniai ir laukiniai asilai, ištirpo sniegas. Auksiniai saulės spinduliai vis giliau skverbėsi Į tamsius kalnų tarpeklius. Prasidėjęs atlydys pripildė akmenuotas upių vagas šniokščiančio ledinio vandens. Arkliai ir jakai kapstė kanopomis pageltusį sniegą ir rupšnojo sušalusias samanas. Lokiai, tarsi apkūnūs gauruoti kalnų gyventojai, slampinėjo po tylinčius miškus. Slėniuose ganėsi pulkai laukinių avių ir ožkų. Dėmėtoji pantera sėlino brūzgynais, tykodama grobio, ir iš krūmų klyksėdami kilo laukiniai kalakutai. Ant šakos tupėjo apuokas, įbedęs į šviesą savo gintarines akis.

Nedidelės miškų aikštelės buvo nusėtos raudonomis, baltomis ir lelijinės spalvos tulpėmis.

Bet pavėsyje dar buvo šalta. Didžiulių ledynų alsavimas buvo stipresnis už pavasario saulę. Ir kai vakaro šešėliai apgaubdavo žemę, visas gyvenimas kalnuose tarytum apmirdavo.

Tada slėniuose, urvuose ir kalnų šlaituose vieniši medžiotojai ir keliautojai kurdavo laužus. Susėdę prie jų, Pamyro — Pasaulio stogo nukariautojai, svajodavo apie aukso rūmus.

— Nepaprastai didelis pasaulis, ir keisti šiais laikais žmonių likimai, — pasakė Geraširdis Lo Bcanas. Jis įmetė į laužą storą šaką, liepsnos liežuviai pakilo aukščiau ir lyžtelėjo apdiržusias vado rankas. Jis sėdėjo prie laužo lyg sena akmeninė statula. Šalia didelio varinio katilo, kuriame troško ožio kulšis, stovėjo Ašima.

Markas įsitaisė greta Lo Bcano ir įdėmiai klausėsi jo pasakojimo. Sutemos tirštėjo, danguje įsižiebė pirmosios šaltos žvaigždės, o ledynai kalnuose apsigaubė melsvu šydu.

Monotonišku balsu Lo Bcanas pasakojo tibetiečių legendą apie pasaulio sukūrimą.

Spraganti laužo liepsna, stiprus troškinamos mėsos kvapas, tylus balto eržilo žvengimas žadino jam prisiminimus apie arklių lenktynes, apie liaudies šventes ir vestuvines apeigas, apie jo genties gyvenimą.

Jis tęsė savo pasakojimą, tarytum būtų grįžęs iš žilos praeities:

— Kai žmonės paplito po žemę ir susiskaldę į daugybę genčių, juos ėmė valdyti katajų, indų, persų, Tibeto ir kiti karaliai. Bet karališki įstatymai tai — tas pat, kaip auksinis jungas — kur tik jį uždėsi, jis visada sunkus. Kur tik kristų pakeltas rimbas, jis visuomet skaudus. Kur tik pasirodytų pikta gyvatė, ten viešpatauja baimė…

Lo Bcanas sėdi, padėjęs rankas ant kelių. Jo kaktą dengia didelė ruda lapinė, kaklas apmuturiuotas baltu ožkos kailiu. Snaigės krinta į laužą.

Jis buvo vienišas kaip suniokota, bet nepalenkiama, su audromis besigrumianti pušis uolotame šlaite. Jo giminė buvo sunaikinta arba išsklaidyta, o gyvulių kaimenės pagrobtos. Ir štai dabar Geraširdis Lo Bcanas, perkaršęs genties vadas, sėdėjo prie laužo, paskendęs praeities atsiminimuose. Net neapykanta jau išdilo jo širdyje. Jis tebuvo tik pasakotojas, atmintyje išlaikęs garsius ir žiaurius „pasaulio valdovo“ Čingischano žygius, — to baisaus mongolų chano, kuris, suvienijęs klajoklių gimines, pavergė visas šalis nuo Didžiosios Katajaus sienos iki Abeskuno jūros[23].

— Pasakokite toliau, Lo Bcanai, — paprašė Markas Polas.

Senasis vadas tęsė:

— Chano valdžia — auksinis jungas. Jaučio oda aptrauktų mongolų būgnų tratėjimas visiems kėlė mirštamą baimę. Atėjo baisieji 1219 metai. Geltonodžiai kariai, susėdę ant savo juodų ristūnų, šuoliavo, mušdami būgnus ir timpanus. Jau iš tolo plevesuodavo aukštai iškeltos jų vėliavos su devyniais kutais. Jie dėvėjo milines liemenes ir oda aptrauktus šarvus. Jie buvo ginkluoti ilgomis ietimis, kalavijais ir rantytomis persiko medžio strėlėmis. Iškėlę savo lenktus kardus, jie šaukė: „Su musulmonais kausimės žūtbūtinai.“ Tūkstančiai raitelių šuoliais lėkė per stepę. Dangų traukė dulkių debesys. Jie užplūdo taip staigiai, kad mes nespėjome pabėgti.

Čingischano šėtra stovėjo aukšto, amžinu sniegu apkloto kalno papėdėje. Chanas pasakė savo kariaunai: „Sugautas moteris ir vaikus galite pasilikti sau, o ginklą pakeliančius vyrus žudykite, kad jie mūs neišduotų šachui Muhamedui[24]. Bet jei jūsų daliniams bus reikalingi arklininkai ir piemenys, vieną kitą galite pasilikti!“ Taip įsakė plačiašlaunis valdovų valdovas. Ir aš kaip arklininkas patekau į didžiojo chano šalį, iš kur man vėliau pavyko ištrūkti…

Tokią gyvenimo istoriją papasakojo Markui senas genties vadas, netekęs savo giminės ir tėvynės. Dabar jis vedė pirklių vilkstines pavojingais keliais per Pasaulio stogą į Kašgarą.

Prieš keturias savaites, 1272 metų kovo mėnesį, venecijiečiai paliko Badachšano karalystę. Pavasaris tais metais atėjo dviem mėnesiais anksčiau, negu paprastai. Jų vilkstinė žygiavo Pandžo upės pakrantėmis, perėjo daugybę miestelių ir kaimų, priklausančių Badachšano karaliaus brolio valdoms. Po trijų dienų kelionės jie pasiekė Vachano sritį, o iš ten keturiolika dienų kopė į negyvenamus kalnus, tokius aukštus, kad į jų viršūnes nenuskrisdavo net paukščiai.

Lo Bcanas atsistojo ir, paėjėjęs keletą žingsnių nuo laužo, ėmė klausytis kažkokių tolimų garsų.

— Vėjų demonai staugia ledynuose, — tarė jis. — Reikia gyvulius vesti į urvus.

Ir jis nuėjo — tyliai tyliai kaip katė. Markui pasirodė, tartum jis būtų ištirpęs nakties tamsoje kaip pasakiška būtybė.

Ledinis vėjo gūsis išsklaidė dienos metu susikaupusią šilumą. Smulkios snaigės skriejo įstrižai per šviesos ruožą tarsi baltas plevėsuojantis šydas. Markas stovėjo nusigręžęs nuo ugnies. Štai jau aštuoniolika mėnesių, kai jie išplaukė iš Venecijos, ir per tą laiką sukorė pusę kelio. Lo Bcano pasakojimas nedavė Markui ramybės. Koks didžiulis iš visų pusių vandenynų skalaujamas pasaulis! Ar pavyks kada nors žmogui įveikti tuos ledynus, remiančius dangų virš debesų?

Keistos mintys lindo Markui į galvą. Jis vaizdavosi, kas būtų, jei staiga koks pasakiškas milžinas apglėbtų Veneciją su jos salomis ir kanalais, žydinčiais medžiais, nendrių prižėlusiais tvenkiniais, su stiklo fabrikais ir marmuriniais rūmais, tiltais, bokštais, valtimis ir burlaiviais, su kapais ir turgavietėmis, ir perkeltų ją visą čia, ant Pasaulio stogo, į šį šaltą kraštą, kur siaučia audros ir stūgauja vėjai.

Piacetoje kauktų vilkai, kanalus sukaustytų ledas, valtys ir laivai riogsotų lyg užkerėti; nuo medžių birtų žiedai, išdidūs senatoriai, apsisiautę purpurinėmis mantijomis, sėdėtų susigūžę prie židinių, panteros ir kalnų liūtai gaudytų besiblaškančius po gatves žmones, varpai gaustų, skelbdami nelaimę, kol nugrubusios varpininkų rankos įstengtų tampyti virves…

Keistos mintys nakties gūdumoj!

Ašimos veidas tarytum degė laužo atšvaistėje. Poilsis Badachšane jai išėjo į gera — skruostai papilnėjo, akys nebespindėjo lyg užguito žvėries. Ji visa pagyvėjo, ir tos nevilties kaip nebūta. Itin žavi buvo jos šypsena.

„Ašima turi pamatyti Veneciją“, — galvojo Markas.

Matėjas padėjo mergaitei nukelti katilą ant žemės.

Lo Bcanas grįžo iš urvo, kur suvedė arklius, mulus ir kuprį.

— Padėkit sunešti į mūsų urvą maisto produktus, — pasakė jis. — Grįžo žiema. Atslenka audra, netrukus ims pustyti.

Dabar Geraširdžio Lo Bcano žodžiai jau skambėjo kaip įsakymas. Svajonės ir prisiminimai išsisklaidė, jam nubudo medžiotojo instinktas. Senas vadas vėl pasidarė akylas kaip sakalas, jis girdėjo menkiausią garsą, uoste suuodė artėjančią pūgą.

— Išsklaidykite laužą ir nuodėgulius suneškite į urvą. Prie įėjimo ugnis turi degti visą naktį, iš dešinės ir iš kairės.

Paskutinius žodžius jis taikė ne tiek kitiems, kiek pats sau.

Ašima pataisė vakarienę. Vyrai sunešė į urvą maistą, antklodes ir kailius. Pūga tolydžio stiprėjo. Sniegas apdengė miško aikštes, kuriose dar neseniai žydėjo įvairiaspalvės laukinės gėlės.

Žmonės siautėsi į antklodes ir kailius. Audra šėlo, šaltis skverbėsi pro uolų plyšius. Lo Bcanas, Markas ir Matėjas nukirto du medžius ir atitempė juos prie urvo. Laužų šviesoje jie matė nerimaujančius gyvulius ir abejingus budinčių arklininkų veidus. Lo Bcanas kurstė ugnį. Nuo dūmų urve buvo sunku kvėpuoti. Ties urvo anga sūkuriavo pustomo sniego verpetai, kartais vėjo gūsiai įnešdavo jį ir į vidų. Markas jautė, kaip žvarbus šaltis skverbiasi net pro antklodes ir kailius, purto visą kūną. Jis mėgino judėti, krutino rankas ir kojas, lankstė pirštus, trynė veidą, braukė ašarojančias nuo dūmų akis. Bet paskiau pavargo, kažkoks malonus glebnumas tarytum išsklaidė šaltį ir sustingimą. Jis sapnavo ugnį ir kaitrius saulės spindulius, kol jį pažadino gruoblėta senojo vado ranka.

— Nubuskite, jaunasis pone, ir daugiau judėkit! Padėkit man ir kitus pažadinti, kitaip mes čia visi sušalsime.

Taip jie praleido naktį, beveik akių nesudėję. Laikas slinko labai pamažu, kol pagaliau pradėjo aušti. Pūga tebesiautė. Keliautojai šildėsi prie laužų, keikdami dūmus. Katile virė vanduo. Ašima įbėrė į jį arbatžolių, sumaišytų su jazminų žiedais.

Pusryčiams jie valgė sausainių su džiovinta mėsa. Markas nukasė nuo urvo angos sniegą, o Lo Bcanas su Matėju pasiėmė ilgakočius kirvius ir, nepaisydami pūgos, išėjo prisikirsti malkų. Nikolas ir Mafijas Polai patikrino, ar gerai prižiūrimi gyvuliai.

Audra vis tebesiautėjo. Taip praėjo keletas parų. Pirkliai paniuro ir nekantravo. Matėjas susirūpino Ašima, kuri sėdėjo prie laužo, visam kam abejinga. Mergaitę, labiau negu kitus, kamavo šaltis. Mat, ji buvo kilusi iš Kunmino — saulėto Pietų Kinijos miesto. Jos gimtinėje amžinas pavasaris — ištisus metus žydi gėlės ir medžiai. Ten dabar kaip tik noko šiurkštūs rausvi cukriniai obuoliai, karšta vasaros saulė nešykštėjo spindulių žaliuojantiems ryžių laukams.

O čia, baisiau negu pūga, stūgavo alkani vilkai, tamsūs jų šešėliai slankiojo palei urvą. Mėsos ir arbatžolių atsargos baigėsi. Pietums reikėjo tenkintis karštu srėbalu, užblęstu keletu saujų miltų. Badas privertė juos papiauti kuprį.

Tai tu nusprendei leistis į kelionę kovo mėnesį!—širdo Mafijas Polas, paprastai toks šaltakraujis. — O aš, asilas, sutikau.

— Neplepėk niekų! — niūriai atkirto Nikolas.

Audra šėlo, urvo sienos apledėjo, o pirkliai nesiliovė plūdę vienas kitą.

— Duok Ašimai dar šitą antklodę,— pasakė Markas savo bičiuliui kapitonui. — Man ji nereikalinga.

Arkliai ir mulai gerokai suliesėjo — liko tik oda ir kaulai. Arklininkai vargais negalais juos prikėlė. Pašaras baigėsi.

— Kiek jau laiko siaučia ši prakeikta audra? — piktai paklausė Matėjas.

— Penkiolika dienų,— atsakė Markas.

Jau kuris laikas keliautojai valgė džiovintą mėsą ir miltų putrą, tik retkarčiais pasistiprindami kokiu dubenėliu ryžių.

— Jei ir toliau taip bus, turėsime piauti ir kitus gyvulius— pasakė kažkas, nors taip galvojo ir visi kiti.

Ar tai buvo diena, ar naktis — niekas nebežinojo. Visi tupėjo paraudusiomis nuo dūmų akimis aplink laužą ir šildėsi, atkišę rankas į varini katilą. Urvo kampe dar gulėjo kuro likučiai — rąstgalys ir žabų krūvelė.

Nepaisydamas audros, Lo Bcanas išėjo lauk. Po valandėlės jis grįžo į savo vietą, pažiūrėjo susimąstęs į laužą ir pagaliau tarė:

— Mums nereikės piauti gyvulių. Audra silpnėja.

Jis tai pasakė taip ramiai, kad nė vienas raumuo nesuvirpėjo sename jo veide.

Kitą dieną į urvą pažvelgė pirmieji saulės spinduliai. Tyliai sužvengė baltasis eržiliukas. Audra nutolo, paliovė snigti. Kalnų ledynus apgaubė balti debesys. Dangus vis labiau žydrėjo, saulės spinduliai sklaidė debesis, ledinės kalnų viršūnės žėrėjo kaip milžiniški deimantai.

Išvargę vyrai valė nuo žemės sniegą, kad gyvuliai galėtų bent kiek pasiganyti. Visi godžiai kvėpė šaltą tyrą orą. Ašima sėdėjo susigūžusi įsaulyje ir šildė savo sustingusius sąnarius.

Sniegas pradėjo tirpti. Vėjas dabar nešė nebe sniegą, o geltoną smėlį. Kalnų papėdėse rodėsi baltų, rudų ir geltonų lopinių. Arkliai ir mulai vis daugiau susirasdavo šaknelių, samanų, pernykštės žolės ir ėmė pamažu atsigauti.

— Metas eiti į mažuosius akmeninius kalnus, tarė Lo Bcanas. — Eikime drauge, jaunasis pone. Tie sausi kalnai — tai laukinių ožkų gimtinė.

— O jūs, įsakė jis arklininkams, — pririnkite šaknų, išdžiovinkite jas saulėje ir paskui sutrupinkite akmenimis.

Pasiėmęs strėlių, medžioklinę ietį ir trumpą lenktą kardą, Markas leidosi su Lo Bcanu į kalnus. Senas vadas ėjo vos pastebimu takeliu. Nauji pėdsakai sniege ir drėgnoje žemėje rodė, kad kažkur netoliese turi būti kaimenė. Akmeniniai kalnai — laukinių ožkų gimtinė — driūksojo tarsi karališki kapai virš lygumos, kur-ne-kur apaugusios krūmokšniais ir medžių guotais.

Lo Bcanas atsargiai perėjo nuožulnią uolos sieną ir, numetęs Markui virvę, laukė, kol tas atkops pas jį. Staiga juodu išgirdo artėjantį dundesį — visu smarkumu į juos riedėjo sniego griūtis.

Lo Bcanas ir Markas šoko po kybančia uolos iškyša ir prigludo prie akmeninės sienos. Uola virpėjo, orą drebino baisus gausmas. Juos apgaubė šaltas sniego debesys, net kvėpuoti buvo sunku. Markui atrodė, lyg jį būtų prispaudusi prie sienos kažkieno galinga ranka. Didžiuliai sniego gurvoliai slinko nuožulnia uolos siena ir krito į slėnį, viską su savim nusinešdami ir naikindami. Baisus dundesys nuaidėjo kalnuose, ir netrukus stojo tyla.

Medžiotojai išlindo iš po uolos iškyšos. Akmenuotas skardis, kuriuo jie ką tik kopė, virto lygia balta plokštuma, o takelis įkalnėn buvo apdengtas storu puraus sniego sluoksniu. Jie pastovėjo valandėlę, su nuostaba žiūrėdami į baltuojantį kalno šlaitą.

„Mes būtume dabar sutraiškyti kaip muselės“, — pagalvojo Markas.

— Šit kaip atrodo lavina, jaunasis pone, — tarė Lo Bcanas.

Medžiotojai kopė vis aukštyn. Apačioj kalnų tarpekliais ringiavo kažkoks upelis. Tylūs ledynai vaiskiame ore žėrėjo įvairiomis spalvomis.

Markas pajuto, kad kraujas ėmė smarkiau tvinksėti. Iki viršukalnės beliko koks šimtas žingsnių, o jis staiga pabūgo svaiginančio aukščio. Įsikibęs abiem rankom į iškyšą, jis prisiglaudė prie uolos ir užmerktomis akimis klausėsi, kaip daužosi širdis krūtinėje. Šitaip Markas stovėjo keletą minučių. Jis susigėdo dėl tokio savo silpnumo, bet, vos tik atsimerkė ir atleido rankas, jį vėl apėmė baimė — mažiausias judesys, ir jis nugarmės į bedugnę.

Markas išgirdo grįžusio Lo Bcano balsą, kuris skambėjo taip neaiškiai, lyg būtų atėjęs iš kažin kur:

— Kalnų demonai suklaidino jus, jaunasis pone. Kopkite su manim penkiasdešimt žingsnių žemyn.

Markas nesąmoningai leidosi vedamas atgal. Širdis ėmė ramiau plakti, baimė ir svaigulys praėjo, jis nustebęs dairėsi aplinkui.

— Kas man buvo atsitikę, Lo Bcanai? — paklausė jis atsitokėjęs.

Piktosios kalnų dvasios sumaišė jums protą,— tarė Lo Bcanas. — Jūs turite jas apgauti — dainuokite dainą arba baidykite jas garsiais šūksniais ir juoku.

Markas paklausė vado patarimo ir nugalėjo nematomą kliūti. Bet už kokių aštuoniasdešimt žingsnių jį antrąkart apėmė ta pati nesuprantama baimė. Širdis vėl ėmė pašėlusiai daužytis. Jis mėgino ropomis šliaužti pirmyn, paskui valandėlę sukniubo, prisidengęs galvą rankomis. Kad tik nepažvelgtų į prarają! Tarytum kažkokia nematoma jėga traukte traukė jį prie skardžio krašto. Markas jau matė, kaip jis grius žemyn ir nulėks į bedugnę. Kurį laiką jis gulėjo nejudėdamas, kol širdis vėl ėmė ramiau plakti ir šiurpūs vaizdiniai išnyko.

Tada jis atsargiai pakėlė galvą. Senasis vadas stovėjo dvidešimt metrų aukščiau jo, pačiame viršukalnės pakrašty. Lo Bcanas numetė žemyn virvę, bet Markas į ją nė nepažiūrėjo. Negi jis neužkops šio trumpo ir nepavojingo ruoželio, nesilaikydamas virvės? Markas nesuprato savo silpnumo, ir jam buvo gėda pasirodyti bailiu, nors iš tiesų jis dar nebuvo visiškai atsigavęs.

Markas garsiai nusijuokė ir sušuko:

— Ateinu, Lo Bcanai!

Jo balsas nuskambėjo kažkaip keistai retame kalnų ore. Stačias ir keturpėsčias jis nuropojo likusius dvidešimt žingsnių. Jo lankos buvo kruvinos nuo aštrių akmenų.

— Taip esti kiekvienam, kas pirmą kartą užkopia virš debesų,— pasakė Lo Bcanas, kai Markas, sunkiai alsuodamas, bet nušvitusiu veidu, atsistojo šalia jo. — Žiūrėkit, koks puikus reginys! Šiandien toli matyti.

Senis apžvelgė vietovę savo skvarbiomis akimis. Vienur kitur baltavo sniegas. Gyvulių pėdsakų čia buvo daugiau — jie vedė akmeninga tarpukalne, apžėlusia krūmokšniais ir gelsva žole. Medžiotojai ėjo pėdsakais. Vėjas pūtė iš priekio. Pakilusi saulė kaitino įšalusią žemę. Polaidžio vanduo uolomis ir grioviais grioveliais čiurleno žemyn į kalnų upokšnius. Su pasibaisėjimu Markas pagalvojo, kas būtų, jei dabar staiga užeitų audra. Netrukus gamtovaizdis pasikeitė. Išėję iš miško, medžiotojai pamatė priešais save nedidelį slėnį, apsuptą pakopomis nusileidžiančių kalnų.

Lo Bcanas sustojo ir čiupo Marką už rankovės. Pievaitėje rainiai ganėsi juodos kalnų ožkos ir ištisa kaimenė laukinių avių. Markas niekuomet nebuvo matęs tokių didelių avių; jų ragai siekė tris, keturis ar net šešis sprindžius. Apačioj raibuliavo meldų priaugęs ežeras. Laukinės žąsys ir antys tupėjo ant kranto arba plaukiojo mėlynu vandens paviršium. Aplinkui žydėjo geltonos ir baltos gėlės — pirmieji pavasario žiedai — margi, linksmi taškeliai žaliame slėny! Nelaukta, žavi šypsena tarp ledinių milžinų!

Medžiotojai stovėjo kaip nudiegti, gėrėdamiesi puikiu reginiu, kol pagaliau nubudo jų medžiokliška aistra. Ypač jaudinosi Markas. Jie sėlino pamiške priešais vėją. Lo Bcanas parodė medžių guotą už kokio šimto žingsnių ir, davęs Markui ženklą sustoti, pats tyliai nusėlino toliau.

Markas priklaupė, spausdamas strėlę prie lanko timpos. Vėjas šiureno sausus meldus ir kur-ne-kur dar tebekabančius ant medžių pernykščius lapus.

Lo Bcanas tyliai priėjo prie medžių. Virš ežero pakilo laukinių žąsų pulkas. Avys ir ožkos pakėlė galvas, uosdamos pavojų. Markas nužiūrėjo didelę laukinę avį, įtempė lanką ir paleido strėlę. Avis suklupo ant priekinių kojų, bet tuojau vėl pakilo ir svirduliuodama nubėgo atšlaite žemyn. Vienas kalnų ožys, senojo medžiotojo, strėlės pervertas, šoktelėjo ir krito, kratydamas kojas.

Abi išgąsdintos kaimenės puolė į ežero pakrantę ir dingo už kalvos. Markas šoko vytis savo laimikį, bijodamas, kad sužeista avis gali pabėgti. Bet ji suklupo ties vėjo išverstu medžiu, ir atbėgęs medžiotojas pribaigė ją peiliu.

Lo Bcanas nulupo sumedžiotiems gyvuliams kailius ir išdarinėjo. Šlaunis ir kitas geriausias skerdenos dalis jis sudėjo į kailius ir, Marko padedamas, pakabino ant medžio šakų.

Per dvi dienas jie sumedžiojo keturias laukines avis ir du kalnų ožius. Grįždami į stovyklą, medžiotojai parsinešė kiekvienas po kailinį maišą mėsos. Visi nekantriai jų laukė ir sutiko su didžiausiu džiaugsmu. Netrukus buvo sukurti laužai, ir katiluose virė šviežiena.

Kitą dieną Matėjas su dviem arklininkais, Lo Bcano vadovauju jami, išėjo Į kalnus parsinešti likusio laimikio. Markas su tėvu ir dėde liko stovykloje.

Saulė ir geras maistas greitai grąžino keliautojams energiją ir gerą nuotaiką. Nikolas ir Mafijas Polai taip pat išsirengė pamedžioti stovyklos apylinkėse.

Ašima išnešė iš urvo antklodes ir padžiovė jas ant saulės įšildytų akmenų. Paskui ji išsiėmė iš ryšulio gabalą audeklo ir varinę dėžutę su vaistažolių tepalu.

Markas užsimerkęs sėdėjo atokaitoje ant uolos, degindamas prieš saulę veidą. Jis buvo patenkintas savimi ir kelione po svetimus kraštus. Tolimas kelias per kalnus jo nebaugino. Jis svajojo apie panterų ir baltųjų tigrų medžioklę, vaizdavosi, kaip, apsiginklavęs ietimi, puls plėšrūną ir suvarys riaumojančiam grobuoniui aštrų ginklą į nasrus. Jis bus didis medžiotojas! Markas užmiršo siautėjusią pūgą ir šaltą, pridūmavusį urvą, užmiršo niūrias mintis ir aukštumų baimę. „Štai baltojo tigro kailis, — pasakys jis kapitonui Matėjui. — Atiduok jį Ašimai, kad mergaitė nešaltų naktimis.“

Kalnų apsuptame slėnyje nebuvo jokio vėjo. Netoliese, arklininko prižiūrimi, ganėsi arkliai ir mulai.

Ašima suplėšė audeklą į siauras juosteles ir droviai priėjo prie Marko. Didysis tigrų medžiotojas sėdėjo prisimerkęs nuo saulės, bet mergaitę pažino iš šešėlio.

— Jūsų rankos sutinusios, jaunasis pone, — tarė Ašima.

Markas greitai atsistojo ir pažvelgė į savo rankas.

— Taip, tai nuo medžioklės! — atsakė jis išdidžiai. — Niekis, sugis.

Ašima patepė žaizdas vėsinamu tepalu ir aprišo audekliniais tvarsčiais.

Tamsiai žali pušų spygliai skleidė malonų kvapai Iš už krūmų purptelėjo kurapkų pulkelis. Tarp akmenų kalėsi jauni ūgiai. Virš kalnų ir amžino ledo pasaulio plytėjo žydras dangus.

Po aštuonių dienų poilsio vilkstinė vėl leidosi į kelionę. Arkliai ir mulai buvo sunkiai apkrauti, nes jiems teko tempti ir papiauto kuprio nešulius. Medžiotojų gyvenvietėje, kur tebuvo vos aštuonios žeminės, venecijiečiai nusipirko jaką ir maisto keturiasdešimčiai dienų kelionės.

Vilkstinė traukė į rytus. Jos kelią žymėjo gyvulių griaučiai ir ragai. Jie žygiavo per kalnus ir slėnius, kirto upes ir upokšnius, miškus ir pievas, kai kur tekdavo kopti per plikus uolynus. Keturiasdešimt dienų keliautojai neužėjo jokios gyvenvietės.

Pagaliau vilkstinė nusileido nuo aukštų kalnų į saulės išdegintą Markan-Su dykumą, kuri skiria Pasaulio stogą nuo derlingos lygumos Kašgar-Darjos pakrantėse.

Ledinių vėjų nugairinti keliautojų veidai dabar įdegė nuo saulės, lakus dykumos smėlis skverbėsi pro sueižėjusią odą. Su pasididžiavimu jie žvelgė atgal. Ten, vakaruose, virpančiose miglose, dunksojo tamsūs milžiniškų kalnų kontūrai, ir dabar jie tikrai tikėjo, kad kelionė bus sėkmingai baigta.

Žmonės ir gyvuliai tylėdami vis ėjo ir ėjo į priekį.

Ant geltono smėlio gulė ilgi arklių ir raitelių šešėliai.

DOSNUSIS BEKAS BAJANDERAS

Markas jojo ant savo balto, piršingo žirgo pagrindine Kašgaro gatve. Kiek iš aukšto žiūrėjo jis į šūkaujančius prekiautojus, kurie siūlė praeiviams šviežius vaisius, medvilninius audinius, įvairius reikmenis vilkstinėms, kanapines virves, vyną, šilką ir daugybę kitokių prekių. Kašgaro turgavietės mažai kuo skyrėsi nuo persiškųjų, tik čia buvo mažiau prabangos dalykų — brokatinių audinių, dramblio kaulo raižinių, auksakalių dirbinių ir brangakmenių, negu Bagdade, Ormuze ar Kermane, kur telkėsi prekyba tarp Indijos ir Europos. Kašgare daugiausia buvo kasdieninių prekių.

Dažnas praeivis sustojęs palydėdavo jaunąjį venecijietį susižavėjimo kupinu žvilgsniu. Pailgas, drąsus ryškių bruožų jo veidas ir aukšta kakta išsiskyrė šviesesne oda ir sveiku raudoniu. Iš tankių antakių ir skvarbaus didelių pilkų akių žvilgsnio buvo galima spręsti, kad jaunuolis gilaus proto, drąsios ir lakios vaizduotės.

Markui buvo malonu puošniai apsirengusiam joti judriomis miesto gatvėmis. Pavojinga kelionė per Pasaulio stogą ne tik sustiprino jo pasitikėjimą savo jėgomis, bet ir sutvirtino naujus, dar Kermane užsimezgusius jo santykius su tėvu. Markas jau nebuvo nesubrendęs, ypatingos globos reikalingas jaunuolis. Dabar jis buvo lygiateisis vyrų draugijos narys ir žinojo, kad niekas nesikėsina į jo savarankiškumą. Jo nuomonė buvo tiek pat vertinama, kaip tėvo, dėdės ar kapitono Matėjo.

Markas dėvėjo ilgą mėlyno šilko durtinį, kokius nešiodavo totorių chanai, papuoštą bičiulio Matėjo dovanotu blizgančiu rubinu su auksiniu apsodu. Apsiavęs jis buvo rudais minkštos kupranugario odos batais. Išjojęs už miesto vartų, Markas paragino pentinais savo arklį ir pasileido šuoliais pro vynuogynus, sodus, žaliuojančias pievas ir geltonus javų laukus. Priešais raudonavo besileidžianti saulė. Jį apėmė svaigus laisvės jausmas.

Pro šalį keliu riedėjo asilų traukiami vežimai su šienu, žagarais, medžio anglimis ir daržovėmis, ėjo nešikai, kupranugariai — nenutrūkstama virtinė važiuotų, pėsčių ir gyvulių. Žirgas grakščiai šuoliavo kietu, išdžiūvusiu keliu. Tvirti jo raumenys tarytum vaikščiojo po žvilgančia oda, o vėjo plaikstomi karčiai čaižė raitelio krūtinę. Markas truktelėjo pavadį, ir žirgas ėmė bėgti žvalia ristele.

Staiga Markas pamatė saulėlydžio gaisuos liepsnojantį dulkių debesį, kuris greitai artėjo. Netrukus, geriau įsižiūrėjęs, jis pažino, kad tai buvo totorių raitelių būrys. Priekyje jojo vėliavininkas, už jo — šimtinės vadas auksiniais siūlais išsiuvinėtu durtiniu, toliau penki dešimtininkai ir už jų — darniai išsirikiavę kariai ant savo eiklių ilgakarčių arkliukų. Jie buvo ginkluoti lankais, strėlėmis ir lenktais kardais išmargintose makštyse.

Pamatę tokį būrį, vežimai suko į šalikelę, o varovai, net nežiūrėdami į raitelius, vedė savo kupranugarius ir asilus į pievą.

Šaltais, sustingusiais veidais jojo geltonieji kariai pro šalį.

Arklių kanopos tapsėjo dulkių sūkuriuose skendinčiu keliu, ore pasklido gaižus odos ir prakaito kvapas.

Neprieinami ir svetimi prajojo šie stepių klajoklių palikuonys, keliantys baimę ir neapykantą pavergtoms tautoms. Visuose užgrobtuose miestuose — nuo Bagdado ir Novgorodo iki tolimojo Chanbalyko, didžiojo chano Chubilajaus rezidencijos, — stovėjo geltonųjų karių įgulos, pasirengusios nuslopinti pagal Čagatajaus[25] įstatymus kiekvieną sukilimą ar priešinimąsi.

Susitikimas su totorių kariais privertė Marką susimąstyti. Jis jautė neapykantą grobikams ir vėl prisiminė karčius nelaimingojo Hasan-beko žodžius: „Nebėra daugiau mūsų šalyje jokio grožio. Totorių arkliai viską ištrypė.“ Hadži-Muhamedas, tiesa, atsargiai ir santūriai, taip pat davė suprasti, kad jis nesutinka su totorių viešpatavimu, nors asmeniškai jokių nuostolių nebuvo patyręs. Senasis Lo Bcanas abejingai pasakojo savo giminės žlugimo istoriją, tarytum tai būtų tolimas ir svetimas jam įvykis. Ką gi, jis jau iškaršęs senis, ir neapykantos ugnis užgeso jo širdyje. Pagaliau kas galėjo jam tą ugnį kurstyti? Prie svetimo laužo ilgainiui lieki tik neprašytas svečias.

Markas troško geriau pažinti totorių istoriją. Jis slapčiomis žavėjosi tais geltonveidžiais raiteliais, kurie prieš pusšimtį metų, Čingischano vadovaujami, nukariavo pusę pasaulio. Argi jis, dar vaikas būdamas, nesižavėjo senuoju Venecijos dožu Enriku Dandolu, kurio vadovaujama kryžiuočių kariuomenė 1204 metais užėmė Rytų Romos imperijos sostinę Bizantiją, apjuostą galingomis mūro sienomis? Ar tai nesako, kad išmintingi ir stiprūs turi teisę pavergti kitus?

Markas jojo giliai susimąstęs. Juk totoriai nužudė Ašimos motiną ir pardavė mergaitę vergų pirkliams. Čingischanas savo auksinėje šėtroje, pastatytoje aukšto kalno papėdėje, pasakė: „Sugautas moteris ir vaikus galite pasilikti sau, o ginklą pakeliančius vyrus žudykite. Jei jūsų daliniams bus reikalingi arklininkai ir piemenys, vieną kitą galite palikti.“

Markui nedavė ramybės prieštaringos mintys. Jis buvo nepatenkintas savimi, nes negalėjo rasti atsakymo į klausimus, kurie jam kilo, susitikus su totoriais.

Jo tėvas ir dėdė Mafijas, praktiški ir prityrę pirkliai, gerbė chaną Chubilajų, Čingischano anūką, kuris nukariavo Katajų ir pasiskelbė imperatorium. Nikolas Polas pasakė Markui Balche: „Kada gi tu pagaliau suprasi, kad mes esame prekijai, o ne kažkokie labdariai?“ Bet jo draugas Matėjas ištiesė mergaitei pagalbos ranką ir grąžino ją į žmonišką gyvenimą. Jis rizikavo savo galva, norėdamas nupirkti jai rūbų ir papuošalų.

Į dešinę nuo kelio, tarp žaliuojančių kalvų, tekėjo Kašgar-Darja. Markas nušoko nuo savo balto žirgo, supančiojo jį ir paleido į pakrantės pievą pasiganyti. Rytuose matėsi Kašgaro miestas. Saulėlydžio žara atsispindėjo namų stoguose. Iš už miesto sienos kyšojo mečečių minaretai ir du bažnyčios bokštai su auksiniais kryžiais. Valdant didžiajam chanui, Kašgaro musulmonai ir krikščionys nestorijonai[26] gyveno santaikoje.

Markas nuėjo paupiu palei aptvertą sodą. Ant medžių kabojo geltoni aukso spalvos abrikosai, persikai, kriaušės ir obuoliai. Prie tvoros augo raudonų ir blyškiai geltonų rožių krūmai. Vidury sodo stovėjo baltas namas. Vartai buvo papuošti raižiniais ir tapytais ornamentais. Markas apsidairė ir, nepastebėjęs nė gyvos dvasios, greitai nusiskynė rožių. Ašima mėgo gėles.

Staiga vakaro tyloje pasigirdo garsus juokas. Nuo skendinčio žalumynuos suolelio pakilo apkūnus, puošniai apsirengęs ponas ir linksmai šūktelėjo:

— Įeikite, svetimšali, ir skinkitės gėlių, kiek jums patinka! Jūs esate Kašgaro teisėjo dvare, — pridūrė jis, mandagiai nusilenkęs, — aš vadinuosi bekas Bajanderas Dosnusis. Kodėl gi jūs neskinate gėlių?

Šeimininkas su malonia šypsena žiūrėjo, į turtingai apsirengusį svetimšalį.

Markas stovėjo sumišęs prie sodo vartelių su gėlių puokšte rankoje.

— Atleiskite man šią vagystę, beke Bajanderai, — pasakė jis droviai. — Aš esu Markas Polas iš Venecijos.

— Prašom, užeikite pas mane ir truputį atsikvėpkite prieš išjodami atgal į Kašgarą.

Ir Markas įėjo į sodą, skendintį vakaro tyloje. Bekas Bajanderas nusivedė jį į mažą, vijokliais apaugusią pavėsinę. Tarnaitė atnešė jiems aguročių, abrikosų ir vyno. Pro vijoklių ir medžių lapus rausvai auksiniais atspalviais švietė vakarėjantis dangus, kuris pamažu blanko ir pagaliau pasidarė visai pilkas. Oras buvo šiltas, nuo tvarkingų klombų sklido gėlių aromatas.

Smalsusis bekas Bajanderas berte apibėrė Marką klausimais. Jis pirmąkart gyvenime susitiko Venecijos pirklį.

— Atleiskite man, beke Polai, — pasakė jis, — bet man labai retai tenka kalbėtis su svetimšaliais. Aš visą laiką užimtas tarnybiniais reikalais. Jūs neįsivaizduojate, kiek čia vagių, valkatų ir maištininkų, tepasmerkia juos alachas! Su totorių valdžia aš sugyvenu gerai. Jie vertina drausmę ir tvarką.— Storulis teisėjas patenkintas nusišypsojo. — Praėjusią savaitę aš nuteisiau mirti du valstiečius, kurie kurstė ramius gyventojus prieš totorius… Prašom, beke Polai, ragaukite šių abrikosų, jie saldūs kaip medus.

Bekas Bajanderas Dosnusis giliai atsiduso, slegiamas savo sunkių tarnybinių pareigų. Storu smilium jis perbraukė pasmakrę.

— Patikėkite, — kalbėjo jis toliau, — kirsti galvas — tai geriausia priemonė toms padugnėms suvaldyti. Totorių chanai manim labai patenkinti… Pažiūrėkit į mano dvarą. Antai šie laukai iki upės ir vynuogynai, kiek akys užmato, priklauso man. Ak, nelengva išlaikyti tokias valdas.

Jis nusivedė Marką prie sodo tvoros ir ranka parodė savo žemes. Teisėjo pirštai buvo apmaustyti žiedais.

Markas prisiminė sutiktą totorių šimtinę. Jam pasirodė, kad pro riebų plepaus beko Bajandero veidą jis mato šaltus sustingusius geltonų karių veidus.

— Ar jūs esat Kašgaro gyventojas, beke Bajanderai? — paklausė Markas.

— Nuo neatmenamų laikų, beke Polai, — išdidžiai atsakė apygardos teisėjas.

— Dėkoju jums už vaišingumą,— šaltai tarė Markas, mandagiai nusilenkdamas. — Bet aš turiu skubėti, kad, prieš uždarant vartus, spėčiau grįžti į miestą.

— Vieną valandėlę, beke Polai! — sušuko teisėjas. Jis nubidzeno prie klombos ir priskynė didelę puokštę gėlių.— Priimkite iš manęs šias gėles, ir prašau jus greitai vėl apsilankyti mano kukliuose namuose. Tesaugo jus alachas!

Pievoje Markas išpančiojo savo žirgą ir šuoliais leidosi keliu į Kašgarą. Nujojęs gerą galą, jis sviedė dovanotas gėles ant dulkėto kelio arkliui po kojom. Bet iš po diržo kyšojo pasivogtų rožių puokštelė.

Jau,sutemus Markas įjojo į miestą. Sargybiniai totoriai, mušdami medinius plaktukus į metalines lėkštes, tam tikru dūžių skaičiumi skelbė, kad gyventojams draudžiama išeiti iš savo būstų. Pasirodžiusiems gatvėse po šio ženklo grėsė piniginės baudos. Markas spustelėjo pentinais žirgą. Jis anaiptol nenorėjo kitą dieną stoti prieš beką Bajanderą Dosnųjį.

Priešais nakvynės namus augo didelė magnolija. Įžvalgios Marko akys tuojau pastebėjo liekną mergaitės figūrą, išnirusią ties balta mūro siena. Pamačiusi raitelį, ji pribėgo prie vartų ir atidarė juos. Markas nušoko nuo arklio ir nusivedė už pavadžio.

— Tai tu, Ašima? — apsidžiaugęs sušuko jis.

— Aš atsitiktinai išėjau lauk, — atsakė mergaitė.— Jau vėlu, jaunasis pone.

Ji uždarė vartus. Viena magnolijos šaka buvo nukarusi į kitą mūro pusę. Du dideli žiedai bolavo tarp tamsiai žalių lapų. Švietė mėnulis.

Ašima kalbėjo su Marku itališkai. Jos lūpose itališki žodžiai skambėjo tarsi muzika.

Markas atsargiai ištraukė iš už diržo rožių puokštę.

— Aš turiu skubėti, — tyliai tarė Ašima. — Meseras Matėjas manęs pasiges.

„Ji dievinte dievina kapitoną“, — pagalvojo Markas ir balsiai pridūrė:

— Štai, čia kelios rožės, nunešk jas Matėjui.

— Ačiū, jaunasis pone, — tarė ji, nedrąsiai imdama gėles.

Šiltą vasaros rytą, vos saulei patekėjus, venecijiečiai paliko Kašgarą. Jie prisijungė prie didelės vilkstinės, ėjusios pietų keliu į rytus. Juos lydėjo senasis Lo Bcanas. Po aštuonių dienų vilkstinė pasiekė Jarkendo miestą, esantį Takla-Makano dykumos pakrašty. Čia jie išbuvo vos vieną savaitę, nes gerti vandenį iš dvokiančių miesto tvenkinių buvo beveik neįmanoma.

Markas pastebėjo, kad daugelis Jarkendo gyventojų pagurklyje turi kumščio didumo auglius ir dažnai net didesnius. Buvo kalbama, kad ši biauri liga atsiranda dėl blogo vandens.

Venecijiečiai džiaugėsi, kad vilkstinė čia ilgai neužtruko. Kelias į Chotaną ėjo didesnių ir mažesnių upių pakrantėmis per miestus, kaimus ir įtvirtintas vietoves. Pirkliai aprūpindavo vilkstinę vaisiais, vandeniu, duona, arbatžolėmis ir dar visokiais skanėstais. Laukuose augo javai, medvilnė, linai ir kanapės. Tarp kaimų ir miestų ėjo gyva, prekyba. Kelyje jie sutiko keletą vilkstinių, grįžtančių iš Katajaus į Kašgarą.

Chotano miestas buvo aptvertas sena, vietomis krūmais apaugusia mūro siena. Čia vilkstinė ilsėjosi irgi vos keletą dienų. Lo Bcanas rūpinosi maisto, pašaro ir vandens atsargomis, nes jų laukė gana ilgas kelias per Takla-Makano dykumą. Tiesa, ten esama ežerų ir upių, tekančių iš Kunlunio kalnų, bet jų vandenį pamažu sugeria dykumos smėlynai.

Iš pradžių vilkstinė traukė dykumos pakraščiu. Markas pastebėjo, kad miestelių ir kaimų gyventojai žiūri į keleivius su nepasitikėjimu. Senasis vadas papasakojo jam, kad per šias vietas traukdavę totorių pulkai, plėsdami kaimus. Todėl kai tik pasklisdavo gandas apie artėjančią svetimą kariuomenę, vietos gyventojai su savo šeimomis, gyvuliais ir manta bėgdavo toli į dykumą, į tokias vietas, kur yra vandens, ir grįždavę tik kariuomenei pasitraukus. Surasti juos ten būdavo nelengva, nes vėjas tuojau pat užpustydavo smėlyje paliktus pėdsakus. Maisto atsargas bėgliai slėpdavę urvuose po smėliu ir kas mėnesį pasiimdavę tik tiek, kiek reikia.

Besibastantys totorių būriai ir kėlė vietos gyventojams nepasitikėjimą visais svetimšaliais.

Kelionė per įkaitusius dykumos smėlynus buvo be galo sunki ir varginanti. Kartais Markas su ilgesiu prisimindavo šaltą, nuo ledynų pučiantį kalnų vėją. Tik kada-ne-kada nuobodų dykumos peizažą paįvairindavo vienas kitas medis ar upeliūkštis su žaliuojančiais krantais. Priekyje jojo Ašima ir Matėjas. Markas paragino pentinais savo žirgą ir juos pasivijo.

Pamačiusi Marką, Ašima įtempė atleistą pavadį ir atsitiesė balne. Gelsvą jos veidą nutvieskė raudonis.

— Ak, čia tu, Markai, — niūriai prakalbo Matėjas. — Gal pasakytum, kaip ilgai mes krypuliuosim šia prakeikta Geltonąja jūra.

— Lo Bcanas užtikrino, kad po dviejų dienų būsime Čerčene, — atsakė Markas.

Artėjo vakaras, bet oras ne ką teatvėso. Visi trys tylėdami jojo šalia vienas kito.

Atrodė, kad pasauly nebėra daugiau nei sodų, nei gėlių, o tik smėlynai, siūbuojančios gyvulių nugaros ir tylus kanopų tapsėjimas.

DYKUMOS GARSAI

Tą dieną, kai venecijiečiai įžengė į nedidelį Lobo miestelį, kur kertasi vilkstinių keliai, suėjo lygiai dveji metai nuo jų kelionės pradžios. Tuojau už šio miestelio prasideda garsioji Lobo dykuma. Iš rytų čia nuolat pučia stiprūs karšti vėjai, užpustydami smėliu gatves, turgavietę ir skurdžias pirkeles. Naujai atvykusius apspito būrys šūkaujančių dervišų, kurie, atkišę medinius dubenėlius, įkyriai prašė išmaldos. Miestelis priminė karinės stovyklos gurguolę. Venecijiečiai vargais negalais susirado pastogę dviejose pirkiose miesto pakrašty, kiek atokiau nuo triukšmingos gatvės, ir išnuomavo jas visam mėnesiui.

Vieną popietę Markas užėjo pas savo bičiulį Matėją. Kapitonas stovėjo susimąstęs prie lango, su neįprastu jam liūdesiu žiūrėdamas į darželį.

— Antai kokia didelė geltona gėlė,— tarė Matėjas, rodydamas į lauką.— Kartais galvoji, kad pasauly nieko daugiau nebėra, tik lediniai kalnai ir dykumos. Ir štai staiga pamatai geltoną gėlę…

Matėjas pažvelgė į savo jaunąjį bičiulį, tarsi ieškodamas gražiame jo veide užuojautos.

— Atsimeni, kai tu kartą Venecijoj užėjai pas mane su savo draugais Džanina ir Džovaniu? Tada aš irgi stovėjau prie lango, kaip dabar. Mano darželyje taip pat žydėjo aukšta geltona gėlė, o toliau, pakrantėje, siūbavo mano juodosios barkos stiebas. Kaip seniai tai buvo, Markai?

Matėjas atsitiesė ir pakeltu balsu tarė:

— Jūrininkui nedera kapstytis po smėlynus! — O paskui tyliai prakalbo — Ar tu supranti mane?.. Bet kas būtų iš mano dukrelės, jei nebūčiau ištraukęs jos iš to nelabojo pirklio nagų?.. Ar aš dar grįšiu kada į Veneciją? Kartais pagalvoju, kad niekados daugiau jos nebematysiu… Mergaitę aš nugabensiu į jos gimtinę,— pasakė Matėjas, valandėlę patylėjęs. — Ten ji bus laiminga.

— Ką, Ašimą? — paklausė Markas.

— Taip. Jos gimtinė yra į pietus nuo Katajaus, Indijos pasienyje. Būdama vienui viena, ji tik galvoja apie raudonus savo gimtinės kalnus… Et, kad ne tas prakeiktas karštis, dulkės ir tie pirkliai!..

— Tu pats ilgiesi tėvynės, kapitone.

— Aš ilgiuosi tėvynės? Argi aš skundžiuos tau kaip sena boba?.. Vakar užeina į mūsų darželį kažkoks vyras. Ašima pašaukia mane ir dreba iš baimės, stovėdama prieš tą nepažįstamąjį. „Kas yra, Ašima?“ — klausiu aš ir jau buvau bečiumpąs jį už pakarpos. „Palikit jį ramybėj, mesere Matėjau, — sako mergaitė,— jis nieko blogo nedarys.“ O tasai, išviepęs grobuonišką savo snukį, kažką man sako. „Ko jis nori, Ašima?“ — klausiu aš. „Jis sako, kad jūs esate stipresnis už dykumos demonus, kurie saugo aukso lobius. Jis kviečia jus eiti drauge į dykumą ir tuos lobius iškasti.“ Tik pagalvok, ką man išdrįso pasiūlyti tasai sukčius!.. Aš nesužinojau tikrųjų jo kėslų. Kai išmečiau tą šunsnukį už vartelių, jis išsišiepęs ėmė keikti ir grūmoti man kumščiu… Ir kodėl Ašima taip išsigando? Nesuprantu aš čionykščių žmonių.

— Tų pasiilgai tėvynės, Matėjau, štai kas yra! — tarė Markas, su užuojauta žiūrėdamas į savo draugą.

— O tu? — paklausė Matėjas.

Markas susimąstė. Žinoma, jis ilgėjosi Venecijos. Tačiau tas ilgesys snūduriavo jo širdyje, kol koks prisiminimas, gimtojo krašto vaizdas, gėlė darželyje ar atsitiktinai užklydusi mintis jį pažadindavo. Gimtojo miesto pasiilgimas būdavo kartais didesnis, kartais mažesnis, skausmingas arba džiugus, bet niekuomet jis nebuvo toks didelis ir toks skaudus, kad Markas rimtai galvotų pasukti atgal į Veneciją, nepažinęs pasaulio. Dėl to ir nusprendė, kad jis nelabai ilgisi tėvynės.

— Tu stebiesi, kad Ašima taip išsigando? O aš suprantu kodėl: ji bijojo, kad tu eisi su tuo žmogum į dykumą ieškoti aukso.

Matėjo veidas iškart pralinksmėjo.

— Gal ir tavo tiesa, — pasakė jis. — Mergaitė, tur būt, pagalvojo, kad tasai nenaudėlis nusivilios mane į dykumą… Vadinas, tu nepasiilgai namų?.. Žiūrėk, pro kiekvieną plyšelį čia skverbiasi smėlis. — Ir Matėjas perbraukė ranka per antklodę.— Kuriems galams aš turėčiau eiti į dykumą ieškoti aukso?

Po keturių savaičių venecijiečiai prisijungė prie didelės vilkstinės ir pradėjo žygį per Lobo dykumą. Senasis vadas nusisamdę du kuprius ir tris stiprius asilus kroviniams nešti, nes jis parūpino maisto atsargą mažiausiai vienam mėnesiui. Jis įspėjo keliautojus, kad niekuomet nenutoltų nuo vilkstinės daugiau kaip per penkis žingsnius, nes dykumoje yra piktųjų dvasių, kurios pražudžiusios jau ne vieną keleivį.

Kiekvienam gyvuliui po kaklu buvo parištas varpelis. Monotoniškas jų skimbčiojimas sklaidė mintis ir migdė žmones. Aplinkui, kiek akys apmato, tarsi jūra bangavo smėlio kopos. Kur tik pažvelgsi, visur geltonas karštas smėlis, kuriame neįmanoma jokia gyvybė.

Vakare vilkstinė pasiekė lomą su kūdra, kur buvo vietos apsistoti šimtinei žmonių su gyvuliais. Prieš atsiguldamas karavanbašis įsmeigė už kokio šimto žingsnių nuo stovyklos ilgą kartį su audeklo skiaute, kad kitą rytą nenukryptų iš kelio.

Markas jojo paniuręs ant savo asilo. Nikolas ir Mafijas Polai irgi tylėjo. Buvo visiškai ramu, jokio vėjelio. Staiga Markas pastebėjo ant vienos kopos kažką baltuojant ir nujojo tenlink. Niekas jo nepašaukė grįžti atgal. Visi sėdėjo ant savo asilų ir kuprių, jausdami kažkokį keistą nuovargį.

Nelauktai pakilo vėjas. Markui pasivaideno, kad kažkur toli jis girdi muziką. Virpančiame nuo karščio ore sklido savotiški melodingi garsai, kurie greitai artėjo ir virto kurtinančiu švilpesiu. Karšta oro srovė, lyg iš staiga atidarytos krosnies, plūstelėjo Markui į veidą. Dangus aptemo, ir jį užgulė juoda dulkių siena.

Prisidengęs veidą skarele, Markas nušoko nuo asilo, ir jie abu krito ant karšto smėlio. Markas prigludo prie gyvulio, dangstydamas veidą rankomis, bet dulkės smelkėsi pro užmerktas blakstienas, pro sučiauptas lūpas, lindo į nosį ir ausis.

Smėlio audra įsisiautėjo.

Markas gulėjo nejudėdamas, prisispaudęs prie asilo, ir sunkiai alsavo. Iš visų jėgų jis tramdė kosulį ir šleikštulį. Jis jautėsi gulįs po karšto smėlio kalva, kuri tolydžio auga ir nori jį uždusinti. Smėlis girgždėjo tarp dantų, kaklo gyslos išsipūtė, gerklę taip veržė, kad jis turėjo išsižioti. Baisiausiai kankino kosulys, ir besiblaškydamas Markas nejučiomis įsikibo rankomis į gyvulio plaukus. Visas jo kūnas pastiro. Širdis vos tvinkčiojo, plaučiai buvo pilni dulkių.

Melodingi garsai, skambėję it standžiai įtemptos stygos virpesys, ėmė silpnėti. Audra nepastebimai tolo. Bet smėlio kauburys virš Marko ir jo asilo pradėjo augti, nes rimstantis vėjas nebeįstengė sklaidyti gulančių dulkių.

Kai pagaliau, audrai praūžus, stojo nuostabi tyla, kai dulkių debesys nugulė ant žemės ir danguje lyg ugnis žaizdre vėl suliepsnojo tamsiai raudona saulė, dykumos vaizdas visiškai pasikeitė. Kur anksčiau buvo smėlio kalvos, dabar plytėjo lyguma, o ten, kur akis vargino plyna lyguma, atsirado aukšti smėlio kalnai. Banguota, geltona dykynė atrodė dar nykesnė, negu anksčiau.

Ties nedideliu kauburiu, kur Marką užklupo audra, buvo visiškai ramu. Nieko nesimatė, tik vienoj vietoj iš smėlio kyšojo koja ir baltavo plonų medvilninių kelnių kiška.

Saulė pasislėpė už horizonto, nudažydama raudonai žemę ir dangų. Netrukus saulėlydžių spalvos užgeso — nykią dykumą apgaubė sutemos. Pilkoje, sustingusioje smėlio jūroje kažkur silpnai plakė žmogaus širdis.

Danguje pasirodė mėnulio piautuvas, įsižiebė žvaigždės.

Tik dabar smėlio kauburėlyje ėmė reikštis gyvybės ženklai. Pamažu išniro gyvulio nugara, po to keturios kanopos — iš pradžių vos vos, paskui stipriau pradėjo kapstyti į šalis smėlį. Vargais negalais asilas atsistojo ant kojų. Jis susvirduliavo, vėl krito į smėlį, dar kartą atsistojo ir netvirtais žingsniais nutipeno į dykumą. Kiek paėjėjęs, jis stabtelėjo, pasipurtė ir kimiu, vos girdimu balsu subliovė. Apneštas storu dulkių sluoksniu, stypsojo asilėlis vidur dykumos lyg kokia pasakiška būtybė.

Markas gulėjo susirietęs smėlyje, kairioji koja buvo ištiesta, rankos prispaustos prie veido. Atgavęs pagaliau sąmonę, jis apsivertė aukštielninkas ir išskėtė rankas. Išsikapstęs iš smėlio, Markas giliai atsiduso ir tik dabar pajuto, kaip jam sunku kvėpuoti— nosis ir burna buvo pilna dulkių. Jis iš lėto atsitiesė, nusišnirpštė ir pamėgino išspjauti iš burnos smėlį.

Asilas priėjo prie savo šeimininko ir atsistojo šalia. Gyvulio artumas suteikė Markui jėgų. Įsikibęs į užpakalinę asilo koją, jis vargais negalais pasikėlė ir išsitraukė iš balno odinį maišelį su vandeniu. Dangtelis buvo gerai užsuktas ir nepraleido dulkių. Markas praskalavo, burną ir, godžiai patraukęs keletą gurkšnių skysčio, įsiklausė. Aplinkui viešpatavo kapų tyla. Netoliese tamsoje blyškiai mirgavo tas pats baltas daiktas, kuris suviliojo jį pasukti iš kelio.

Bet kurgi vilkstinė? Marką apėmė slogus vienatvės jausmas. Asilas patrynė galvą į jo petį.

— Likome mudu vienui vieni, pilki, — murmeno Markas. — Palauk, tuojau gausi vandens.

Jam buvo sunku kalbėti — skaudėjo liežuvį ir gomurį. Jis ištraukė iš balno varinį dubenį ir, įpylęs į jį vandens, pakišo asilui.

— Brangiausias ir puikiausias dalykas — vanduo… Nesiurbk tiek daug, pilki!

Baltas daiktas, patraukęs Marko dėmesį, buvo smėlio audrų nusvidinti žmogaus griaučiai. Matyt, koks paklydęs dykumoje keleivis, iškamuotas alkio ir troškulio, atsigulė ant smėlio ir daugiau nebekėlė. Markas nei šaukė, nei bėgo, jam visai nebuvo baisu. Po storu kaktos kaulu juodavo akiduobės. Šalia kaukolės barkšojo šonkauliai ir už jų gulėjo stuburas. Markas žiūrėjo į boluojančius kaulus, jausdamas mirties dvelkimą, tik staiga jo ausį pasiekė tolimas kanopų dunksėjimas. Jis dar kartą pažvelgė į griaučius — kaukolė viepė savo geltonus dantis.

— Eime, pilkuti, — pasakė Markas. — Girdi? Draugai jau mūs ieško.

Jis sėdo ant balno, vėl įsiklausė ir dabar už aukštos kalvos aiškiai išgirdo daugelio kanopų trepenimą. Markas sudavė asilui, ir tas abejingai nukiceno į priekį.

— Paskubėk, pilki! — piktai šūktelėjo Markas, suspaudęs jį pentinais, ir patraukė už karčių.

Užjojęs ant kalvos, jis sustojo ir apsidairė. Aplinkui blankioje mėnulio šviesoje plytėjo negyvi smėlynai. Visi garsai nuščiuvo — dykuma tarsi apmirė. Nebuvo čia net hienų ir maitvanagių, jokios žolelės, vien tik balti žmonių ir gyvulių kaulai, smėlis ir plikos kalvos. Markas prisiminė Lo Bcano įspėjimą: „Piktosios dykumos dvasios gali suklaidinti. Neatsilikite nuo vilkstinės daugiau kaip per penkis žingsnius.“

Beviltiškai dairėsi jis aplinkui. Kurgi jam joti? Kur galėtų būti vilkstinė?

Markas bandė susigaudyti, kur reikėtų ieškoti vilkstinių kelio. Kairėje gulėjo griaučiai, vadinas, jam reikia joti dešinėn. O gal geriau palaukti, kol jį draugai suras? Juk pasigedę, be abejo, tuojau ėmėsi jo ieškoti. Staiga Markas sunerimo. O kaip visi kiti? Juk vilkstinę taip pat užklupo ta baisioji smėlio audra. Akyse šmėkšojo išsiviepusi kaukolė. Jis pasipurtė, vydamas šalin juodas mintis.

„Tvardykis, Markai!“ — įsakė jis pats sau, bet neįstengė nusikratyti apėmusio jį nerimo. Kaip pergyveno tą audrą Ašima?

— Bėk, pilkeli, bėk!

Liūdnai nuleidęs ausis, asilėlis kulkšnojo į priekį.

Markas ilgai ieškojo vilkstinės pėdsakų, bet nieko nerado ir galų gale visai susipainiojo. Karščiuojančios akys degte degė. Oras atvėso. Visiškai nusikamavęs, Markas nusprendė laukti ryto ir pailsėti. Vos tik jis išsitiesė ant smėlio, prisiglaudęs prie šalia atsigulusio asilo, tuojau pat ir užmigo.

Kai Markas nubudo, giedrame danguje jau švietė rytmečio saulė. Niūri nakties neviltis jo daugiau nebeslėgė. Kartu su dienos šviesa grįžo ir pasitikėjimas savimi. Nukabinęs nuo balno maišą, Markas išvertė ant patiestos antklodės likusias maisto atsargas: džiovintą mėsą, aguročius, kvietinius paplotėlius ir du odinius maišelius su vandeniu. Viskas buvo apnešta dulkių sluoksniu. Paviržį jis apvalė, kiek galėjo, ir padalino sau ir pilkiui.

Markas apskaičiavo, kad, kaip betaupytum, maisto ir vandens užteks ne daugiau kaip dviem dienom. Asilui jis davė kvietinį paplotėlį ir truputį vandens. Kiek pasistiprinęs pats, jis leidosi pirmyn saulės kryptimi.

Markas tolydžio stabdė asilą ir įsiklausydavo. Čia jį apimdavo neviltis, čia vėl grįždavo pasitikėjimas savimi, bet juo toliau, juo niūresnė darėsi jo nuotaika. Akys pavargo, žiūrint į negyvą smėli. Karštas vėjas vilnijo kopas. Vis labiau kamavo alkis ir troškulys — buvo sunku taupyti maistą ir vandenį.

Vėl atėjo vakaras, bet Markas vis dar neaptiko vilkstinės pėdsakų. Jis žinojo, kad dykuma toli nusidriekusi į rytus, kad ją pereiti reikia dviejų savaičių.

Marką vėl apniko niūrios mintys. Kur dabar tėvas, dėdė, Matėjas ir kiti? Jie paliko jį likimo valiai, o patys džiaugiasi, išnešę savo kailį. Kas jiems, jei tavo kaulus svidins dykumos smėlis. Tėvas ir dėdė Mafijas galvoja tik apie savo prekybinius reikalus, Matėjui rūpi laimingai pergabenti per dykumą savo mažąją Ašimą. Na, o mergaitė, ką ji pasakytų, jei Markas nebegrįžtų?

„Ak, jaunasis ponas! Kur jaunasis ponas?“

Šalin, piktos mintys!

— Taip, jaunasis ponas! — piktai suriko Markas ir, išsitraukęs maišelį su vandeniu atsigėrė. Argi ne vis tiek, kada jis gaus galą — ryt ar po trijų dienų? Asilas pastatė savo dideles ausis iv, aukštai iškėlęs galvą, garsiai subliovė. Markas atitraukė maišelį nuo lūpų.

— Tavo tiesa, pilki, — sumurmėjo jis, — esi protingesnis už mane.

Markas davė asilui atsigerti ir paslėpė maišelį. Valandėlę jis stovėjo, nebežinodamas, ką toliau daryti. Jam atrodė, kad nuo ryto jis beveik nepajudėjo iš vietos. Aplinkui tas pats grėsmingas peizažas — besileidžianti saulė vėl nudažė oranžine spalva smėlio jūrą. Jis visai sutriko iš skausmo. Jam tiesiog plyšo galva.

Staiga jis išgirdo pažįstamą balsą, šaukiantį jį vardu. Jis aiškiai girdėjo: „Markai!“ Paskui dar kartą: „Markai!“

Tai buvo tėvo balsas. Markas nesitvėrė džiaugsmu.

— A-ū! — sušuko jis. — Aš čia, tėti!

Bet iš kur atėjo tas balsas? Aplinkui vėl buvo visiškai tylu. Kurlink jam dabar joti?

— Bėk greičiau, pilki! Tenai, link kalvos, kol dar nesutemo.

Markas sudavė asilui rimbu ir vėl sušuko:

— Tėti, aš čia! Tėti!..

Pagaliau jis užkopė ant kalvos. Aplinkui — nė gyvos dvasios, jokio garso. Jam vaidenosi.

Ilgai dairėsi Markas blausiomis akimis po banguojančius smėlynus.

— Pirmyn, pilki! Mes norime išlikti gyvi!..

Jis truktelėjo pavadį ir nujojo į sutemas. Vėl danguje įsižiebė žvaigždės, vėl šalta mėnulio šviesa lydėjo vienišą raitelį. Markas stengėsi neprarasti nuovokos. „Visą laiką aš jojau į rytus, — samprotavo jis. — Saulė ir žvaigždės rodė man kelią… Aš joju kažkur netoli jų… Galimas daiktas, jie žygiuoja dešinėj ar kairėj nuo manęs, bet ta pačia kryptimi… Mane labai troškina… burna išdžiūvo, lūpos sutrūkusios, kruvinos…“ Ir jo ranka jau vėl siekia maišelio su vandeniu.

— Pirmyn, pilki! Mes norime gyventi!..

Markas vėl patraukė pavadį. Jis buvo labai išalkęs. Du kvietiniai paplotėliai ir gabalėlis džiovintos mėsos, ne didesnis kaip ketvirtadalis plaštakos, — argi tai valgis?

Markui lindo į galvą keisčiausios mintys ir prisiminimai: „Tu ilgiesi tėvynės, Matėjau, štai ir viskas! Išmesk tą tipą su vilko snukiu į gatvę! Ar nematai, kaip Ašima dreba? Ko jis nori iš mergaitės?.. Ar aš pasiilgęs namų? Ne! Aš noriu patekti į Katajų. Auksiniai rūmai… Vandenį aš gersiu iš didelio ąsočio, šaltą šulinio vandenį… Katile verda ožio šlaunis. Koks nuostabus kvapas!.. Už tvoros žydi gėlės. Raudonos ir geltonos… Imk, Ašima, jos tau. Arba, jei nenori, atiduok jas Matėjui. Ar tu girdi muziką?“

Lyg sapne jojo Markas ant savo pilkio. Staiga priešais jį tartum gyvi tarp kopų išniro Matėjas ir Ašima; jie ėjo artyn ir kalbino jį. Paskiau jis išgirdo muziką, nepaprastai švelnią. Ašima verkė, ir toje vietoje, kur krito jos ašaros, suraibuliuodavo tyro vandens ežerėlis.

Pavadis iškrito Markui iš rankų. Asilas sustojo, ir Markas atsipeikėjo. Jis išsitraukė antrąjį maišelį ir pridėjo prie lūpų.

— Tik vieną gurkšnį, pilkeli!..

Jie sugulė ant smėlio. Markas buvo taip nuvargęs, kad jau nebeturėjo jėgų pasitiesti antklodę.

Išaušo trečioji diena. Svilino saulė, ir karštas vėjas nešė smėlį į akis. Markas perpus sumažino davinį, kad šis tas liktų ir kitai dienai. Pilkis užsispyręs nesijudino iš vietos. Markas uždrožė jam botagu.

— Pirmyn, velne tu raguotas! — sušvogždė jis, bet asilas nė krust.

Tada Markas metė botagą į smėlį ir apkabino jo kaklą, bet asilas išsišiepė, norėjo jam įkąsti. Markas šoko atgal ir išsitraukė durklą. Jo akys piktai žaižaravo. Jis buvo pasirengęs šokti ant gyvulio, įsmeigti jam durklą į kaklą ir gerti šiltą jo kraują.

Taip jie stovėjo vienas priešais kitą. Ir pilkis, pasidavęs likimui, nuleido galvą. Spaudusi durklą Marko ranka bejėgiškai nusviro.

Jis atsisegė diržą ir drauge su kardu sviedė jį žemėn, paskui išmetė iš maišo ir balno viską, kas nereikalinga, palikdamas tik maišelius su vandeniu, varinį dubenėlį ir maisto likučius.

Atėjo ketvirtoji diena!

Marko jėgos visai išseko. Jis išgėrė paskutinį vandenį, godžiai traukė iš maišelio, kol jame neliko nė lašo. Jis perpiovė maišelį ir išdžiūvusiu liežuviu išlaižė drėgną jo vidų. Apvyniojęs pavadį ant rankos, Markas kiūtino tolyn.

— Dabar tau padarysiu galą, pilkeli, kad pats galėčiau ištverti dar nors vieną dieną.

Išaušo penktos dienos rytas!

Markas stipriai spaudė delne durklo rankeną. Raudonos krauju pasruvusios jo akys stebeilijosi į smėlynus. Jis ėjo svirduliuodamas. Alkis sutraukė vidurius, o dar labiau jį kamavo troškulys. Ištinęs liežuvis, lyg kažkoks odos gabalas, vos tilpo burnoje. Suskeldėjusios lūpos kraujavo.

Asilas vos trūkčiojo pavadį, tarytum jausdamas gresiantį jam pavojų.

„Troškulys — tai druska spurdančiai krūtinėje širdžiai. Troškulys— tai ugnis viduriuose, dulkės gyslose. Troškulys — tai baisiausia žmogaus kančia!“

Marko pirštai tvirčiau spaudė durklą. Jis sustojo. O pilkiui, matyt, nubudo senas jo laukinių protėvių — kulanų instinktas. Jis stojo piestu, pasirengęs kanopomis sutrypti savo priešą. Markas staigiai trūktelėjo pavadį ir sutramdė gyvulį.

— Dar ne metas, pilki! Gulkis. Juk jau temsta. Ryt jie ateis… Jie jau joja. Ar girdi kanopų bildesį?..

Žmogus ir gyvulys užmigo, bet neramus, pilnas kraupių sapnų buvo jų miegas.

„Didžioje smėlynų tyloje viešpatauja mirtis. Kur vanduo nedrėkina žemės, niekas neauga. Kur nėra vandens ir žalumynų, negali būti ir gyvybės. Kur nėra gyvybės, ten viešpatauja dykumos demonai, nes jie bekūniai, jiems nereikia nei vandens, nei žalumos. Dykumos demonai neša mirtį. Tai jie išviliojo jaunąjį poną iš kelio.“ — Lo Bcanas sudavė lazdele į įtemptą būgną, ir iš visų pusių tarsi aidas pasigirdo toks pat garsas. Ten, vienodu nuotoliu, jojo Nikolas Polas, Matėjas, Mafijas Polas ir vienas kuprių varovas.

— Tu verčiau būtum likus su vilkstine, dukrele, — tarė Ašiniai senasis vadas.

— Kur muša būgnus ir girdėti žmonių balsai, ten gyvenimas, — atsakė Ašima. — Mes turime surasti jaunąjį poną.!

Lo Bcanas vėl sudavė į būgną, skvarbios jo akys žvalgėsi po tylius, saulės įkaitintus dykumos smėlynus.

— Tu pavargai, mano dukrele?

— Ar mes jį surasime, Lo Bcanai?

— Kai triskart išgirsi būgno garsus…

— Ar dykuma didelė?

— Iš pietų į šiaurę per ją reikia keliauti tris šimtus dienų, o iš vakarų į rytus — dvidešimt aštuonias.

— Tris šimtus dienų! — tyliai pakartojo mergaitė. Ir paskui neįprastu buvusiai vergei balsu sušuko: — Mes jį turime surasti, girdi, Lo Bcanai!

Ašima maldaujamai žiūrėjo į ramų senojo vadovo veidą.

— Jį surasim, kai tu išgirsi triskart subūgnijant būgną.

Sutemus žvalgų būrys grįžo į vilkstinės stovyklą. Žmonės pavalgė ir atsigėrė. Varovai, paklupdę kuprius, nuėmė nuo jų krovinius, paskui nuvedė gyvulius pagirdyti ir maišelius pripildė vandens.

Patekėjo mėnulis, sužibo žvaigždės. Šūkavimai ir kalbos pamažu nuščiuvo. Netrukus nakties tyloje tesigirdėjo gilus miegančių alsavimas.

Nemiegojo tik žvalgų būrio vyrai, o su jais ir Ašima.

— Jau penkta diena, kai jo ieškome, — prislėgtu balsu tarė Matėjas. — Kurgi jis galėjo dingti?

….. Aš jo visai nekaltinu, — staiga prabilo Nikolas Polas. — Kad tik jis grįžtų!

Gilios raukšlės išvagojo jo veidą.

— Ar yra dar kokios vilties, Lo Bcanai? — paklausė Mafijas Polas.

Visi sužiuro į senąjį vadą ir sustingusiais veidais laukė jo sprendimo.

— Jis stiprios valios vaikinas, — pasakė Lo Bcanas.

Ašima pakilo ir nuėjo prie apgriuvusio šulinio.

Auštant gelbėjimo būrys vėl išvyko žvalgytis po dykumą. Ilga vora vyrai jojo į kairę nuo vilkstinės kelio. Lygiais tarpais aidėjo mušami būgnai. Ašima skaičiavo dūžius. Vienu tarpu mergaitė truktelėjo vadą už rankovės ir paklausė:

— Girdėjai, Lo Bcanai! Ar ne triskart sudunksėjo būgnas?

— Ne, dukrele.

Vidurdienį, per patį karštį, kaip buvo susitarta, Matėjas tankiais būgno dūžiais sukvietė būrį į vieną vietą. Greitomis užkandę ir atsigėrę, vyrai tuojau pat išsiskirstė. Dabar jie jojo atgal kita vilkstinės kelio puse.

Lengvas vėjelis nešė į juos dulkes. Išvargę asilai, jau kelinta diena beveik dvigubai ilgiau kulkšnoję, negu kiti vilkstinės gyvuliai, vos vilko kojas per karštą smėlį. Aplinkui geltonavo plikos kalvos, be pradžios ir be galo. Kartkarčiais aidėjo duslūs būgnų garsai.

Ašima skaičiavo juos, ir kiekvienas dūžis verte vėrė jai širdį. Kaip ilgai jie joja! Ir jų šešėliai darosi vis trumpesni. Antai jie jau artėja prie stovyklos. Baisiai skauda akis nu© to akylo žiūrėjimo! Ašima užsimerkė ir stovėjo tartum apsvaigusi.

Staiga ji išgirdo, kai triskart bumbtelėjo būgnas. Kraujas ūžtelėjo jai į galvą, širdis ėmė pašėlusiai plakti. Ašima atsipeikėjo.

— Girdi, Lo Bcanai! Trys dūžiai: bom-bom-bom!

Ir vėl: bom-bom-bom!

Ir dar kartą: bom-bom-bom!

— Eime, dukrele, — ramiai tarė senasis vadas. — Mus šaukia būgnas.

Markas gulėjo ant smėlio, mažame duburėly, kurį jis, matyt, buvo išsirausęs silpstančiomis rankomis. Ant kauburio, pritvirtintos prie balno, plevėsavo dvi skarelės, balta ir raudona. Kalno šlaite, už dvidešimties žingsnių, tįsojo asilas, atmetęs užpakalines kojas, o priekines palenkęs prie pilvo. Ir žmogus, ir gyvulys nerodė jokių gyvybės ženklų.

Bom-bom-bom! — aidėjo šaižūs, būgno dūžiai. Iš penkių pusių šuoliavo raiteliai. Prijojęs Nikolas Polas metė į smėlį būgną ir pasilenkė prie Marko.

Visi kiti suklaupė ratu aplink tėvą ir sūnų. Sutrūkusios Marko lūpos, nosis, smakras ir įdubę skruostai buvo apkepę tamsiu krauju.

Ašima atsinešė maišelį su vandeniu ir, suvilgiusi baltą skarą, nušluostė Markui veidą. Sukrešėjęs kraujas lengvai nusiplovė. Veide nebuvo matyti jokių žaizdų.

— Širdis plaka, — pasakė Nikolas Polas atsistodamas. — Duok jam gerti, Ašima.

— Stiprios valios jaunuolis! — tarė Lo Bcanas.

— Iš kur jam kraujas ant veido? — paklausė Mafijas Polas.

— Jis perpiovė asilui gyslą ir gėrė jo kraują.

Ašima davė Markui atsigerti. Šiltas vanduo, suvilgęs išdžiūvusį gomurį ir liežuvį, nutekėjo į tuščią skrandį. Staiga sudirgintuose viduriuose Markas pajuto veriantį skausmą ir atgavo sąmonę.

Tada jis atmerkė akis. Ir išvydo juodų plaukų gaubiamą Ašimos veidą ir griežtus susirūpinusio tėvo bruožus, pastebėjo sidabrines gijas jo barzdoje ir žilstelėjusius smilkinius. Nors jį labai kankino skausmas, bet tai, ką jis pamatė, jam iškart grąžino sąmonę. Jis suvokė, kad tai jau nebe sapnas ir ne dykumos dvasių išdaiga.

Markas greitai taisėsi. Sulysęs jo veidas linksmai švytėjo, matant šalia savęs artimus žmones.

— Įkrėsti tau reikėtų už tokį dalyką,— juokais pasakė Mafijas. — Tiek mums pridarei rūpesčių…

— Palik jį ramybėj, — apmaudžiai sudraudė brolį Nikolas Polas. — Argi nematai, koks jis dar silpnas.

— Duokit pilkiui atsigerti, — silpnu balsu prabilo Markas. — Gal jis dar gyvas.

Lo Bcanas su kuprių varovais jau triūsė prie asilo. Jie atnešė jam iš stovyklos vandens ir miežių. Pilkis pamažu atsigaivelėjo.

Atsigėręs ir pavalgęs, Markas tik dabar pajuto nepaprastą nuovargį. Vyrai ištempė didelę drobulę ir paguldė jį pavėsyje. Ašima vėdavo jam į veidą iš šiaudų nupinta vėduokle.

— Ar tu baiminaisi dėl manęs, Ašima? — paklausė Markas jau beveik pro miegus.

— Taip, jaunasis pone… Jums reikia miegoti.

— Taip, jaunasis pone… — sumurmėjo Markas ir patenkintas užmigo.

DIDŽIOJO RAITELIO ŠEŠĖLYJE

Dabar venecijiečiai keliavo per Tangutų karalystę[27], kurią Čingischanas užkariavo prieš pat savo mirtį. Kelias ėjo išilgai Nan Šanio kalnagūbrio, čia kildamas gana aukštai, čia vingiuodamas it sustingusi geltona upė žemyn į derlingus slėnius. Kalnų atšlaitėse ilgomis eilėmis driekėsi juodos tangutų jurtos. Iš apvalių angų stoguose į aukštį kilo dūmų sruogos, kurias vėjas sklaidė virš jurtų tarsi ilgas pilkas vėliavas. Pievose ganėsi didelės kaimenės, piemenys — augaloti ir petingi vyrai — dūdavo savo raižytomis raginėmis birbynėmis. Arčiau gyvenviečių abipus kelio plytėjo ražienos ir dar nenuvalyti laukai. Kalnuose stūksojo iš toli matomi vienuolynai ir aukštųjų dvasininkų rezidencijos — į ii valdos buvo aptvertos storomis sienomis.

Po šilto, saulėto rudens atėjo žiema, kurią venecijiečiai praleido gražioje Tangutijos sostinėje, Čandžou mieste. Čia jie išbuvo daugiau kaip metus ir keletą kartų keliavo į šalies gilumą. Taigi Markas turėjo gerų progų pažinti svetimą religiją ir vietos gyventojų papročius.

Jis stengėsi taip pat išmokti katajų ir mongolų kalbas, nes jau nebe toli buvo toji diena, kai jis su tėvu ir dėde turėjo stoti prieš didįjį chaną Chubilajų ir įteikti jam popiežiaus raštą ir dovanas.

Kaip Armėnijoje, Bagdade, Ormuze, Badachšane, Kašgare ir visuose kituose kraštuose, per kuriuos jie keliavo, taip ir čia Markas matė didžiojo raitelio šešėlį, grėsmingai gulantį ant visų pavergtų tautų. Visose tirščiau apgyventose vietovėse stovėjo kovai parengtos mongolų įgulos. Ant miestų sienų, įtvirtinimų ir tiltų sargybą ėjo mongolai arba samdyti kariai. Markas pastebėjo, kad ir visas aukštesnes vietas užima mongolų valdininkai.

Kadangi broliai Polai turėjo leidimą — auksinę lentelę su didžiojo chano antspaudu, visos durys jiems buvo atviros. Chano vietininkas Abaka net teikėsi juos priimti asmeninėj audiencijoj ir pažadėjo pranešti chanui Chubilajui jų atvykimo laiką. Jis paskyrė venecijiečiams puikų namą gražioje aikštėje, būrį tarnų ir paskui dažnai atsiųsdavo pasiuntinį pasiteirauti, ar jiems ko netrūksta.

Vieną saulėtą pavasario dieną Matėjas ir Markas nuėjo į didžiąją Čandžou turgavietę. Ten Matėjas antrukart pamatė vyrą su grobuonišku veidu. O gal tai buvo tik atsitiktinis panašumas? Grobuoniškas veidas su plačia kakta ir keistos formos smakru, pajutęs milžino Matėjo žvilgsnį, bematant dingo minioje. Surasti ką nors turgaus grūstyje buvo neįmanoma. Matėjas prisiminė, kaip Lobe jis išmetė tą tipą į gatvę, kaip tas žaižaruojančiomis iš pykčio akimis grūmojo jam kumščiu..

Matėjas pastovėjo susimąstęs ir neryžtingai žengė toliau. Jis stengėsi nuslopinti savyje nemalonų jausmą ir, nekreipdamas dėmesio į šūkalojančius prekiautojus, atidžiai stebėjo žmonių srautą.

— Šiandien tu kažkodėl išsiblaškęs, kapitone, — tarė Markas. — Sakyk, kaip tau patinka šitie stabai? — Jis parodė dramblio kaulo dievuką, kuris sėdėjo parietęs kojas ir sudėjęs rankas ant storo pilvo.

Pirklys bematant išdėliojo svetimšaliams savo meno kūrinius ir, kiek įmanydamas, ėmė liaupsinti raižytojo darbą. Bet Matėjas nekreipė dėmesio į tą gražbylystę ir staiga sunerimo. Ar pasakyti Markui, ką jis matė? O gal juokinga apie tai kalbėti? Ar negalėjo tasai žmogus atkeliauti čia iš Lobo, kaip ir jie? Velniop tie būkštavimai!

— Eikš čionai, brolau, — šūktelėjo Matėjas senam elgetai, ištiesusiam rankas išmaldos, ir davė jam saują variokų. Senis, žemai linkčiodamas ir linkėdamas įvairiopos laimės, dingo už prekybūdės.

Turgaus klegesys ir švelnus pavasario oras, nauji vaizdai, išėjus iš apytamsės dengtos prekyvietės į saulėtą aikštę, ilgas klaidžiojimas minioje — visa tai bičiulius gerokai išvargino. Bet kadangi iki vakarienės dar buvo likę daug laiko, Markas įkalbėjo Matėją aplankyti didžiausią miesto šventyklą, stovinčią ant aukštos kalvos, išsikišusią iš aplinkinių namų ir sodų.

— Ko gero, dar imsi stabus garbinti ir melstis svetimiems dievams, — pajuokavo Matėjas.

— Kaip tu gali taip kalbėti, kapitone, — pyktelėjo Markas. — Aš nekenčiu tų stabų. Juk mes čia atvykome skleisti tikrosios krikščionybės.

— Ir sudarinėti pelningų sandėrių,— geraširdiškai pridūrė Matėjas. — Na, gerai, nekalbėkim apie tai, kad neišdrožtum man pamokslo, kaip tasai kunigas, mėginęs atpratinti mane nuo keiksmų.

Bičiuliai išsivedė arklius ir nujojo į „išminties kalną“. Kaip kituose miestuose, per kuriuos jiems teko keliauti, taip ir čia buvo nemaža sugriautų namų, primenančių mongolų antplūdi. Tačiau šventykla liko nepaliesta.

Grįstu keliu link vienuolyno vartų traukė vyrai, moterys ir vaikai. Raiteliai aplenkė vieną šeimą. Dvi paauglės mergaitės tempė paskui save kokių penkerių metų mažylį, motina nešė ant rankų miegantį rubuilį, o tėvas varė pirma savęs juodą aviną. Visi jie buvo šventiškai apsidarę. Paskui juos ėjo būrelis giminių ir artimųjų.

Venecijiečiai pririšo savo arklius prie medžio ir pro vartus įėjo į tylų kiemą. Pamatę svetimšalius, žmonės sumišo ir ėmė šnibždėtis, bet jokio priešiškumo jų veiduose nebuvo matyti.

Per kiemą tekėjo upelis akmeniniais krantais ir su trimis marmuriniais tilčiukais. Kolonada supo gražų kiemą, ir didingą tylą dar labiau gilino pavasariška žilvičių krūmų ir medžių žaluma. Spalvingi paveikslai ant sienų vaizdavo budizmo religijos įkūrėjo Gautamos-Budos gyvenimą. Legenda sako, jog jis buvo karaliaus sūnus ir prieš daugelį šimtmečių paskelbė savo šventąjį mokslą.

Markas ir Matėjas prisidėjo prie vieno būrio, kurio priekyje žengė vyras, varęs juodą aviną. Per antruosius vartelius jie kartu su visais įėjo į puikų parką. Ten, aukščiausioje vietoje, stovėjo didžiausia šventykla, o aplink ją keletas mažesnių. Keturi vienuoliai juodais apdarais susikaupę, iš lėto žengė šventyklos link. Žmonės greitai prasiskyrė, duodami jiems kelią. Tik avinas subliovė ir užsispyręs nejudėjo iš vietos.

Gražus parkas su pavasarinių gėlių klombomis, seni medžiai storais kamienais ir plačiais vainikais, margaspalvė minia, nuostabi tviskančios šventyklos architektūra, puikiai harmonizuojanti su aplinka, paslaptingoje prietemoje skendintis portalas — visa tai padarė venecijiečiams gilų Įspūdi.

Markas norom nenorom turėjo prisipažinti, kad, įžengęs į šią didingą šventyklą, pajuto kažkokią pakilią nuotaiką.

Matėją irgi pagavo tie magiški kerai, bet jam kažkodėl buvo neramu. Jis paniuro ir, atsirėmęs į raudonu laku dažytą koloną, įsmeigė akis į dievybę, rymančią vidury šventyklos. Jos viena ranka buvo parėmusi galvą, o kita gulėjo ant šlaunies.

Statula buvo apie penkiasdešimt žingsnių ilgio ir visa paauksuota. Už jos stovėjo auksinės šventikų figūros, tokios natūralios, jog atrodė, kad jos staiga atgis ir nužengs lemti žmonių likimo, rūsčiai bausti nusidėjėlius.

Paauksuotos skulptūros blankiai blizgėjo žvakių šviesoje, šventyklą pripildė smilkalų aromatas. Žmonės sukniubo prieš statulą ir, iki žemės nulenkę galvas, tyliai meldėsi. Nenorėdami įžeisti svetimų papročių, Markas ir Matėjas taip pat atsiklaupė.

Didžiulė dievybė tarytum su pašaipa žiūrėjo į visus auksinėmis savo akimis. Matėją apėmė dar didesnis nerimas. Ašima buvo likusi namie viena su tarnais. Abu pirkliai iškeliavo prekybos reikalais ir turėjo grįžti ne anksčiau kaip už savaitės. Matėjui norėjosi pakilti ir tučtuojau skubėti namo. Bet jis nedrįso trikdyti tos iškilmingos tylos, jautė kažkokią baimę šiam svetimam dievui.

Nė nenujausdamas, kokios niaurios mintys slegia bičiulį, Markas smalsiai stebėjo avino aukojimo apeigas. Keturi stiprūs šventyklos tarnai čiupo gyvulį, parvertė jį priešais statulą ant akmeninio aukuro ir nudūrė. Nors stabmeldiškos apeigos giliai užgavo Marko jausmus, jis vis tiek išsekė paskui vienuolių vadovaujamą žmonių būrį laukan.

Už šventyklos, ties vienuolyno siena, stovėjo virykla. Katile jau kunkuliavo vanduo. Tarnai nulupo avinui kailį, išdarinėjo ir supjaustė į gabalus.

Kol mėsa katile virė, žmonės su vienuoliais priekyje grįžo į šventyklą ir, sukniubę prieš statulą, ilgai meldėsi, prašydami naujagimiui sveikatos. Per iškilmingą ceremoniją kūdikis keletą kartų garsiai pravirko. Tai turėjo būti ženklas, kad mažasis rėksnys su dievo pagalba įsiurbė geriausius paaukoto gyvulio mėsos syvus.

Už savo vargus vienuoliai gavo juodojo avino galvą, kojas, širdį, kepenis, plaučius, kailį ir dar vieną kitą gabalą mėsos.

Paskui kūdikio tėvas suvyniojo išvirtą mėsą į švarų audeklą, ketindamas neštis namo. Salia linksmai plepėjo giminės ir artimi kaimynai, džiaugdamiesi galėsią pasmaguriauti būsimose vaišėse skania vienergio avino mėsa.

Išėję pro vienuolyno vartus, venecijiečiai lengviau atsiduso. Juos apstulbino nepaprastas tų žmonių linksmumas. Dar neseniai jie gulėjo dulkėse prieš auksinį stabą, o dabar staiga pasikeitė: moterys ir merginos skynė pakeliui pavasarines gėles, vaikai linksmai klykavo, bėgiodami po pievą, vyrai leidosi nuo kalno, gyvai šnekučiuodami ir juokaudami. Abipus kelio stovėjo daugybė prekystalių, kur buvo pardavinėjami įvairūs skanėstai, išdrožinėti dievukai, žali svogūnai ir kepta vištiena.

— Nesuprantu aš tų žmonių,— susimąstęs tarė Markas, iš lėto jodamas šalia Matėjo.

— Jokime greičiau namo! — paragino Matėjas. — Man rūpi Ašima.

Markas krūptelėjo.

— Kodėl? Juk Ašima liko namie. Kas ten jai gali nutikti? — paklausė Markas nustebęs.

Matėjas kažką suniurnėjo panosėje.

— Sakyk, kas gi atsitiko?

Matėjas nenoromis papasakojo apie susitikimą turgavietėje.

— Venecijoj tą niekšą būčiau sviedęs į kanalą. Bet čionai. Pats matai, kokie čia papročiai. Ar gali žinoti, kokie galingi tie jų dievai?

Didžiulė paauksuotos dievybės figūra tiesiog pritrenkė Matėjų.

Markui buvo apmaudu, kad Matėjas tiki svetimų stabų galia, bet jis nuslėpė savo pyktį. Mintis, kad Ašimai, gal būt, gresia pavojus, vertė jį skubėti.

Kuo arčiau buvo namai, tuo greičiau šuoliavo raiteliai. Pirkliai ir amatininkai, sėdėję prie savo prekystalių ir dirbtuvių, juos lydėjo nustebusiomis akimis.

Ašima stovėjo priešais namą ir laukė jų parjojant.

— Tu čia, mažyte! — sušuko Matėjas, staiga pralinksmėjęs. — Koks tu kartais daraisi baimingas, Matėjau, it prietaringa boba,sumurmėjo jis pats sau. Ir, norėdamas išsklaidyti visas abejones, paklausė:

— Ar pas tave niekas nebuvo atėjęs?

— Kas pas mane galėtų ateiti, mesere Matėjau? — paklausė nustebusi mergaitė.

— Maža kas… — šyptelėjo Matėjas. — Esi gražiausia mergina visame Čandžou mieste.

Ašima sumišusi ir kiek nepatenkinta nusigręžė.

— Kas tau šiandien atsitiko! — burbtelėjo Markas.

— Girdi, Ašima? Jis netiki, kad tu esi gražiausia Čandžou mieste… Negi matei gražesnę? — juokavo kapitonas.

Gera Matėjo nuotaika greitai užsikrėtė Ašima ir Markas.

Po vakarienės Matėjas pakvietė Marką ir Ašimą į savo kambarį valandėlę paplepėti. Jie susėdo prie spragsinčio židinio. Į kambarį skverbės blankios vakaro sutemos, ir mažyčiai vešlaus medžio šešėliai krito ant matinio stiklo. Tamsūs kambario baldai sudarė tą nuotaiką, kada kiekvienas atveria savo širdį.

Ašima vilkėjo margą raudono šilko apdarą su išsiuvinėtomis įvairių žvėrių figūrėlėmis. Šilta židinio šviesa krito mergaitei ant veido. Tą ramų vakarą, kada nutyla paukščių balsai ir tyliai mirguliuoja šešėliai ant lango, taip norisi kalbėti apie tai, ką kitu metu niekada nepasakytum.

Visi trys sėdėjo susimąstę, kol pagaliau tylą nutraukė Marko klausimas.

— Kiek tau metų, Ašima?

Maža Ašimos rankutė glamžė šilkinio audinio klostę. Seniai jau nukrito nuo jos kojos surūdijusi grandinė, bet nuo žaizdos aukščiau kulkšnies liko raudonas vos pastebimas randelis.

— Nežinau, jaunasis pone…

— Ji nežino, — pakartojo Matėjas.

— Nevadink manęs „jaunasis pone“, — paprašė Markas. — Bent šį vakarą.

Kambarys skendėjo tamsoje. Už lango šmėstelėjo dulsvas šešėlis, bet niekas to nepastebėjo. Šmėstelėjo ir dingo.

— Tu juk nesi mūsų tarnaitė.

— Ne, tu ne tarnaitė, dukrele.

— Nei šiandien, nei ryt… niekados!

O po langu tūnojo pasislėpęs vyras.

Matėjui atrodė, kad jis dar tebemato negyvas auksines svetimo dievo akis.

— Tu privalai mums viską sakyti, Ašima, — paprašė Matėjas. — Papasakok mums ką nors apie raudonuosius kalnus.

— Kartais aš prisimenu Veneciją,— tarė Markas. — Tenai nėra raudonų kalnų. Užtat yra kiparisų ir vienas kaštanas. Jis dabar kaip tik žydi mūsų kieme…

— Man, tur būt, šešiolika metų,— pradėjo Ašima. — Aš taip manau… Prieš keletą metų mano motina pasakojo man daug puikių padavimų. Kai kuriuos dar ir dabar atsimenu.

— Papasakok mums bent vieną, Ašima.

Jau visai sutemo, tik anglys dar teberuseno židiny ir šalia jo dūlavo trys balkšvi veidai. Dabar Ašimai atėjo seniai lauktoji valanda. Ji visai pamiršo slogią praeiti, ir vaikystės atsiminimai išsklaidė niūrią vergovės metų tamsą.

— Pasakok, dukrele, mes klausome, — tyliai prašneko Matėjas.

Šimtus kartų Ašima prisimindavo motinos pasakojimus, todėl jie giliai įsmigo į atmintį — ji įsidėmėjo kiekvieną sakinį, net atskirus žodžius.

— Prieš du tūkstančius metų,— pradėjo Ašima, — Indijoj gyveno vienas karalius. Jis turėjo tris sūnus, kuriuos labai mylėjo. Jo rūmai lūžo nuo turtų ir gėrybių. Tačiau labiausiai jis brangino baltą žirgą su švelniais it šilkas karčiais. Tasai žirgas buvo greitesnis už vėją, rodės, kad jis ne bėga, o skriete skrieja oru. Pakakdavo žirgui kuštelėti į ausį burtažodį, ir jis, pakilęs lig debesų, lyg strėlė nunešdavo raitelį iš vieno šalies galo į kitą. Ilgi jo karčiai lyg ugnis tviskėdavo saulėje.

Daug nemigo naktų praleido karalius, svarstydamas, kuriam iš trijų sūnų atiduoti stebuklingąjį žirgą. Pagaliau sugalvojo. Jis paleido žirgą į laisvę ir, pasikvietęs sūnus, tarė jiems: „Eikite ir ieškokite baltojo žirgo. Kuris iš jūsų žirgą sugaus, tam jis ir atiteks. Tik nekelkite dėl jo tarpusavio vaidų.“

Trys sūnūs, visada gyvenę broliškoje santaikoje, žemai nusilenkė tėvui. Jie buvo patenkinti jo sprendimu, ir visi kartu tuojau pat iškeliavo ieškoti žirgo.

Dukart pasikeitė mėnulis, kol broliai atvyko į Kunminą, spindinčios saulės miestą anapus šiaurinės Indijos sienos. Ten viešpatavo amžinas pavasaris, raudonoje, derlingoje žemėje kiaurus metus žydėjo gėlės.

Senas žvejys papasakojo jiems, kad jis matęs kalnuose besibastantį baltą žirgą ir mėginęs jį pagauti. Tačiau žirgas pakilęs aukštyn ir ant ugninio debesio nuskriejęs į padanges.

Iš žvejo pasakojimo broliai suprato, kad tai ir buvo jų stebuklingasis žirgas, ir leidosi į tris puses jo ieškoti.

Vidurinysis karaliaus sūnus iškeliavo priešais tekančią saulę. Kitą dieną jis priėjo vešlią pievą ir pamatė joje besiganantį baltą žirgą, kuris davėsi lengvai pagaunamas. Jis žinojo, kuria linkme nukeliavo broliai, tad pranešė jiems per pasiuntinius apie savo radinį.

Vyresnysis sūnus nuėjo į vakarus. Kai antrosios dienos vakare virš kalnų pakilęs mėnulis atsispindėjo Kunmino ežere, atskrido paukštis feniksas ir pasakė jam, kad žirgas rastas. Nuliūdo vyresnysis brolis, tačiau vieta, kur jis stovėjo, buvo taip nuostabiai graži, kad niūrios mintys bematant išsisklaidė. Kalnus, dunksančius švelnioje mėnulio šviesoje, jis pavadino Žaliaisiais šlaitais.

Jauniausias sūnus nukeliavo į kitą miestą. Ten jis gavo žinią, kad jo brolis surado stebuklingąjį žirgą. Po kurio laiko visi trys broliai atvyko į sutartą vietą, ir antrasis, tas, kur surado žirgą, tarė: „Tegul žirgas būna visų trijų.“

Tada tarp jų kilo draugiškas ginčas, nes anie du manė, kad reikia paklausyti ir tėvo žodžio. Jiems besiginčijant, žirgas nutraukė virvę, kuria buvo pririštas prie medžio, ir dingo debesyse. Dangus bematant sužėrėjo auksu kaip prieš saulėtekį ir nutvieskė rytų kalnus. Antrasis brolis pasakė: „Žiūrėkite, tai Auksinio žirgo kalnai. Ko mums liūdėti? Žirgas atvedė mus į nuostabią šalį.“

Broliai apsigyveno Auksinio žirgo kalnų papėdėje ir niekuomet nesiilgėjo gimtosios Indijos.

Taip jie išgyveno ten du šimtus aštuoniasdešimt dienų. Ir štai atvyko karaliaus pasiuntinys su įsakymu grįžti į tėvynę. Bet broliai nepakluso tėvo įsakymui ir liko svetimame krašte.

Tai išgirdęs, karalius pasikvietė savo brolį ir pasakė jam: „Kažkoks piktas burtininkas apkerėjo mano sūnus ir laiko juos tolimame krašte. Trauk su trim tūkstančiais karių į tą svetimą kraštą ir pargabenk mano sūnus.“

Karaliaus brolis pažadėjo viską padaryti, kaip liepta. Jis surinko tris tūkstančius karių, aptaisė juos sidabriniais šarvais, susodino ant dramblių bei kuprių ir patraukė į spindinčios saulės miestą. Jis greitai surado savo brolvaikius, nes jie nesislapstė, bet pagarbiai jį sutiko.

Pamatęs ribantį saulėj Kunmino ežerą ir Žaliuosius kalnus, jis visai pamiršo brolio paliepimą. Jis pagalvojo: „Jei burtininkas pririša žmones prie šių vietų, vadinasi, jis turi būti geras burtininkas.“ Taigi jis nusprendė taip pat pasilikti šiame derlingos žemės krašte ir daugiau nebegalvojo apie tai, kas jam buvo sakyta.

Patiko tas kraštas ir trims tūkstančiams jo karių, ir jie nebegrįžo Indijon. Pasistatė sau namelius iš molio ir bambukų, suarė žemę ir ėmė auginti ryžius. Gamta dosniai atlygino jiems už triūsą, ir jie patenkinti laimingai baigė ten savo gyvenimą…

Po langu pasigirdo kažkoks krebždesys, lyg driežas būtų nušliaužęs sausais lapais, paskui kažkas tyliai sukosėjo.

Vėjas aprimo, nuščiuvo paukščiai giesmininkai. Bet paslaptingos pavasario jėgos tęsė savo darbą — skleidė pumpurus ir jaunus ūgius, dabino žiedais medžius ir krūmus.

Ašima susigūžė.

Anglys židinyje sudegė ir pavirto baltais pelenais, bet jų tvaikas dar tebebuvo jaučiamas.

— Vadinasi, tavo gimtinė yra Kunminas… — susimąstęs prabilo Markas. — Bet juk Indijos siena nutįsusi toli. Penki šimtai dienų kelio. Niekas nežino, koks jos ilgis…

— Ką reiškia penki šimtai dienų! — tarė Matėjas.

— Eidama visą laiką į pietus, aš pasiekčiau Kunminą,— pasakė Ašima. — Bet keliauti ten reikia per kalnus ir dideles upes, per neįžengiamus miškus. O miškuose piktosios dvasios ir žvėrys, gyvatės lig medžio kamienų, ugniniai slibinai ir baltieji tigrai.

— Iš kur tu visa tai žinai, Ašima?

— Vienas nešikas man pasakojo, mesere Polai.

Markas nusijuokė.

— Nešikas? — pakartojo jis ir, kiek patylėjęs, pridūrė: — Jei turėtum tą stebuklingąjį žirgą, tada galėtum be vargo ten nuskristi.

O lauke, prišlijęs prie sienos, tūnojo kažkoks žmogus. Niekas jo nematė, negirdėjo jo alsavimo, nenumanė, kad čia kažkas pasislėpęs. Visi trys buvo įsitraukę į pokalbį.

— Vis dėlto jau vėsu, — tarė pagaliau Matėjas. — Tau šalta, dukrele. Ilgai mes užsisėdėjome.

— Aš tave nugabensiu į Kunminą, Ašima, — ryžtingai pasakė Markas. — Kai mes pasieksime didžiojo chano dvarą, aš paprašysiu jį leidimo pasibastyti po Katajų. Mes keliausime trise: Matėjas, tu ir aš.

Matėjas linktelėjo, kažką murmėdamas.

— Kunmine žydi gėlės apskritus metus, — pasakė Ašima.

Vyrų kambariai buvo pirmame aukšte. Prieš miegą Markas trumpam išėjo į sodą. Po dienos įspūdžių buvo malonu pavasario nakties vėsoje truputį pasivaikščioti ir pasvajoti. Kvepėjo pumpurais, šviežia žaluma ir drėgna žeme. Blausiai bolavo žiedai, lyg žvaigždutės, pabertos tamsoje. Po Marko kojomis čežėjo žvyras.

Ašimos kambaryje degė žvakė. Netrukus šviesa pasirodė ir Matėjo lange. Nusvirusios šakos ir lapai gaubė takelį ir vartelius.

„Ji pasakė:,mesere Polai“, — galvojo Markas. — Metas būtų, kad ji mane vadintų stačiai „Marku“. Ko gero, gali atsitikti ir taip, kad aš nusilenkęs pavadinsiu ją „sinjorina Ašima“. — Markas tyliai nusijuokė.

Aksominiame danguje mirgėjo žvaigždės. Medžius ir krūmus švelniai gaubė pavasario nakties sidabrinis šydas, ir jie atrodė tarytum gyvi. Už Marko nugaros staiga išniro kažkokia žmogysta ir nusekė paskui jį. Rankoj blizgėjo durklas, iškeltas smogti mirštamą smūgį.

Kažkieno žingsniai sučežėjo ant žvyruoto tako. Tai išgirdęs, Markas staigiai atsigręžė ir pamatė juodai apsirengusio vyro siluetą. Nelyginant pašokusi gyvatė su aštriu geluoniu, švystelėjo durklas. Markas pasilenkė, ir plieniniai ašmenys įsmigo į vartelių stulpą.

Markas kaip mat atsitiesė ir bloškė užpuoliką ant žemės. Piktadarys atsitrenkė į tvorą, bet šniokštuodamas vikriai pašoko ir spruko gilyn į sodą. Markas mėgino jį vytis, tačiau tas dingo tamsoje.

Dviejuose pirmo ir antro aukšto languose dar tebedegė šviesa.

Ašima savo švelniu balseliu niūniavo kažkokią dainelę. Paskui užpūtė žvakę ir atsigulė.

Matėjas, smagiai nusiteikęs, vaikštinėjo po kambarį.

Šniokštuodamas Markas grįžo iš tamsaus sodo ir pamažu nuėjo prie vartelių. Ištraukęs iš stulpo durklą, jis su pasibaisėjimu palietė aštrius jo ašmenis. Valandėlę Markas prigludo prie vartelių, tarytum toji kova jam būtų atėmusi visas jėgas.

Ūmai jis prisiminė šventyklą, išvydo žmones, gulinčius dulkėse prieš auksinį stabą su negyvomis akimis, girdėjo tyliai kuždamas jų maldas. Štai peilis sminga į juodo avino kaklą, į dubenį trykšta tamsiai raudonas kraujas.

Kuo jis įžeidė svetimą dievą? Nejaugi, stabas jam keršija? Markas vijo šalin prietaringą baimę. Žudikas, užpuolęs jį iš pasalų, buvo ne kokia nors dvasia, o gyvas žmogus.

Markas grįžo takeliu atgal ir sustojo po Ašimos langu. Ji tikriausiai jau miega. Jis tyliai atidarė duris ir užkopė laiptais pas Matėją.

Matėjas vis dar tebevaikščiojo po kambarį ir, pamatęs Marką, labai nustebo.

— Tu dar nemiegi? — paklausė jis.

Markas parodė durklą ir papasakojo, kas jam nutiko.

Matėjas piktai sugniaužė savo galingus kumščius.

— Plėšikai, galvažudžiai! — iškošė jis pro dantis. — Aš sugurinsiu tam niekšui grobuonišką jo snukį. Tegul tik jis patenka man į nagus!

— Tu kalbi apie tą tipą iš Lobo? — paklausė Markas.

Matėjas gūžtelėjo pečiais ir skėstelėjo rankas:

— Ašimai nereikia nieko apie tai pasakoti.

— Žinoma! O gal tai paprastas vagis?

Markas pravėrė langą. Lauke buvo visiškai tylu. Tamsios medžių šakos tarytum tiesė į šviesą savo išskėstus pirštus.

PASIUNTINYS SU SAKALO PLUNKSNA

Naktį lijo, o dabar vėl skaisčiai švietė saulė. Danguje plaukė balti debesų kalnai. Virš aukštų medžių sklandė dvi gervės ir nutūpė ant šakų. Pro lapus, mirguliuodami deimantinėje rasoje, skverbėsi saulės spinduliai ir glostė lygius, blizgančius lyg sidabras medžių kamienus. Palaimingą tylą trikdė nuo kelio sklindą linksmi šūkavimai. Dvelkė jaunos žolės ir žiedų aromatas.

Į chano vietininko rūmus ėjo platus kelias, iš abiejų pusių nusodintas tiesiomis medžių eilėmis.

Per parką iš lėto kiūtino žmogus. Stora apatinė jo lūpa buvo atvipusi, o klastingas grobuoniškas veidas su plačia plokščia kakta persimainęs iš baimės. Jis ėjo vienas tarp medžių ir krūmų, ir jam rodės, kad kelias iki vartų be galo.

Rūmų kieme žmonės juokavo ir kalbėjo: „Kaip malonu po lietaus! Antai asilui dar lyja ant uodegos, o virš galvos jau šviečia saulė.“ Vaikai, linksmai klykaudami, bėgiojo po balas.

Priėjęs prie vartų, žmogus baimingai susigūžė.

— Kas toks būsi? — paklausė geltonodis sargybinis.

— Tai Saidas! Praleisk jį,— paliepė kitas sargybinis ir koja paspyrė vartus.

Saidą nuvedė pas vietininką Abaką. Tasai sėdėjo raižytame juodmedžio krėsle; abipus jo stovėjo gervės ir vėžlio iškamšos. Abaka, su gražiai išsiuvinėtu raudonu šilko apdaru, glostė savo didelę juodą barzdą.

Saidas klūpojo priešais krėslą, iki žemės nulenkęs galvą ir nedrįsdamas pakelti akių. Kai reikėdavo ką nors nužudyti, jis lyg plėšrus tigras puldavo savo auką, bet prieš galingą žmogų buvo bailus kaip šakalas.

Sužinojęs, kad vietininkas jį kviečia, Saidas baisiai išsigando, ir naktis ligi ryto jam virto amžinybe. Kas jam beliko daryti? Negi bėgsi! Abako įsakymas pasieks visur — nuo Kašgaro iki Chanbalyko, nuo Čachanoro iki Talio. Vietininkas klusniai tarnavo Achmedui[28] Piktajam, viešpatavusiam didžiulės imperijos sostinėje ir turėjusiam begalinį didžiojo chano pasitikėjimą. Kiekvienas žmogus, užsitraukęs Achmedo nemalonę, palydėdavo savo galvą, ir jo palaikai būdavo išmetami šunims. Visuose miestuose buvo pilna Achmedo pasekėjų, o šie savo ruožtu turėjo visą armiją šnipų.

Saido kakta lietė grindis, karšti saulės spinduliai krito jam ant nugaros.

— Žiūrėk į mane! — pasakė Abaka šaltu valdingu balsu.

Saidas pakėlė veidą ir lyg apdujęs pažvelgė į vietininką.

Tamsiose Abakos akyse žaižaravo ugnis. Saidas neatlaikė skvarbaus jo žvilgsnio ir vėl nuleido galvą.

— Žiūrėk gi į mane! — piktai pakartojo Abaka.

Atsidėjęs likimo valiai, Saidas įsmeigė akis į pailgą vietininko veidą. Akimirką jam švystelėjo viltis, bet nuo pirmų Abakos žodžių tuoj pat užgeso kaip silpnas žiburėlis nuo vėjo gūsio.

— Tu neįvykdei savo užduoties!

— Ne, mano pone.

— Aš liepiau tau žiūrėti į mane! — Abakos veidas persimainė, akys sužaibavo iš pykčio, kaktoje susimetė raukšlės. — Šunsnukis! — riktelėjo jis, mėšlungiškai gniaužydamas krėslo turėklus trumpais savo pirštais, kurie keistai nesiderino su pailgu jo veidu.

Saidas drebėjo iš baimės. Jis laukė, kada iš Abakos lūpų pasigirs baisus nuosprendis: „Šimtas septyni smūgiai!“ Tiek smūgių stora lazda reiškė tikrą mirtį. O Saidas troško gyventi. Jis sukniubo lyg pakvaišęs, daužydamas kaktą į akmenines grindis, ir ėmė klaikiu balsu šaukti:

— Dovanokit man, pone! Pasigailėkite! Tasai milžinas susirišęs su šėtonu. Jis mane taip užkerėjo, kad aš negalėjau nė pajudėti…

Abaka gaižiai šyptelėjo, ir jo veidas suspindo iš pasitenkinimo. Vietininkas mėgavosi savo valdžia, matydamas šliaužiojantį prie kojų padarą. Taip, Abaka — Čandžou vietininkas, ir žmonės dreba, jį išvydę. Kas netenka jo malonės, netenka ir savo galvos. Jis — alacho išrinktasis, toks pat galingas, kaip ir Achmedas Chanbalyke!

— Dovanokit man, maloningasis pone! Pasigailėkit!

— Nutilk! — griežtai suriko Abaka. — Ir žiūrėk į mane!

Saidas vėl atsitiesė.

Vietininko rankos gulėjo ant krėslo turėklų.

— Bekas Bajanderas įsakė nuvilioti tą milžiną į dykumą. Tu to nepadarei… Aš tau įsakiau nudobti tą jaunąjį velnią su dailiu veidu, o tu ir to nepadarei… — Ir jis piktai sušuko: — Ar ilgai dar tie pasmirdę netikėliai terš mūsų šalies orą?

Abaka pamažu nusiramino. Ką jam daryti su Saidų? Nugalabyti ar dar kartą pasinaudoti jo ištikimybe?

Po lietaus žvilgėjo parko pieva ir lapai. Virš medžių plasnojo gervės, ištempusios ilgus savo kaklus, tankmėje čiulbėjo maži margi paukšteliai. Du vyrai — vienas liesas ir aukštas, kitas plačiapetis ir truputį žemesnis — priėjo prie vartų. Sargybiniai sukryžiavo ietis ir pastojo jiems kelią. Tada liesasis ištraukė auksinę lentelę su chano Chubilajaus antspaudu. Ietys tuojau pat prasiskyrė, ir geltonodis sargybinis paslaugiai atidarė vartus.

Į salę, kur sėdėjo Abaka, veržėsi saulės spinduliai ir žaidė lygiame baldų paviršiuje, tarytum atgaivindami vėžlį, gervę, išsiuvinėtus šilkiniuos sienos apmušaluos slibinus, liūtus ir sparnuotas gyvates. Tyliai atsidarė durys, ir įėjo vietininko sekretorius. Sukniubęs ant žemės, jis pakėlė galvą.

— Kas yra? — paklausė Abaka nepatenkintas.

— Atleiskite, pone, — greitai prakalbo sekretorius. — Atėjo du svetimšaliai su auksine lentele ir nori su jumis kalbėti. Aš maniau…

Vietininkas linktelėjo ir atsistojo. Saidas kaip išpertas šuo nušliaužė į šalį, pasitraukdamas iš po kojų. Abaka valandėlę pastovėjo ir, rodydamas į Saidą, tarė:

— Pasiųsk jį į kiemą, tegul Salimas įkrečia jam dvidešimt septynis… Pakviesk tuos ponus!

— Dėkoju, mano pone! Kad jūs gyventumėt tūkstančius metų!— murmėjo Saidas, bučiuodamas vietininkui rūbo kraštą.

Abaka spyrė jam koja į kaktą.

— Dėkoju jums, mano pone! — sušnibždėjo Saidas ir atatupstas, žemai linkčiodamas, iššliaužė iš salės.

Vietininkas Abaka atsisėdo į savo raižytą sostą ir šaltu veidu laukė svetimšalių.

Nikolas ir Mafijas Polai priklaupę nusilenkė chano vietininkui ir, tam mostelėjus ranka, atsistojo. Abakos žvilgsnis nejučiomis įsmigo į turkį auksiniais apsodais su siaura grandinėle, kurį Nikolas Polas turėjo ant kaklo.

— Dovanokite, kad mes atitraukiame jus nuo svarbių valstybinių reikalų, tačiau leiskite įteikti jums kuklią mūsų dovanėlę.

Nikolas Polas ištraukė iš kišenės kapšelį su žibančiais perlais ir padėjo ant ištiesto Abakos delno.

— Jūsų malonė begalinė, visur žmonės tik ir kalba apie jūsų darbus didžiojo chano garbei, — kalbėjo Nikolas Polas. — Mes pasiuntėme laišką į viešpačių viešpaties dvarą, galingiausiam viso pasaulio valdovui, išmintingai valdančiam tautas, ir tame laiške pažymėjome, kaip nuoširdžiai jūs, kilnusis pone, priėmėte mus, nuolankius jo didenybės Katajaus imperatoriaus tarnus. Jums leidus, mes apkeliavome skersai ir išilgai puikų tangutų kraštą ir visur girdėjome, su kokia meile ir pagarba žmonės taria jūsų vardą. Mes aplankėme daug miestų, matėme gražių rūmų, padarėme gerus prekybinius sandėrius. Mes nupirkome audinių iš kupranugarių plaukų ir baltų vilnų — tokių puikių audinių nerasi niekur pasauly… Mes dėkojame jums, kilnusis pone, už jūsų begalinį gerumą ir draugiškumą…

Ir Venecijos pirkliai žemai nusilenkė.

Abakos veidas buvo visiškai ramus, tik jo akyse blykstelėjo klastingos ugnelės. Tie baltieji šunys nori sužlugdyti jo kėslus. Jis puikiai supranta gudrų šių atėjūnų žaidimą. Vis dėlto sumaniai parinkti jų sveikinimo žodžiai privertė vietininką ramiu, kiek pašaipiu balsu paklausti:

— Jūs pasiuntėte laišką didžiajam chanui? Be reikalo varginotės. Jam jau pranešta apie jūsų atvykimą.

— Mes pasiuntėme skubų pranešimą,— įterpė Mafijas. — Teikitės atleisti, kad tai padarėme, iš anksto neatsiklausę jūsų. Mes nedrįsome trukdyti jūsų tokiom smulkmenom… Tačiau šiandien priversti kreiptis į jus ir prašyti jūsų maloningos pagalbos, nes esame didžiai susirūpinę…

Abaka tebebuvo šaltas ir santūrus. Tarsi žaisdamas, jis numetė kapšiuką su perlais šalia savęs, paskui vėl paėmė ir pakilnojo rankoje.

— Taigi, aš klausau, — pasakė jis. — Bet atsiminkite, manęs laukia svarbūs reikalai.

Nikolas Polas akimirką susimąstė.

— Man labai sunku apie tai kalbėti, kilnusis pone… Jums yra žinoma, kad su mumis keliauja mano sūnus. Tuo metu, kai mes, jums maloningai leidus, keliavome po jūsų kraštą, kažkoks žmogus kėsinosi jį nužudyti…

— Jums vaidenasi, — pasakė Abaka.

— Šituo durklu, pone! — Nikolas Polas ištraukė iš po diržo durklą ir atkišo jį Abakai. — Naktį jis buvo užpultas sode.

Abaka rūsčiai suraukė antakius. Jis įbedė akis į Nikolą Polą, norėdamas įžvelgti, ar žino tas, kodėl Markas buvo užpultas, bet nieko nepastebėjo — tik tėvo susirūpinimą sūnaus likimu ir maldavimą padėti.

— Duokit man tą ginklą,— lėtai pasakė vietininkas. — Aš įsakysiu surasti nusikaltėlį. Nuo šiol mano kariai saugos jus.

Rankos mostu jis parodė, kad audiencija baigta.

— Mes jums labai dėkingi, kilnusis pone! — pasakė Nikolas Polas.

Broliai priklaupę triskart žemai nusilenkė ir paliko salę.

Vos tik užsidarė durys, įėjo sekretorius ir tylėdamas laukė Abakos įsakymų.

— Ar Saidas jau gavo lazdų?

— Dar ne, mano pone!

Staiga Abaka įsiuto.

— Greičiau pašauk tarną! — suriko jis. — Tegul išsmilko kambarį, aš negaliu kvėpuoti šituo oru.

Įėjo tarnas su rūkstančia smilkykle ir mosavo ja tol, kol Abaka liepė jam išeiti.

— Pašauk Saidą!

Sekretorius žemai nusilenkė ir išskubėjo vykdyti vietininko įsakymo.

Įėjo Saidas ir drebančiom kinkom puolė Abakai po kojų.

— Štai, kvaiša, imk savo durklą!

Saidas nedrįso pakelti rankos, kol Abaka griežtu balsu riktelėjo:

— Imk durklą!

Bailiai žvilgčiodamas į vietininką, Saidas paėmė durklą ir užsikišo už diržo.

— Šiandien vakare tu išvyksi! Josi dieną ir naktį. Aš tau duosiu lentelę su sakalo atvaizdu, kad visur gautum eikliausius arklius. Naktimis tau kelią švies deglai…

Įsakmus, bet kartu maldaujamas Abakos balsas Saido ausyse skambėjo kaip švelni daina.

— Tu neši svarbų pranešimą. Niekas neprivalo jo matyti, niekas neturi jo rasti. Supratai? Kitaip palydėsi savo galvą… Dumsi dieną ir naktį. Tu esi pasiuntinys su sakalo plunksna. Niekas neturi teisės tavęs sulaikyti, kol įteiksi laišką maloningajam ponui ministrui Achmedui… — Ir jau įprastu balsu Abaka paklausė: — Ar gerai supratai, ką sakau?

— Kol įteiksiu laišką maloningajam ponui ministrui Achmedui, — pagarbiai pakartojo Saidas.

— Salimas jo laukia, — priminė sekretorius, pravėręs duris. — Ar bausmė nepakeičiama?

— Įkrėskit tam žiopliui septyniolika lazdų,— pasakė Abaka, — tik lengvų, kad jis dar šiandien vakare galėtų išjoti.

— Salimai, šunsnuki, tu pliekei iš peties, — širdo Saidas, čiupinėdamas sudaužytą nugarą.— Na palauk, aš dar grįšiu!

— Nešdinkis kuo greičiau, Saidai! — riktelėjo juokdamasis stipruolis Salimas. — Žiūrėk, kad nepašventinčiau dar kartą.

Vakare, gavęs iš sekretoriaus užantspauduotą laišką ir lentelę su sakalo atvaizdu, Saidas tuojau pat užmiršo skaudančią nugarą. Jis giliai paslėpė laišką, užsikabino ant krūtinės lentelę ir tekinas nubėgo į pašto stotį.

Tai buvo erdvus, ištaigiai įrengtas pastatas netoli miesto vartų. Arklidėse stovėjo keturi šimtai gerų arklių, visada paruoštų kelionei, tad visi valstybiniai pasiuntiniai ir kurjeriai dieną naktį galėdavo pakeisti savo išvargusius arklius. Didžiojo chano valdose buvo daugiau kaip dešimt tūkstančių tokių pašto stočių su dviem šimtais tūkstančių arklių. Chanas Chubilajus įsakė įrengti tokias stotis net kalnuotose vietovėse, atokiau nuo kelių, kur nėra kaimų ir kur miestai toli vienas nuo kito. Dėl to įsakymo tūkstančiai šeimų turėjo palikti savo gimtuosius kaimus bei miestus, keltis į negyvenamas vietoves ir ten aptarnauti steigiamas valstybines pašto stotis. Taip atkampiausiuose rajonuose atsirado dideli kaimai su dirbamais laukais ir ganyklomis.

Iš Chanbalyko į visas provincijas ėjo pagrindiniai vieškeliai, prie kurių kas dvidešimt penkios ar trisdešimt mylių buvo įrengtos pašto stotys. Tarpustotėse buvo daug nedidelių kaimelių po trisdešimt keturiasdešimt trobų, kuriose gyveno pašto kurjeriai.

Kai reikėdavo skubiai duoti žinią, kad kurioje nors provincijoje prasidėjo sukilimas arba koks kunigaikštis pakėlė maištą, kurjeriai nušuoliuodavo per dieną du ar net pustrečio šimto mylių. Artėdami prie eilinės pašto stoties, jie garsiai trimituodavo, kad būtų pabalnotas naujas arklys.

Valstybinio pašto pasiuntiniai ir kurjeriai buvo laikomi didelėj pagarboj.

— Praleiskit mane, aš esu vietininko pasiuntinys! — sušuko Saidas, dar nespėjęs kaip reikiant atsikvėpti. — Ar nematot, vėplos, lentelės su sakalo atvaizdu?

Sargybiniai sumišę nusišypsojo ir praleido Saidą į stotį.

Raštininkas pažymėjo išvykimo datą ir liepė duoti geriausią arklį.

— Gal tau reikalingi deglininkai palydėti iki sekančios stoties? — paklausė uolus tarnautojas.

Saidas įsikišo sakalo plunksną į tiurbaną, apsijuosę diržą su žvangučiais ir pasikabino pašto trimitą. Nuo gautų smūgių vis dar tebemaudė nugarą. Jam akyse vis dar stovėjo pailgas Abakos veidas sučiauptomis lūpomis ir rūsčiai surauktais antakiais. Ir jis prisiminė jo įsakymą: „Tu josi dieną ir naktį! Girdi? Tu neši svarbų pranešimą. Niekas neprivalo jo matyti, niekas neturi jo rasti. Kitaip palydėsi savo galvą… Tu esi pasiuntinys su sakalo plunksna…“

Šie žodžiai skatino Saidą skubėti.

— Aš žinau kelią,— burbtelėjo jis ir su perkreiptu iš skausmo veidu šoko ant arklio. Be paliovos šmaukšėdamas botagu, Saidas nušuoliavo į tamsą.

— Na, palauk, Salimai, aš dar grįšiu!.. — murmėjo jis.

Prie diržo skambėjo žvangučiai. Sakalo plunksna ir lentelė jam visur atverdavo kelią. Dieną ir naktį, ar švietė saulė, ar ūkana gaubė slėnius ir kalnų atšlaites, visada Saidą sutikdavo paslaugūs veidai, visur jį puikiai maitino, prieš Abakos kurjerį visur linko raštininkų nugaros.

Saidas užmiršo visus pažeminimus. Palaižūniška jo siela buvo kupina išdidumo. Juk jis dabar pasiuntinys su sakalo plunksna! Nepamirškite šito, žmonės! Bėri, balti, juodi raumeningi žirgai su ilgais plevėsuojančiais karčiais nešė jį į rytus. Jų kanopos dunksėjo akmenuotais keliais. Vilkstinės suko į šalį, praleisdamos raitelį.

Saidas nežinojo poilsio. Išvargęs po ilgos kelionės, jis nusnūsdavo tik keletą valandų, tačiau, neramių sapnų kamuojamas, nubusdavo vidur nakties ir prisispyręs reikalaudavo, kad tarnai palydėtų jį su deglais iki sekančios stoties.

Iki Chanbalyko dar liko du šimtai mylių. Jis jojo ant balto šilkaplaukio žirgo. Kaitino saulė. Arklys lėkė kaip strėlė. Toliau nuo kelio jaučiai tempė per dumblinus ryžių laukus medinius arklus, plačiomis bangomis vilnijo žalios javų varpos. Dangus buvo blyškiai žydras, o ties horizontu pilkšvai baltas. Senas susitraukęs piemuo ganė pakelėje kaimenę juodų kiaulių, kurios kriuksėdamos knaisėsi po griovius.

Žvangučiai skimbčiojo ant kurjerio diržo. Nešikai atsargiai dėjo savo ryšulius ant kelio ir, atsikvėpę, lydėjo akimis pasiuntinį su sakalo plunksna. Saidui nugaros jau nebeskaudėjo, jis tik jautėsi labai pavargęs ir baisiai norėjo miego.

— Aš joju dieną ir naktį! Matot, mano pone, kaip greit aš vykdau jūsų įsakymą. Niekas kitas nebūtų to padaręs… Juk jūs žinote, pone, kad aš pildau visus įsakymus. Tegul alachas nubaudžia tuos velnius svetimšalius… O Salimas — išdavikas. Jis tykoja jus nužudyti…

Taip kalbėjo Saidas pats su savim, kad greičiau slinktų laikas. Grobuoniškas jo veidas nušvito iš pasitenkinimo, kai jis mintyse išgirdo Abakos atsakymą:

— Tu esi mano ištikimas tarnas, Saidai. Štai tau penki šimtai šilkinių lanų… Ką tu sakai apie tą šunsnukį Salimą?.. Gerai, aš liepsiu jį nugalabyti.

Įjojęs į nedidelį slėnį, Saidas pamatė siaurą ežero įlanką. Kelias nuotakiai leidosi į smėlėtą krantą. Jis pridėjo prie lūpų ragą ir sutrimitavo, šaukdamas pašto stoties keltininką. Vandeny tarp dviejų stulpų sūpavosi plati valtis. Iš nendrių neskubėdamas išlindo tvirto sudėjimo jaunuolis su meškere rankoj.

— Ei, vikriau! — sušuko Saidas. — Ar nematai: aš esu pasiuntinys su sakalo plunksna ir nešu į Chanbalyką ponui ministrui Achmedui svarbų pranešimą!

— Achmedui? — niūriai paklausė keltininkas ir tyliai nusikeikė.

— Na, judinkis greičiau! — suriko Saidas niršdamas ir numetė keltininkui pavadį.— Kitaip, jei nesukrusi, pasiskųsiu tavo viršininkui.

— Sėsk, pasiuntiny su sakalo plunksna.

Keltininkas yrėsi tylėdamas. Arklio karčiai blizgėjo prieš saulę it sidabrinės gijos.

— Ežeras čia gilus, — pratarė keltininkas ir liovėsi yręs.

Kitoj pusėj ant kalvos pasirodė vilkstinė. Kupriai, apkrauti keturkampiais mediniais narveliais, išdidžiai iškėlę galvas, pamažu leidosi į ežero pakrantę. Jau buvo girdėti pavargusių varovų šūkavimai.

— Paskubėk! — įsakė keltininkui Saidas.

Niūriame keltininko veide pasirodė liūdesys. Jis vėl paėmė už irklų ir vangiai nusiyrė kranto link.

— Tuose narvuose fazanai, laukinės antys, kurapkos ir putpelės. Matai, pasiuntiny su sakalo plunksna?

Valtis įsirėmė į pakrantės smėlį.

— Tie paukščiai skirti imperatoriaus medžioklei.

Saidas jau nebegirdėjo keisto keltininko žodžių.

Uoliai vykdydamas Abakos įsakymą, jis jojo dieną naktį ir saugojo vietininko laišką Achmedui kaip didžiausią brangenybę.

Penktą kelionės dieną Saidas stovėjo ant pliko geltono kauburio ir žiūrėjo į apačioj plytinčius Chanbalyko priemiesčius. Gatvėse knibždėjo minios žmonių, buvo girdėti klajojančių katilių, kirpėjų, peilių galandytojų varpeliai, ritmingai daužė savo mažytį būgnelį skudurininkas. Saidas leidosi pro sodus ir namus, pro storas mūro sienas, virš kurių kyšojo marmuriniai imperatoriaus būstinės rūmai.

Pasiuntinys nežiūrėjo į amatininkus, dirbančius atvirose dirbtuvėse abipus pagrindinės gatvės, nematė nei pirklių, nei pirkėjų spūsties prie prekystalių ir parduotuvių, nejautė skanių kvapų, sklindančių iš smuklių ir kepyklų. Jis vis jojo nesustodamas, pūsdamas savo ragą ir žvangindamas žvangučiais.

Saidą taip jaudino būsimas susitikimas su galinguoju finansų ministru Achmedu, kad visiškai užmiršo nuovargį. Nepaprastai susijaudinęs, su vergiška baime ir pagarba jis įjojo į Achmedo rūmų kiemą. Nulipęs nuo arklio, Saidas dar kartą pačiupinėjo užantį, kur buvo paslėptas Abakos laiškas.

— Atgabenau pranešimą maloningajam ponui Achmedui, — pasakė Saidas prislėgtu balsu tarnui, kuris priėmė iš jo arklį ir nurodė, kur eiti.

— Turėsite kiek palaukti, — atsiliepė tarnas, — ponas dabar pas Džambuji-chatun[29], pas jos didenybę mūsų imperatorienę.

— Aš turiu tučtuojau matyti maloningąjį poną Achmedą!

Tarnas išdidžiai nusišypsojo ir pasakė:

— Eik į kanceliariją ir pranešk, kad atvykai… Būsi pakviestas… Aš juk sakiau, kad vyriausiasis vietininkas išvykęs pas Džambuji-chatun.

Achmedas grįžo iš imperatoriaus rūmų popiet, gerai nusiteikęs. Jau prieš daugel metų jis įgijo Džambuji-chatun palankumą ir mokėdavo ją palenkti į savo pusę. Tik dėka jos jis tapo galingiausiu ministru šalyje.

Achmedas gerai atsiminė tuos laikus, kai, būdamas didelis garbėtroška, paliko savo gimtąjį miestą ir atvyko į kunigaikščio Esen-nojono dvarą. Ten jis pirmąkart pamatė kunigaikščio dukterį, gražuolę Džambuji, ir pajuto į save įsmeigtą juodų jos akių žvilgsnį.

Kartą pas Achmedą atėjo Džambuji tarnaitė ir kunigaikštytės vardu paprašė perduoti slaptą jos laišką jaunam mongolų chanui Chubilajui. Iš pradžių Achmedas labai pasipiktino ir buvo beatsisakąs tai padaryti, nes pats puoselėjo slaptą viltį laimėti gražuolės meilę. Bet viršų paėmė šaltas protas — jis įvykdė kunigaikštytės prašymą ir toliau jai ištikimai tarnavo.

Achmedas mėgo prisiminti, kaip jis, nekilmingas paprasto pirklio sūnus, iškilo į vyriausiojo vietininko postą. Visi chano Chubilajaus imperijos finansiniai reikalai buvo jo rankose.

Džambuji-chatun nepamiršo ištikimojo Achmedo paslaugų.

Vyriausiojo vietininko lūpose žaidė žiauri šypsena. Imperatorienė pastorėjo, ir Achmedo meilė jai išblėso. Bet su Džambuji-chatun jis elgėsi taip, tarytum ji vis dar būtų buvusi jauna gražuolė, kokia buvo savo tėvo, kunigaikščio Esen-nojono, namuose.

Achmedas buvo gudrus ir narsus.

Jis skyrė vietininkus ir aukštuosius valdininkus, teisė visus, kas jam priešindavosi ar stodavo skersai kelio. Norėdamas ką nors pražudyti, jis eidavo pas chaną Chubilajų ir sakydavo: „Generolas Jangas nusikalto jūsų didenybei. Jis drįsta eilinių kareivių akyse nepagarbiai kalbėti apie visagalį savo valdovą. Jangas nusipelnė mirties bausmės.“ Didysis chanas paprastai atsakydavo: „Darykit, kaip jums atrodo geriausia!“ Ir Achmedas nepraleisdavo progos įvykdyti mirties nuosprendį.

Per penkerius, viešpatavimo metus Achmedo vardas visiems darėsi vis baisesnis. Didysis chanas ir imperatorius Chubilajus juo taip pasitikėjo, kad niekas nedrįsdavo jam prieštarauti. Achmedo apšmeižtas asmuo paprastai negalėdavo pasiteisinti, nes niekas nesiryždavo ginti tokį žmogų.

Iš savo šnipų sužinojęs, kad kas nors turi gražią dukterį, Achmedas pas tokį siųsdavo patikimą tarną, ir šis merginos tėvui sakydavo: „Tu turi gražuolę dukterį. Kam ketini ją atiduoti? Protingiausiai padarytum, jei ją atiduotum už žmoną vyriausiajam vietininkui Achmedui. Už tai jis paskirs tave trejiems metams pelningos finansinės įstaigos skyriaus viršininku.“

Kas nesusigundys tokiu pasiūlymu? Kas drįs neatiduoti jam savo dukters?

Garbingieji ponai ministrai šypsojosi ir stengėsi įsiteikti galingajam Achmedui, o žmonės murmėdami dejavo, slegiami nepakeliamų mokesčių ir muitų naštos.

Užtat pats vyriausiasis vietininkas per tą laiką spėjo susikrauti didžiulius turtus, nes kiekvienas, gavęs kokį nors valstybinį postą, turėdavo duoti gerą kyšį.

Griežtu žvilgsniu Achmedas žiūrėjo į savo pavaldinius, kurie puldavo prieš jį ant kelių, žemai lenkdami nugaras. Žmonės gulėdavo pakelės dulkėse, tyliai laukdami, kol jis su palyda prajos pro šalį.

Keturi tarnai ant baltų arklių laikė virš ministro galvos baldakimą nuo saulės, stengdamiesi joti koja į koją su Achmedo žirgu. Žvangėjo garbės sargybos ginklai, skimbčiojo sidabriniai varpeliai, prikabinti prie kamanų Į taktą ristele bėgantiems žirgams.

— Pasiuntinys su sakalo plunksna atnešė svarbų pranešimą ir laukia jūsų, maloningasis pone.

— Iš kur jis atvyko?

— Iš Abakos, Čandžou vietininko.

— Atveskit jį pas mane.

Kai į salę nedrąsiai įėjo Saidas ir puolė prieš jį ant grindų, vyriausiasis vietininkas sėdėjo sidabriniame krėsle.

— Duok laišką.

Saidas įteikė paketą, ir Achmedas valandėlę į jį žiūrėjo tiriamu žvilgsniu. Pasiuntinys su sakalo plunksna nuleido galvą. Jis buvo taip susijaudinęs, kad vis dar nejuto nuovargio. Į galvą lindo įvairios mintys. Jis baisiai nustebo, pamatęs niūrią didingą menę, kurios vidury lyg koks dievaitis sėdėjo galingiausias šalyje žmogus.

Nuslopinęs baimę, Saidas išdrįso pažvelgti į jį. Achmedas nuplėšė antspaudą ir ėmė skaityti laišką. Nė vienas raumuo nesukrutėjo lygiame jo veide. Staiga Saidui dingo visa baimė; jis pasijuto suradęs tikrąją savo laimę.

Nejučiomis jis prisiminė savo vaikystę. Draugai erzina jį: „Šunsnuki, šunsnuki!“ O jis ramiai laukia už krūmo, kol tie prieis arčiau. Tada čiumpa lazdą su pririšta padvėsusia žiurke ir tvoja pirmam pasitaikiusiam į veidą. Vaikai klykdami išlaksto, o jis juokiasi patenkintas…

Saidas jautė kažkokį Achmedo bičiuliškumą, o Abaka jam niekuomet nebuvo draugiškas.

Vyriausiasis vietininkas padėjo laišką ant kelių. Parėmęs smakrą delnu, jis baksnojo pirštų galais savo viršutinę lupą. Jo veido išraiška nieko nesakė, ar jis gerai, ar blogai nusiteikęs. Ilgai kniūpojo Saidas prie galingo valstybės vyro kojų. Tyla išvaikė visas mintis. Pagaliau Achmedas tarė:

— Tavo veidas man patinka. Kuo tu vardu?

— Saidas.

— Tu žmogžudys?

— Ne, mano pone! — sumiknojo Saidas.

Achmedas nekreipė dėmesio į jo atsakymą ir, tarytum pats sau, pasakė:

— Man reikalingi žudikai.

Saidas išgirdo tuos tyliai tartus žodžius ir jau buvo benorįs pasiteisinti, bet susilaikė.

— Papasakok man, ką žmonės kalba apie Abaką!

— Aš jojau dieną ir naktį,— atsakė Saidas sumišęs.

— Tu privalai man papasakoti, kas kalbama apie Abaką!

Saidas prisiminė gautas lazdas ir kaip Abaka jam spyrė

į kaktą.

— Žmonės myli jį, maloningasis pone, — pasakė Saidas slogiu balsu.

Išbalęs Achmedo veidas su primerktomis akimis jį didžiai baugino. Ko gi pagaliau nori iš jo šis baisus žmogus?

— Tu meluoji, — pasakė Achmedas.

Saidas tylėjo.

— Tai gerai, — pridūrė Achmedas ir staiga rūsčiai pakėlė balsą: — Bet manęs tu nedrįsk apgaudinėti!

Išgirdęs grasinimą, Saidas išsigando.

— Tu matei svetimšalius pirklius? — netikėtai paklausė Achmedas.

— Taip, mano pone! Su jais keliauja vienas didelis vyras, tikras milžinas… Jis moka kerėti… Ir graži mergaitė, vergė…

Saidas sumišęs nutilo. Kam jis visa tai pasakoja? Štai vyriausiasis vietininkas pakvies sargybinius…

— Tu liksi tarnauti pas mane, — pasakė Achmedas. — O dabar gali eiti!

DŽUN-NAIMAN-SIUMĖ

Chanas Chubilajus, viešpačių viešpats, kurultajaus — didžiosios mongolų kunigaikščių tarybos — išrinktas visų nukariautų tautų valdovas, didžiulės Katajaus valstybės imperatorius, sėdėjo vidury salės savo soste, veidu į pietus. Išorinės durys buvo plačiai atlapotos, ir keturi šviesos pluoštai krito į centrinę salę, kurios skliautus rėmė aukštos marmurinės kolonos. Prie kiekvienų durų stovėjo po du augalotus sargybinius, kurie stebėjo, kad niekas iš įeinančių nepaliestų slenksčio, nes tai buvo laikoma blogu ženklu. Per audiencijas pas imperatorių rūmininkai dėl šio papročio iš anksto įspėdavo svetimų šalių pasiuntinius ir pirklius.

Jei vis dėlto kas nors paliesdavo aukštą slenkstį, prasižengėlį tuojau pat čiupdavo sargybiniai ir nutraukdavo viršutinius apdarus, kuriuos išsipirkti tekdavo už didelius pinigus. O žemesnio luomo žmogus už tokį nusikaltimą gaudavo lazdų.

Džun-Naiman-Siumė — šimto aštuonių šventyklų miestas, kaip jį vadino mongolai, arba Šandu[30], stovėjo kalvotoje vietovėje.

Vasaros saulės nutvieksti driekėsi namai ir sodai, prigludę prie šlaitų arba išmėtyti slėnyje tarsi šachmatų lentos laukeliai. Ant žaliuojančių kalvų, aukštų medžių ūksmėje, stovėjo šventyklos ir paviljonai, kurių lenktus stogus puošė drakonai ir kitų keistų būtybių statulėlės. Plačios centrinės gatvės jungė miesto vartus vienus su kitais. Į Šandu suvažiavo amatininkai iš įvairiausių šalių: popieriaus gamintojai iš Samarkando, šilko audėjai iš pietinių Katajaus provincijų, auksakaliai iš Bucharos, Bagdado ir Syso, virvininkai iš Balcho ir Kermano, ginklakaliai iš Jezdo, kailininkai iš Novgorodo… Birželio, liepos ir rugpiūčio mėnesį, kai didysis chanas vasarodavo savo buveinėje, į Šandu suplaukdavo daug pirklių, mokslininkų, nuotykių ieškotojų, vienuolių, komediantų ir fokusininkų, šamanų, astrologų ir kitokių burtininkų.

Imperatoriaus rūmai buvo pastatyti iš marmuro ir kitų brangių medžiagų. Visus, kam teko laimė juos matyti, jie stebino savo didingumu ir nuostabia architektūra. Vienas rūmų fasadas su puikiais portalais ir ornamentais buvo atkreiptas į miesto centrą, o kitas — ne mažiau prašmatnus — į miesto sieną.

Rūmai stovėjo vidury parko, aptverto mūrine šešiolikos mylių ilgio siena. Žaliose vejose ganėsi dešimt tūkstančių baltų kaip sniegas eržilų ir kumelių iš imperatoriaus žirgynų. Kas išdrįsdavo juos pabaidyti, būdavo baudžiamas kaip didžiausias nusikaltėlis. Tų kumelių pieną galėjo gerti tik Čingischano palikuonys ir vienos šeimos nariai, didžiojo chano akivaizdoje parodę nepaprastą narsą. Rūmų astrologai, gerai išmanantys juodosios magijos paslaptis, kartą per metus, rugpiūčio dvidešimt aštuntąją, dalyvaujant imperatoriui, atlikdavo pieno aukojimo apeigas, kad dievai ir dvasios maloningai globotų žmones, gyvulius ir paukščius, javus ir kitas žemės teikiamas gėrybes.

Imperatoriaus parke žaliavo vešlios, gausiai drėkinamos pievos, kuriose laisvai bėgiojo prijaukinti elniai, stirnos, danieliai ir tik nustatytomis valandomis rinkdavosi prie ėdžių. Narvuose tupėjo daugiau kaip du šimtai medžioklinių sakalų, kurių pasižiūrėti bent kartą per savaitę ateidavo pats didysis chanas. Parke buvo laikomi leopardai ir kiti apmokyti medžioklės žvėrys.

Vidury parko tarp medžių, chano Chubilajaus įsakymu, buvo įrengtas naujas pasilinksminimų paviljonas, kuris stovėjo ant paauksuotų ir dažytų kolonų. Aplink kiekvieną koloną raitėsi sparnuoti drakonai, taip pat paauksuoti. Drakonų galvos laikė paauksinto bambukinio stogo užlaidus, o išskėsti jų nagai rėmėsi į žemę. Nuo stiprių vėjų pastatas buvo sutvirtintas dviem šimtais storų šilkinių virvių. Paviljonas buvo pastatytas taip meistriškai, kad lengvai galėjo būti išardytas ir dalimis perkeltas į kitą vietą.

Chanas Chubilajus, tų visų turtų valdovas, sėdėjo savo soste. Jo akys klaidžiojo po margą kunigaikščių, didikų, karo vadų, aukštų valdininkų, astrologų, medžiotojų, gydytojų ir pasiuntinių minią. Visi jie pagal savo rangus buvo puošniai apsirengę. Akimirką valdovo žvilgsnis užkliudė durų sargybą, o paskui įsmigo į dangaus mėlynę. Susirinkusieji laikėsi oriai ir santūriai, o kai durys užsidarė, salėje stojo klusi tyla.

Dabar imperatorius pastebėjo keturis vyrus, ant kurių krito siauras šviesos ruoželis. Tiek veidais, tiek drabužiais jie skyrėsi iš kitų dvariškių. Jis pasilenkė prie kairėje stovinčio Siu Siano[31] ir pasakė:

— Jie atvyko.

Senas katajų mokslininkas linktelėjo ir tylėdamas pasitaisė plačias savo apdaro rankoves. Paskutinis šviesos spindulys nušvietė protingą, asketišką jo veidą su tankiais baltais antakiais ir reta barzdele.

Blandžioje salėje pasigirdo skardus aukšto pareigūno balsas:

— Lenkite galvas ir melskitės!

Visi susirinkusieji puolė ant kelių ir nusilenkė iki pat žemės.

— Didis dangau, kuris laikai visa apglėbęs! Žeme, kuri esi dangaus prieglobstyje! Maldaujame jus suteikti palaimą mūsų valdovui! Tegyvena jis dešimtis tūkstančių metų!

Paskui skambiu balsu prabilo kitas kalbėtojas:

— Tesaugo amžinasis dangus jo valstybės didybę ir gerovę! Tepasiunčia jis visiems jo valdiniams taiką ir laimę, te visad pertekliuje gyvena visų jam pavaldžių šalių žmonės!

— Amžinasis dangau, saugok mūsų viešpatį! — šnibždėjo dvariškiai.

Didikai ir aukštieji pareigūnai keturis kartus nusilenkė iki žemės. Chanas Chubilajus susimąstęs žiūrėjo į palinkusias prieš jį nugaras. Vyriausiajam rūmininkui davus ženklą, sargybiniai vėl pravėrė duris, ir į salę siūbtelėjo šviesa. Susirinkusieji pakilo ir plačiu pusračiu sustojo aplink sostą. Tuojau pat jie prasiskyrė, padarydami nuo vidurinių durų iki sosto taką, kuriuo lėtais žingsniais pralingino prijaukintas liūtas. Žvėris atsigulė prie chano kojų ir padėjo didžiulę savo galvą ant ištiestų letenų.

Chanas Chubilajus paglostė gražius jo karčius. Liūtas nusižiovavo, ir jo nasruose sublizgo aštrūs dantys.

— Man skauda pilvą! — staiga pasakė imperatorius.

Dvariškių veiduose pasirodė nerimas. Suraukęs kaktą, vienas didikas pasakė greta stovinčiam jaunuoliui:

— Ar negirdėjai? Jo didenybei skauda pilvą. Bėk pakviesti arabų gydytoją!

— Kas gi sakė, kad man reikia gydytojo?.. Išveskit liūtą!.. Tegul ateina senis Chunanas.

Lyg žaibas visus aplėkė žinia, kad jo didenybei imperatoriui skauda pilvą. Kol liūtas, dresuotojo paragintas, klusniai ėjo per salę durų link, dvariškiai pusbalsiu kalbėjo:

— Iš tikrųjų šiandien jo didenybė nekaip atrodo.

— Kurgi gydytojas? Kodėl nepakviečia gydytojo?

— Jo didenybė imperatorius nenori.

— Neseniai man irgi skaudėjo pilvą, štai šitoj vietoj, tarytum pelė būtų graužusi skrandį. Manot, gydytojas būtų ką nors padėjęs?.. Aš pats tekinas nubėgau į mišką…

Plepusis dručkis pareigūnas staiga nutilo ir išbalęs ėmė trauktis atatupstas: priešais sustojo liūtas ir įsmeigė į jį plėšrias savo akis.

— Veskit šalin tą pabaisą! — sušvokštė jis.

Išgirdęs įsakmų dresuotojo balsą ir pajutęs rimbo smūgį, liūtas papurtė gauruotą savo galvą, nepatenkintas suriaumojo ir pasuko durų link.

Išvargusiame imperatoriaus veide pasirodė šypsena. Siu Sianas, katajų mokslininkas, susikišo rankas į plačius rankogalius.

Dviejų tarnų palaikomas, į salę įėjo Chunanas, senas mongolų karys, kovojęs dar Čingischano ir jo karvedžio Subetei-bohaduro[32] laikais. Jis atsisėdo ant patiesto jam šalia imperatoriaus kilimo ir pasakė:

— Tu kvietei mane, šit aš ir atėjau! Tik pasakyk man, kokiu reikalu. Bet kodėl tu sėdi auksiniame soste ir leidi laiką tarp negyvų akmenų, kurių negalima perkelti iš vienos vietos į kitą?

— Nutilk, Chunanai, — pasakė chanas Chubilajus.

— Kam gi kvietei mane, jei liepi tylėt? Tave supa svetimi patarėjai. Mano anūkai nebenori daugiau gyventi jurtose…

Senas karys murmėjo kažkokius neaiškius žodžius, kol jo ausį pasiekė griežtas imperatoriaus balsas:

— Chunanai, girdi mane? Nagi papasakok mums, kaip Čingischanas įsakė užkariauti visą pasaulį.

— Aš girdžiu tave, didysis chane! — pasakė senis atsitiesdamas. Jo akyse sužibo atsiminimų ugnelė, ir jis visai užmiršo, kad sėdi didžiojoje imperatoriaus rūmų salėje. Jo rankos jau nusilpo ir nebepajėgė valdyti ginklo, bet mintys buvo gyvos ir greitos kaip kaimenė laukinių arklių, lekiančių per stepę šaltą auštantį rytą.

Ir Chunanas ėmė pasakoti:

— Prieš daugel metų, kai visagalis kalvis sukaustė sidabriniais šarvais didžiąją upę, o kailininke žiema apgobė kalvas ir lygumas šermuonėlių kailiniais, kai ledas upėse pavirto akmeniu per ieties gylį, Čingischanas pasikvietė savo karvedį Subetei-bochadurą į auksinę šėtrą kalno viršūnėj ir pasakė jam: „Dabar, Subetėjau, tu turi nukariauti saracėnus. Sutelk šimtą tūkstančių raitelių ir trauk į žygį. Tave lydės jaunasis kunigaikštis Chubilajus. Tegul jis išgarsėja narsiais žygdarbiais!“

Su didžiausiu užsidegimu ir įniršiu mes puolėme saracėnus — mus vedė vienakis karžygys Subetėjus ir narsus jaunuolis Chubilajus. Gausi kaip lietaus lašai buvo mūsų kariuomenė. Dangus aptemo nuo mūsų strėlių. Tarsi griaustinis dardėjo mūsų gurguolių ratai ir dundėjo arklių kanopos. Kaip viesulas persekiojome bėgančius priešus…

Chanas Chubilajus klausėsi pasakojimo užsimerkęs. Dvariškiai nuobodžiaudami tyliai plepėjo.

— Mano širdis plūsta kraujais, Chunanai, — tyliai pasakė didysis chanas. — Nebepasakok daugiau. Ak, jei aš galėčiau grįžti į stepes!..

Tik Siu Sianas, mokslininkas ir imperatoriaus patarėjas, išgirdo šiuos žodžius. Bet jis nuslėpė savo pasitenkinimo jausmą.

— Jūsų laukia svetimšaliai pasiuntiniai, — pasakė jis. — Dabar kaip tik metas juos priimti.

Tarnams išvedus senąjį mongolą, chanas Chubilajus įsakė pakviesti svetimšalius. Siauros, įstrižos imperatoriaus akys prarado mąslią išraišką, ir putlus jo veidas su išsišovusiais skruostikauliais smalsiai palinko į priekį.

Venecijiečiai puolė prieš imperatorių ant kelių.

— Stokit, — pasakė didysis chanas. — Matote, aš jūsų neužmiršau. Ar mano raitininkai gerai jus lydėjo nuo Čandžou iki čia?

— Mes esame be galo dėkingi, amžinasis valdove, už tą didžią malonę, kurią teikėtės mums parodyti, — pasakė Nikolas Polas. — Mums čia nesant, jūsų šalis tapo dar platesnė ir dar labiau suklestėjo. Jūsų palydovai ir valdininkai visur mus sutikdavo su didele pagarba.

Chanas Chubilajus išklausė pompastišką venecijiečio kalbą su regimu pasitenkinimu. Dabar jo žvilgsnis pakrypo nuo Nikolo Polo į Marką, stovėjusį per pusę žingsnio už savo tėvo.

— Pasakykit man, ką prisakė jūsų valdovas Romos popiežius?

Kol Nikolas Polas dėstė popiežiaus priesakus, Markas turėjo laiko geriau įsižiūrėti į didįjį chaną ir į jo rūmus. Nors tėvas ir dėdė jau daug buvo pasakoję apie gyvenimą galingojo valdovo dvare, jį vis dėlto apstulbino pasakiškas rūmų puošnumas ir priėmimo papročiai. Markas net suabejojo, ar tai, ką jis mato, kartais nėra jo fantazijos padarinys.

Venecijiečiai pasiekė savo kelionės tikslą. Nugalėję begales sunkumų ir daugybę pavojų, jie įvykdė tai, kas atrodė neįmanoma. Markas Polas stovėjo priešais Katajaus imperatorių! Jis matė, kaip vos pastebimai kruta juodi, šiek tiek padažyti soste sėdinčio valdovo antakiai, pastebėjo veide raukšles, einančias nuo nosies iki burnos kampučių, sekė greitus įstrižų, siaurų jo akių žvilgsnius, kurie čia nepatikliai įsižiebdavo po pravirais vokais, čia vėl užgesdavo tamsiuose vyzdžiuose, palikdami veide pasitenkinimo išraišką.

Išsipildė Marko vaikystės svajonė apie nuotykingą kelionę į tolimus pasaulio kraštus. Ir vis dėlto šią valandą jaunuolis aiškiau negu bet kada jautė, kad tai dar tik pradžia, kad jis niekuomet nesitenkins, ką pasiekęs.

Į salę vėl įėjo liūtas ir atsigulė priešais sostą. Imperatorius kedeno plėšrūno karčius, o įvairių rangų dvariškiai — ministrai, didikai, karvedžiai, mokslininkai — susirūpinusiais veidais tik ir kalbėjo apie valdovo negalavimą.

Markas girdėjo, ką pasakoja tėvas, bet jo mintys padrikai klaidžiojo nuo vieno dalyko prie kito. Kunigaikščiai ir imperatoriaus patarėjai įdėmiai klausėsi venecijiečio, stengdamiesi iš chano veido įspėti, ar jis pritaria, ar ne. Kai tarnų būrys su Matėju priešaky įnešė į salę popiežiaus dovanas ir jas išdėliojo priešais didįjį chaną, visi sujudo ir pasigirdo susižavėjimo balsai. Tačiau tą žavesį sukėlė ne tiek dovanos, kiek milžiniškas Matėjo stotas. Net imperatoriaus žvilgsnis akimirką įsmigo į milžiną. Paskui, kreipdamasis į Nikolą Polą, jis tarė:

— Jūsų ištikimybė ir jūsų uolumas verti pagyrimo. Už tai jūs nusipelnėte dovanų. Aš dovanoju jums auksinių indų ir šventiškus, auksu siuvinėtus rūbus. Alyvą nuo jūsų dievo kapo aš laikysiu didelėj pagarboj. Jei jūs mane paklausit, ar jums galima keliauti po mano šalį, aš atsakysiu: „Keliaukit, kur tik norite. Kas išdrįs pakelti prieš jus ranką, bus mano priešas.“ Štai koks bus mano atsakymas. O kas per vienas tasai jaunuolis, kuris jus lydi? Aš jo nepažįstu.

— Tai mano sūnus, nuolankus jūsų didenybės tarnas.

Imperatorius atidžiai pažvelgė į Marką.

— Jūsų sūnaus veide spindi šviesa, o akyse dega ugnis, — pasakė chanas Chubilajus. — Jis bus mano ypatingoj globoj, aš jį skiriu savo garbės palydovu. — Ir, kreipdamasis į Siu Sianą, pridūrė: — Tu girdėjai mano žodžius!

— Didžiausias menas — pažinti žmonių širdis, — atsakė senas išminčius. — Jei nemoki atskirti tikrojo deimanto nuo padirbto, tu prarandi tik savo pinigus. Bet jei tu pasitikėsi blogu žmogumi, gali prarasti savo gyvybę. O jei tu laimėsi tvirto žmogaus širdį, tuo laimėsi ir mūšį.

IMPERATORIAUS ROMŲ SODE

Imperatorienė Džambuji-chatun visą vasarą liko Chanbalyke. Ji buvo viena iš keturių vyriausiųjų imperatoriaus žmonų ir kišosi į valstybinius reikalus. Jai patarnavo trys šimtai merginų. Tarnai ir kambarinės stengėsi Įspėti kiekvieną imperatorienės užgaidą, drebėjo iš baimės, kai ji niršdavo, liejo veidmainiškas ašaras, jai liūdint, ir pataikūniškai žavėjosi išblėsusiu jos grožiu. Visą imperatorienės rezidencijos personalą Chanbalyko rūmuose sudarė dešimt tūkstančių žmonių. Didžiulį parką aplink rūmus supo keturios mūro sienos. Atstumas tarp jų buvo toks didelis, kad nuo vienos sienos paleista strėlė vos bepasiekdavo kitą.

Kolonos ir grindys imperatoriaus rūmuos buvo marmurinės arba tašyto akmens. Salių ir kambarių sienas puošė paauksuoti drakonai, įvairūs raižiniai, karių figūros ir kautynių vaizdai, paukščių ir žvėrių paveikslai. Ypač krito į akis auksu ir tapimais išdailintos toli atsikišusių stogų atbrailos. Didingus rūmų pastatus supo marmurinė siena. Iš parko žalumos į rūmus kilo platūs baltutėliai laiptai.

Chano Chubilajaus lobių saugyklos ir jo žmonų apartamentai buvo per akmens metimą nuo centrinio rūmų pastato. Tai buvo tarsi atskiras tylus miestelis, kur, niekieno netrikdomas, imperatorius paprastai tvarkė savo valstybinius reikalus.

Džambuji-chatun laukė ministro Achmedo. Kiekvienas susitikimas su juo imperatorienei priminė jaunystę, praleistą plačiose stepėse. Kartais ją apimdavo klajokliško gyvenimo ilgesys, kildavo noras sėsti ant risto žirgo ir kaip vėjas šuoliuoti per laukus. Ir tada savo prabangiuose rūmuose ji pasijusdavo nelaimingesnė už varganą valstietę, įmetusią į katilą paskutinę saują ryžių.

Imperatorienė ėjo per parką skubiais, dideliais žingsniais, suirzusi nuo dykinėjimo. Dažytas jos veidas panėšėjo į kaukę, nenatūraliai besišypsančią lūpų kraštais.

Paskui ją tyliai sekė keturios tarnaitės.

Diena buvo itin karšta, vėjas pūtė lyg iš paties pragaro. Džambuji-chatun sustojo prie baseino ir, mintimis pasinėrusi į praeitį, stebėjo vandeny nardančias auksines žuvytes. Jos telkėsi ūksmingame baseino kampe, paskui staiga, tarsi kieno pašauktos, kilo saulės atokaiton, čiupo savo bukais žiomenėliais sudžiūvusius lapelius, kurie plūduriavo paviršiuje kaip pirmieji rudens pranašai, ir, vos judindamos pelekus, grakščiai nardė vaiskiame vandeny.

Staiga Džambuji-chatun veide pasirodė šypsena, ir dažyti persiko spalvos skruostai tartum atgijo — imperatorienė prisiminė jaunystę.

Kadaise jai piršosi penki karo žygiuose išgarsėję jaunuoliai, bet ji visus vieną po kito atstūmė. Anais laikais ji šokinėjo kaip laukinė katė po aukštą stepių žolę, jodinėjo ant eiklaus bėro žirgo, iš lanko šaudė ne blogiau už prityrusius medžiotojus ir karius. Vos tik iš už tamsių miškų sušvisdavo pirmieji saulės spinduliai ir žolė dar būdavo šlapia nuo rasos, o geltona žemė lipdavo prie padų, kai moterys prie palapinių šveitė puodus arba su ąsočiais ėjo į upę vandens, kai vyrai, linksmai šūkaudami, jojo medžioklėn, o aplinkui buvo taip erdvu, taip laisva ir virš galvos plytėjo žydras žydras dangus, — ji, liekna ir išdidi, kažkokio nenusakomo ilgesio pagauta, ištiesusi rankas ir pasišokėdama, klaidžiodavo po stepę.

— Žiūrėkit, antai eina Džambuji — Esen-nojono duktė…

Imperatorienė atsisėdo prie baseino ir pažvelgė į savo atspindį vandeny. Šypsena jos veide sustingo ir vėl pasislėpė burnos kampučiuos.

Tarnaitė, jauna ir grakšti kaip lelija, lengvais žingsniais priėjo prie jos ir padavė priegalvėlį.

— Eik šalin! — piktai suriko imperatorienė ir sudavė merginai per veidą.— Visos eikit šalin! Aš nenoriu jūsų matyti!

Tarnaitės dingo už medžių ir laukė naujų įsakymų.

Džambuji-chatun sėdėjo nejudėdama. Aukštos sienos ir pastatai saugojo parką nuo vėjų. Didelių medžių viršūnės smarkiai siūbavo, o pradėję gelsti stiebeliai su peržydėjusiomis ir jau kiek apvytusiomis gėlėmis tik vos vos lingavo žolėje. Vėlyvas drugelis, pasisukinėjęs virš vejos, nutūpė imperatorienei ant rankovės.

Tenai, už mūrinių sienų, plytėjo miestas — kunkuliavo triukšmingas, skardintis, linksmas ir verkiantis gyvenimas. Nagingos katajų menininkų rankos drožinėjo iš medžio ir dramblio kaulo dievų, valstiečių, merginų ir Įvairių žvėrių statulėles, iš jašmos ir nefrito šlifavo brangius indus, kalė sidabrą ir auksą, šilke siuvinėjo margas gėles ir paukščius, iš bambuko ir sorų šiaudų pynė kraiteles, ant balto ryžių popieriaus ir šviesaus šilko tušu piešė dailius paveikslus… Raumeningos valstiečių rankos stūmė per dumblėtą arba geltoną purią dirvą medinius arklus, nugaros lankstėsi prieš išdidžius svetimus ponus.

Saidas ėjo triukšmingomis Chanbalyko gatvėmis, sotus ir gražiai apsirengęs. Jis puikiai jautėsi dabartinėje naujoje tarnyboje ir be galo buvo ištikimas Achmedui, naujajam savo ponui. Didžiuodamasis jis prisiminė kelionę iš Čandžou į Chanbalyką ir kaip vėliau pasikeitė visas jo gyvenimas.

Saidas sustojo prie vieno lieso, įdegusio gatvės konditerio, aliejuje kepančio įvairių formų tešlainius.

— Kuo čia prekiauji? — oriai paklausė Saidas, dėdamasis aukštu pareigūnu. Per dvejetą gero gyvenimo mėnesių jo žandai pasidarė apskritesni.

Kepėjas, žvilgtelėjęs į nepažįstamąjį, padėjo ant skardinės lėkštės keletą apskrudintų tešlinių figūrėlių ir kyštelėjo jam panosėn.

— Ogi štai kuo prekiauju. Aliejuj kepti achmedai! Paragaukit! Mažieji po dešimt venų, vidutiniai — dvidešimt. Pigumėlis neapsakytas! Pirkite, vaišinkitės! Valgysit apsilaižydami! Achmedus aš kepu su geriausiu aliejum. Tik pažiūrėkit, kaip jie čirška, tie velniūkščiai!

Saidas baisiausiai pasipiktino. Tasai nevala katajus drįsta niekinti Achmedą, jo poną!

— Kodėl tešlainius tu vadini achmedais? — paklausė jis, stengdamasis nuslėpti savo įniršį.

— Ką tu čia tauziji! — sušuko kepėjas, pajutęs pavojų.— Kam mane įžeidinėji?

Jis ėmė šaukti savo kaimynus pirklius ir amatininkus:

— Li, eikš čionai! Vanai, atnešk man kūjį. Janai ir Vu, ar judu girdit? Prie manęs prikibo kažkoks nepažįstamas bernas ir nori pražudyti dorus katajų pirklius.

Pašauktieji rūsčiais veidais apspito išsigandusį Saidą.

— Ko nori iš tavęs tasai pusgalvis?

— Dink iš čia, vėžlio išpera!

— Sugurinkim tam ilganosiu! velniui jo šunišką snukį!

Stipruolis Vanas su odine prijuoste žengė į priekį ir paklausė kepėją:

— O ką jis pasakė?

— Jis tikina, kad aš savo tešlainius vadinęs achmedais. O jūs juk žinote, kad aš niekad jų taip nevadinau, — paaiškino kepėjas, bukliai žiūrėdamas į savo draugus. — Tai jis, jis pats juos taip pavadino. Tegul gerasis mūsų ponas Achmedas gyvena dešimt tūkstančių metų. O jis ką pasakė? „Tegul jis amžinai spirga pragare, tas maloningasis ponas Achmedas!“ Tai jo paties žodžiai, patikėkite.

Susirinkusieji gėrėjosi kepėjo sumanumu ir drąsa. Bet Saidas visiškai neteko savitvardos.

— Ne, tai jis taip sakė! Jis apšmeižė mūsų geradarį, poną Achmedą!—įniršęs šaukė Saidas. — Aš tuojau pakviesiu sargybinius. Jam vieta kalėjime su žiurkėmis!

Pirkliai ir amatininkai neramiai apsižvalgė, kai kurie nejučiom pasišalino. Kepėjas staiga nubalo, prisiminęs žmoną ir tris vaikus. Bet tuo tarpu kalvis Vanas čiupo Saidą už pakarpos ir trenkė į sieną.

— Nešdinkis iš čia! — suriko jis.

į — Na, palaukit! — sušvokštė Saidas ir greitai spruko šalin.

Kepėjas susidėjo savo įnagius, krosnelę pastatė ant keturkampės plokštės ir viską pririšo, virvėmis prie naščių. Užsikrovęs visą mantą ant pečių, jis greitai nužingsniavo į kitą tirštai gyvenamo miesto kraštą. O kalvį Vaną sargybiniai netrukus suėmė ir nuvarė į kalėjimą.

— Tu esi uolus tarnas, — pasakė Achmedas Saidui ir jam padovanojo sidabrinę taurę.— Tik žiūrėk, kad tie geltonieji šunys kada nors nenusuktų tau sprando.

Achmedas turėjo Chanbalyke slaptą būstinę, apie kurią žinojo tik keletas patikimųjų. Jis įsakė kiekvieną mėnesį keisti joje visus tarnus, virėjus, sodininkus ir išgabenti juos į tolimus didžiosios imperijos užkampius. Kol imperatorius vasarojo Šandu rezidencijoj, o Čimkimas, vyresnysis kunigaikštis, pramogavo medžioklėje, visa valdžia Chanbalyke buvo Achmedo rankose. Iš visos šalies pas jį skubėjo pasiuntiniai ir kurjeriai su pranešimais apie svarbiausius įvykius ir gauti naujų įsakymų.

Atvykus krikščionių pirkliams — popiežiaus pasiuntiniams, Achmedas didžiai susirūpino. Jis bijojo, kad svetimšaliai nepakeistų jo įtakos imperatoriui.

Achmedas sėdėjo, parimęs ant rankos, ir nervingai baksnojo pirštų galais į lūpas. Jis giliai susimąstė.

„Tie pirkliai turi auksinę imperatoriaus lentelę… Ir kaip tu, Abaka, laiku nesugebėjai jų pragaišinti! Jie galėjo dingti Kašgare ar Lobe, ir niekas jų nebūtų pasigedęs! O dabar jau vėlu. Imperatorius juos priėmė pagarbiai… Rašai, kad jie vežasi gražią mergaitę?“

Ministras dar smarkiau ėmė plonais pirštais barbenti į lūpas. Jis atsistojo ir išėjo iš apytamsio kambario į saulės apšviestą sodą. Saidas tarsi šešėlis sekė paskui jį, įdėmiai stebėdamas kiekvieną savo pono judesį.

— Jiems lengvai galėtų atsitikti nelaimė,— murmėjo Achmedas. — Katajus — pavojinga šalis… Bet tai būtų perdaug grubu. Achmedas taip nedirba. Jis audžia plonesnius voratinklius!

— Saidai! — šūktelėjo jis.

— Klausau, mano pone!

— Tu palauksi manęs čionai. Aš einu pas imperatorienę.

Vakarų vėjas nešė iš dykumos dulkes, kurios plonu sluoksniu gulė ant medžių lapų. Sėdėdama prie baseino, Džambuji-chatun maitino sausainiais auksines žuveles. Žiopčiodamos jos gaudė trupinius, ir kiekvieną kartą lygiame vandens paviršiuje suribėdavo smulkūs ratiliukai. Prie imperatorienės nedrąsiai priėjo tarnaitė ir pranešė:

— Atėjo ponas ministras Achmedas.

Imperatorienė pakilo ir išbėrė į vandenį likusius trupinius.

— Aš jo laukiu.

Achmedas žemai nusilenkė ir tylėdamas stovėjo prieš imperatorienę. Jo tamsiame veide su dailia barzda atsispindėjo gili pagarba ir susižavėjimas.

— Ak, tai jūs čia, Achmedai, — tarė Džambuji-chatun prislopintu balsu. — O aš jau gailiuosi, kad nevykau į Šandu medžioklėn su sakalais… Jūs neįsivaizduojate, kaip nuobodu gyventi tarp šių mūro sienų!

— Man būtų be galo liūdna, jūsų didenybe, jei jūs išvyktumėt, — atsakė Achmedas. — Yra tiek daug reikalų, kuriuos turiu su jumis aptarti. Argi be jūsų išmintingų patarimų aš galėčiau tvarkyti valstybinius reikalus taip, kaip pageidauja jo didenybė imperatorius? — Ir jis tyliai pridūrė: — Būdamas pas jus, aš užmirštu visus rūpesčius.

Imperatorienės veidas nušvito. Achmedo žodžiai ir intymūs žvilgsniai jai buvo tarsi saulės spinduliai.

— Girdit, kaip ošia vėjas medžių viršūnėse? — pasakė Džambuji-chatun.

Ore sūkuriavo jau pradėję gelsti lapai.

Imperatorienė ir ministras Achmedas gražiai prižiūrimais takeliais nuėjo Žaliosios kalvos link. Pievaitėse, tarp marguojančių gėlynų, išdidžiai vaikštinėjo fazanai, povai ir kalnų kurapkos. Žalioji kalva čia buvo supilta. Jos aukštis siekė šimtą žingsnių, o apsukui — visa mylia. Netoliese, kur buvo imama žemė kalvai pilti, dabar tyvuliavo gulbių ežerėlis. Kalvos viršūnėje stovėjo puikus paviljonas. Amžinai žali medžiai su plačiomis lajomis teikė pavėsį nuo karštų saulėj spindulių. Medžiai čia buvo suvežti iš įvairiausių šalies vietų. Sužinojęs, kad kur nors auga retos veislės medis, imperatorius tuojau įsakydavo jį iškasti su šaknimis ir ant dramblių atgabenti į Žaliąją kalvą, vis tiek, koks būtų jo dydis ir svoris.

— Antai, eina abu — pasakė grakščioji tarnaitė, kuriai dar degė skruostas nuo gauto antausio. — Tik pažiūrėkit, kaip ji krypuoja, ta mūsų senė!

Paėjusi iki vidurio kalvos, Džambuji-chatun sustojo, stengdamasi nuslėpti dusulį. Kažkoks gumbuotas medis laikė iškėtojęs virš jų galvų susipynusias šakas. Pilkšvi nuo dulkių sidabriniai spygliai blizgėjo prieš saulę. Imperatorienė atsisėdo ant suolelio tarp žydinčių krūmų ir pakvietė Achmedą sėstis šalia.

— Sakėte, kad jus slegia kažkokie rūpesčiai. Gal galėčiau jums padėti, Achmedai?

Ministras patenkintas šyptelėjo. Senu papratimu jis buvo beparemiąs delnu smakrą ir galupirščiais bebaksnojąs lūpą, bet tuojau pat prisiminė, kad sėdi šalia imperatorienės. Kaip prityręs aktorius, Achmedas akimirksniu pakeitė savo veido išraišką — dabar jis buvo mąslus ir susirūpinęs.

— Katajiečiai — maištinga tauta, — pasakė jis neryžtingai. — Jie nemoka branginti begalinio jo didenybės gerumo ir išminties.

Džambuji-chatun irzliai mostelėjo ranka. Pastebėjęs jos nepasitenkinimą, įžvalgus Achmedas tyliai, vos girdimai pridūrė:

— Niekados nebegrįš laimingiausi mano gyvenimo metai…

Imperatorienė perbraukė ranka per šilkinę savo suknią. Jos akys švelniai nušvito, sustingęs, išdažytas veidas pagražėjo.

Atsirėmęs į suolo atkaltę, Achmedas neatitraukė akių nuo jos profilio. Jis išmoko kantriai ir palengva vykdyti savo ambicingus planus. Gera buvo šitaip sėdint svajoti, kai aplinkui kvepėjo gėlės ir jaunystės prisiminimai slinko prieš akis lyg debesys.

— Vadinas jūs jaučiatės nekaip mūsų tarnyboje? — staiga paklausė imperatorienė.

— Ką reiškia jums mano kukli tarnyba? — atsakė Achmedas. — Man rūpi, kad vieną gražią dieną jo didenybė ims nebeklausyti nuoširdžių mano patarimų.

Achmedas stebėjo sklandantį ties medžiais paukštį, kuris staiga krito kaip akmuo žemėn ir tuojau pat vėl pakilo į padanges, laikydamas naguose mažą spurdantį gyvūną.

— Aš jūsų nesuprantu, Achmedai.

— Į Šandu atvyko svetimos šalies pasiuntiniai ir sugebėjo įsigyti jo didenybės imperatoriaus pasitikėjimą.

Užgniaužęs kvapą, Achmedas laukė, kokį įspūdį padarys šie žodžiai imperatorienei.

— Jūs bijote jų, ministre Achmedai? — pašaipiai paklausė Džambuji-chatun.

— Man rūpi valstybės gerovė.

— Imperatorius protingesnis už jus, — rimtai pasakė Džambuji-chatun.

Ministras Achmedas panarino galvą. Slėpdamas savo nusivylimą, jis pasakė:

— Atleiskit man, jūsų didenybe…

ŽIEMOS DIENA CHANBALYKE

Sniegas drėbė baltus minkštus tumulus. Iš lėto sklandydamos, snaigės dengė margus glazūruotus rūmų stogus, miesto vartus ir paviljonus, kibo prie nuogų medžių šakų ir sidabriniai pilkų spyglių, lygino išvažinėtų gatvių grindini, tarsi pūkais lipino rudą dresiruoto lokio kailį ir geltoną smailią jo vedžiotojo skrybėlę,— bekvapiai sniego tumulai, balti kaip mirtis, kuri tyliai žengia per turčių rūmus ir vargšų pirkeles, išvaduodama alkanus nuo bado kančių, o sočius nuo apsirijimo.

Balta spalva katajiečiams — gedulo spalva. Kai miršta giminaitis ar bičiulis, jie dėvi baltus drabužius.

Mongolams balta — laimės spalva. Pirmąją naujų metų dieną jie rengiasi baltai.

Paniuręs guli narve tigras. Jis abejingai žiūri blausiomis akimis į vieną tašką, padėjęs galvą ant plačių savo letenų. Priešais jį kruvinas mėsos gabalas. Nedidelis juodas šuo tąso. ją aštriais baltais dantimis ir atrodo piktesnis už savo didįjį draugą, su kuriuo iš pat mažens gyvena viename narve.

Nepaisydamas sniegdribos, Markas Polas sustojo ties narvu. Jo apdaras su sabalo apsiuvais, pamuštas šermuonėlių kailiais, gerai saugojo nuo šalčio ir drėgmės. Iš narvo sklido aitrus grobuonies kvapas. Markas mėgino pagauti tigro žvilgsnį ir sužadinti negailestingose jo akyse švelnesnį jausmą.

— Argi nebepažįsti manęs, Turgo?

Juodas šuniukas ėmė piktai loti ir šokinėti ant grotų. Markas nusijuokė, žiūrėdamas, kaip jis pro geležinius virbus mėgina kibti jam į ranką.

Tigras Turgo iš lėto atsistojo, pakėlė galvą ir ėmė neramiai blaškytis po narvą — nuo sienos iki grotų ir atgal. Plieniniai raumenys spyruokliavo po rainu šilkaplaukiu jo kailiu.

— Nebepažįsti manęs, Turgo?

Markas atsitraukė žingsnį atgal. Tigras suriaumojo ir prišokęs ėmė daužyti savo galingomis letenomis geležinius virbus, kad net grotos drebėjo. Šuo skalijo kaip patrakęs.

— Be reikalo pyksti, Turgo.

Tigras atšoko ir vėl ėmė švaistytis po narvą — nuo sienos iki grotų, nuo grotų iki sienos. Minkšti sniego tumulai vis tebedrėbė.

— O tada skaisčiai švietė saulė. Atsimeni, Turgo?

Tai buvo paskutinėmis balandžio dienomis. Plačiose Chanbalyko lygumose žaliavo pasėliai, žydėjo medžiai. Imperatorius su gausią palyda paliko miestą. Kartu paauksuotoje karietoje važiavo trys vyresniosios jo žmonos. Tik Džambuji-chatun, kurios medžioklė jau nebeviliojo, liko Chanbalyke.

Imperatorius su dvylika dvariškių sėdėjo mediniame paviljone, kurį nešė keturi drambliai. Iš lauko paviljonas buvo apmuštas tigrų kailiais, o viduj išklotas auksu siuvinėtais kilimais. Markui teko didelė garbė lydėti imperatorių dvylikos išrinktųjų tarpe.

Tūkstančiai sakalininkų rūpinosi medžioklei apmokytais sakalais, paukštvanagiais ir ereliais. Imperatoriaus paviljone taip pat stovėjo narvas su dvylika geriausių sakalų.

Dvi dienas keliavo imperatorius su savo didžiule, septyniasdešimt tūkstančių žmonių palyda į šiaurės rytus. Tuojau už valdovo dramblių, tarp kuprių ir mulų nugarų, lingavo narvai su leopardais, tigrais ir lūšimis. Chanas Chubilajus mėgo iš saugios vietos stebėti, kaip dresiruoti grobuonys puola elnius, stirnas arba laukinius asilus, parbloškia juos galingomis letenomis ir suleidžia į sprandą baisias savo iltis. Viename narve smurgsojo baltas tigras Turgo, kurį imperatoriui padovanojo vienos pietų provincijos chanas.

Kelius saugojo dešimt tūkstančių sargybinių, kurie stovėjo grupėmis po du tris vyrus tokiu atstu, kad matytų vieni kitus. Kiekvienas sargybinis turėjo švilpuką ir gaubtuvą medžiokliniams sakalams privilioti ir sugauti. Imperatoriaus ir didikų paukščiai ant kojų turėjo sidabrinius žiedelius su atitinkamais pažymėjimais, kad lengva būtų juos atskirti ir grąžinti savininkams.

Jei savininką greitai nepavykdavo surasti, paukštis, kaip ir kiti medžioklės metu rasti daiktai — ginklai, įrankiai ar papuošalai — būdavo nešami į tam tikrą palapinę, pastatytą ant kalvos. Ten kiekvienas galėdavo atsiimti savo pamestą daiktą. Žodžiu, medžioklė buvo sutvarkyta labai gerai.

Prie plačios upės, kiek toliau įtekančios į vandenyną, imperatoriui ir jo palydai buvo įrengta didžiulė stovykla. Visas turtingas medžioklės rajonas aplinkui buvo apstatytas varovais ir sakalininkais. Nieko panašaus Markas niekuomet nebuvo matęs. Per keletą valandų žaliuojančioje lygumoje išaugo ištisas miestas su gatvėmis, skersgatviais, dirbtuvėmis, prekystaliais ir užeigomis. Imperatoriaus sūnums, jo žmonoms ir dvaro didikams buvo pastatyti paviljonai ir puikiai įrengtos šėtros, o kiek atokiau tvarkingomis eilėmis rikiavosi mažesnės palapinės sargyboms ir sakalininkams.

Iš lauko šėtros buvo apmuštos tigrų kailiais su baltais, rudais ir juodais dryžiais, o viduje išklotos šermuonėlių ir sabalų kailiukais. Marką apstulbino tokia prabanga, jis jautėsi patekęs į didelį miestą.

Šėtra, skirta didžiojo chano audiencijoms, buvo tokia milžiniška, kad joje galėjo išsirikiuoti dešimt tūkstančių karių. Už šios šėtros buvo imperatoriaus paviljonas, pastatytas ant medinių paauksuotų stulpų.

Upės pakrantėje stovėjo narvai su plėšriaisiais žvėrimis. Tigras Turgo, alkanas ir suerzintas viso to triukšmo, pakėlė galingą savo galvą ir piktai suriaumojo. Jis uodė jaunų lapų kvapą, jausdamas, kad paupio miškuose ir lygumose būtų galima gerai pamedžioti.

Kai jis dar buvo visai mažas, kaip katė, ir bejėgiškai stovėjo šalia nukautos savo motinos, rankos su odinėm pirštinėm čiupo jį už sprando ir įkišo į narvą kartu su juodu šunyčiu, kuris didumo tada buvo vos sulig kumščiu. Turgo greitai augo, o šunelis, rodės, ėjo vis mažyn. Taip juodu apsiprato vienas su kitu — karališkasis tigras Turgo ir juodas kiauksintis piktų akių šunytis.

Turgo jau daug kartų dalyvavo medžioklėse. Iš patyrimo jis žino, kad tuojau po kelionės linguojančiame narve, po didelio triukšmo ir žmonių spūsties, po neįprastų kvapų ir kankinamo alkio kiekvieną kartą ateina jaudinanti laisvės akimirka. Tada atsidaro narvo durys, ir jis nedrąsiais žingsniais išeina į laukinių

žvėrelių nubėgiotą taką, staiga pamato bailiai uodžiančių stirnų būrį ir, kraujo ištroškęs, puola vytis sprunkančios kaimenės…

Turgo kankino alkis. Klastingų judesiu jis sudavė letena per ietį, kurią sargybinis per neatsargumą pastatė tarp narvo virbų, ir grėsmingai sustaugė.

Markas stovėjo ant kalvos šalia radinių palapinės. Besileidžianti saulė nurausvino margas šėtras ir paauksuotas kolonas. Didžiulės arklių, mulų ir kuprių kaimenės ganėsi žalioje vejoje. Pro šalį, ribėdama saulėlydžio šviesoje, plačia vaga iš lėto tekėjo upė. Kalvos šlaitu nužingsniavo keturi drambliai. Tarp šėtrų, paviljonų ir palapinių slinko marga minia, blizgėjo sargybinių ginklai, o virš žmonių knibždyno, tarsi kokia valtis, linguodamas plaukė palankinas.

Keturi tarnai užnešė palankiną ant kalvos ir pastatė šalia Marko. Siaura ranka atskleidė uždangalą.

— Aš pamačiau jus čia vieną bestovintį, beke Polai, — pasigirdo meilus balsas. — Leiskite sudaryti jums draugę.

— Mielai, maloningasis pone, — nudžiugęs atsakė Markas.

Iš neštuvų išlipo ministras Achmedas ir linktelėjo jaunuoliui.

— Jūs pirmąkart dalyvaujate imperatoriaus medžioklėje? — paklausė Achmedas.

— Taip, pirmą kartą.

Trimitų garsai ir piktas alkanų grobuonių maurojimas gožė žmonių klegesį. Saulė dažė dangų sklidžiomis ugninėmis spalvomis, tarytum rinkdama nuo upės, pievų ir miškų paskutinius blankius spindulius, su kuriais rengėsi leistis į kitą pasaulį.

— Aš buvau ne vyresnis už jus, kai pirmąkart atvykau į jo didenybės rūmus, — pasakė Achmedas.

Markas vertino šį protingą ir tvirtavalį žmogų ir dabar tylėjo, laukdamas, ką jis daugiau pasakys. Saulėlydžiai baigė nykti, ir žmonių klegesys stovykloje tarytum rimo.

— Kartais man užeidavo noras vėl tapti paprastu pirkliu… Bet jūs esate dar jaunas ir kupinas jėgų, beke Polai… Aš dažnai prisimenu gimtąjį savo miestą derlingame slėny. Mūsų namas stovėjo netoli upės. Dažnai aš sėdėdavau ant kranto, stebėdamas pro šalį plaukiančius burlaivius ir valtis. Bet kam aš visa tai pasakoju, beke Polai? — nusijuokė Achmedas. — Juk jūs tikriausiai neketinate grįžti į gražųjį savo miestą… Tik pasijuoksite iš kvailų mano svajonių. Pagaliau ko jums daugiau ir benorėti? Jūs įgijote jo didenybės imperatoriaus palankumą…

Pievas apgaubė rūkas, nuo upės kilo pilki kaip švinas jo tumulai.

— Ir manim jūs galite visados pasikliauti. Turėkite tai galvoj, beke Polai, jei jums kada kiltų kokių nors sunkumų.

Achmedas pamojo tarnams.

Markas pajuto simpatiją šiam galingam žmogui, kurio daug kas bijojo.

— Dėkoju jums, maloningasis pone, — pasakė jam Markas.

Jau sėdėdamas palankine, ministras pasilenkė prie Marko ir tyliai pasakė:

—: Saugokitės Siu Siano. Tik niekam apie tai nė žodžio.

Markui įstrigo į galvą girdėti žodžiai: „Saugokitės Siu Siano.“

„Didžiausias menas — pažinti žmonių širdis. Jei nemokėsi atskirti tikro deimanto nuo padirbto, tu prarasi tik savo pinigus. Jei tu pasitikėsi blogu žmogumi, gali prarasti gyvybę. Palenk į savo pusę tvirto žmogaus širdį, ir tu laimėsi mūšį…“

„Jūsų sūnaus veidas švyti, ir jo akyse ugnis…“

Įvairios mintys lindo Markui į galvą. Jis prisiminė vieną sceną, matytą Chanbalyko rūmuose.

Imperatorius ilsisi ant sofos, apsuptas didikų ir ministrų. Jam atnešamas auksinis ąsotis su kumelės pienu.

— Praėjo treji metai, — sako Siu Sianas. — Jo didenybė Čingischanas įsakė kas treji metai atidaryti kalėjimus ir išleisti į laisvę mažesnius nusikaltėlius.

Didysis chanas atsilošia ant priegalvių ir susimąsto.

— Nėra pasauly geresnio gėrimo už šaltą kumelės pieną,— sako jis. Ir po valandėlės klausia: — O kokia jūsų nuomonė dėl Siu Siano pasiūlymo, ministre Achmedai?

— Reikalinga tvirta ranka, — atsakė Achmedas. — Kas burnoja prieš jo didenybę imperatorių, turi sėdėti kalėjime.

Siu Sianas suraukia baltus savo antakius.

— Gal ir jūsų tiesa, Achmedai, — sako chanas Chubilajus.

Ministras patenkintas linkteli.

— Siu Sianai! Paruoškit man kalinių sąrašą.

Šią sceną Markas prisiminė, stovėdamas ant kalvos tirštame rūke… „Saugokitės Siu Siano!“ Šie žodžiai įsmigo jam į atmintį.

Markui pasirodė, kad visas šis žmonių knibždynas apraizgytas nematomu plonų gijų tinklu. Tačiau kas laiko savo rankose tų nematomų gijų galus? Chanas Chubilajus, Achmedas ar Siu Sianas?

Turgo suriaumojo paskutinį kartą. Suliepsnojo sargybiniai laužai. Trimitai paragino sargybas stoti į savo vietas.

Kitą rytą prasidėjo medžioklė. Tai buvo neužmirštamas šiurpaus grožio reginys. Raiti žvalgai pranešė, kad netoliese suka pulkai gervių, gandrų ir kitų paukščių. Tarnai praskleidė šėtros užuolaidas, ir didysis chanas, dar tebegulėdamas lovoje, įsakė paleisti sakalus.

Medžiokliniai paukščiai šovė į melsvai plieninę padangę, staigiai kilo viršun, o paskui krito žemyn, čiupdami snapais ir nagais savo aukas. Gervės ir gandrai iš paskutiniųjų kovojo už savo gyvastį, stengėsi pakilti aukščiau, negu jų persekiotojai, tarsi ietimis gynėsi ilgais savo snapais. Bet dažniausiai dvikovą laimėdavo greiti sakalai. Išgirdę medžiotojų švilpukus, jie leisdavosi su savo grobiu žemėn, kur jų laukė mėsos gabalas — atlyginimas už darbą.

Markas susijaudinęs stebėjo ore vykstančias kovas. Pro paviljoną lyg viesulas skriejo medžiokliniai paukščiai, kilo į padanges, — beveik nejudėdami, tykojo savo aukų, kurias varovai su šunimis kėlė iš paežerės švendrynų bei krūmų, ir drąsiai stojo į kovą.

Imperatorius atsikėlė ir spindinčiomis akimis stebėjo medžioklę. Rankos mostu jis leido dėtis į sakalų medžioklę ir kitiems didikams. Sakalininkai, pakėlę gaubtuvus, ėmė kairiąja ranka paukščius ir laidė juos į padanges.

Kitą dieną, tokią pat vasariškai karštą ir beveik be vėjo, chanas Chubilajus panoro pradėti stambių žvėrių medžioklę. Dar auštant medžiotojai ir varovai apsupo didelį plotą tarp dviejų upių. Jie baidė iš tankumynų laukines avis, kalnų ožius, danielius, stirnas ir juos varė į medžioklės rajoną.

Imperatorius stovėjo atsirėmęs į paviljono koloną. Drambliai sustingo vietoje. Girdėjosi kraupus grobį pajutusių tigrų ir leopardų riaumojimas. Tarnai pasirengė atidaryti narvus. Buvo dar anksti, proskynose medžiai metė ilgus šešėlius, žolėje blizgėjo rasa. Varovų genamas, pirmas iš tankmės iššoko gražus danielius su dideliais ragais.

— Išleiskite tigrą! —šūktelėjo imperatorius iš jaudinimosi virpančiu balsu.

Vienu šuoliu Turgo šoko į drėgną žolę, prigludo prie žemės ir nusėlino prieš vėją į pamiškę. Priešais jį nuskalijo juodas šuniukas.

Markas jautė savo širdies plakimą. Varovų šūkavimai nuščiuvo, stojo mirties tyla. Juodas šunytis unkšdamas grįžo atgal ir, pasisukinėjęs aplink Turgo, įbėgo į atdarą narvą. Tarnai ir medžiotojai, užgniaužę kvapą, stebėjo sėlinantį tigrą. Drambliai stovėjo kaip nudiegti, pilkos jų nugaros rodės lyg akmeninės.

Marką apėmė nerimas. Jo nervai buvo įtempti iki kraštutinumo. Daiktai ir žmonės, viskas aplinkui giliai smigo jam į atmintį. Jis matė kolonos šešėlyje išblyškusį Achmedo veidą; sargybos viršininką Vandžu, su neslepiama neapykantą šnairuojantį į vyriausiąjį vietininką; ramų žilaplaukį Siu Sianą, maigantį pirštais šaltą, kone iki žemės nukarusių plačių rankovių šilką; susikūprinusį, tarsi šuoliui pasirengusį imperatorių. Jis matė į koloną atremtą, odiniu diržu apjuostą iečių ryšulį; šviesą ir šešėlius; geltonus, rudus ir baltus veidus, nutviekstus akinamų saulės spindulių arba pusiau pasislėpusius tamsiai pilkame šešėly; auksu ir sidabru išsiuvinėtus blizgančius šilkinius apdarus; paauksuotas kolonas; kailiais apdengtą didžiojo chano gultą… Jis pastebėjo taip pat susuktas ir ant raižytų paviljono turėklų pakabintas baltas virvines kopėčias.

Visi šie vaizdai įstrigo jam į atmintį tarsi raudoni antspaudai juodame fone.

Staiga Marko dėmesį patraukė kitas vaizdas. Pakėlęs galvą ir uosdamas orą, proskynoje stovėjo elnias. Jo šonai kilnojosi, visas kūnas drebėjo. Jis pakreipė galvą ir greitai šoko į medžio šešėlį, paskui vėl stabtelėjo ir staiga, kiek kojos įkabina, leidosi priešinga kryptimi per proskyną į mišką.

Dryžuota tigro nugara vinguriavo aukštoje žolėje. Dabar elnias suuodė priešą, kuris buvo daug baisesnis už dvikojus triukšmaujančius padarus, išbaidžiusius jį iš miško tankmės į proskyną. Jis leidosi į pamiškę, paskui šoko vėl atgal, ėmė beprasmiškai blaškytis tarsi užburtame rate.

„Bėk į mišką!“ — buvo besušunkąs Markas, bet kartu drebėjo, kad koks nors atsitiktinumas nesutrukdytų šios nelygios kovos.

Tigrą kamavęs alkis buvo stipresnis už norą pažaisti su savo auka. Vienu šuoliu Turgo pašoko virš aukštos žolės ir atsirėmė letenomis į žemę, paskui vėl liuoktelėjo lyg ant spyruoklių ir, pakeitęs kryptį, puolė auką iš šono.

Pajutęs mirštamą pavojų, užguitas elnias staigiai pasisuko ir atstatė savo ragus prieš puolantį grobuonį. Nuo tigro svorio ragai lūžo. Turgo suriaumojo iš skausmo, smogė letena elniui į nugarą ir suleido iltis į sprandą. Elnias pargriuvo. Tigras vėl puolė savo auką ir perkando gerklę. Elnias sukriokė ir nutilo.

Ši kova įvyko maždaug penkiasdešimt žingsnių nuo imperatoriškojo paviljono. Drambliai neramiai trypčiojo vietoje, ir tarnai buvo priversti geležiniais kabliais jiems priminti, kad jie yra gyvi imperatoriaus būsto ramsčiai. Chanas Chubilajus pakėlė ranką.

— Varykite tigrą į narvą,— įsakė jis.

Juodas šunytis, piktai lodamas, šokinėjo aplink elnią. Sargai priėjo prie tigro, draskančio savo auką. Turgo siutino žaizda, kurią jam padarė ragais elnias, ir jis, piktai riaumodamas, vis draskė nagais ir iltimis šiltą mėsą.

— Atgal, Turgo!

— Girdi, Turgo? Atgal!

Tigras pakėlė galvą ir piktai suurzgė. Kraujas juodai nudažė žolę ir susigėrė į žemę. Saulę užstojo tamsus debesys, šluote nušluodamas medžių, dramblių, narvų ir žmonių šešėlius.

— Aš įsakiau įvaryti tigrą į narvą!

Sargai ėmė varyti žvėrį ietimis, užmetė jam ant kaklo kilpinę. Šunytis kibo vienam sargui į ranką, ir tas nubloškė jį į šalį.

Vienas ieties smūgis pataikė Turgo į žaizdą, pridengtą kruvinais plaukais. Įsiutęs iš skausmo ir pykčio, žvėris šoko ant užpakalinių kojų ir parbloškė sargą žemėn.

Drambliai, pakėlę straublius, subaubė, o paviljonas ant jų nugarų taip susiūbavo, kad imperatorius turėjo įsitverti abiem rankom turėklų. Apsaugos viršininkas Vandžu vienu mostu išskleidė virvines kopėčias ir vikriai nusileido žemyn.

Saulė vėl išplaukė iš po debesio. Sujudo žmonės, žvėrys ir jų šešėliai. Negyvas elnias gulėjo žolėje, ir niekas nekreipė į jį dėmesio.

Norėdamas parodyti savo narsumą ir pasižymėti prieš imperatorių, Markas ryžosi drąsiam žygiui.

Tarsi kažką nujausdamas, — Siu Sianas priėjo prie Marko ir padėjo jam ranką ant peties.

— Likite čia, — sušnibždėjo katajų mokslininkas.

Bet Markas jau čiupo ietį ir peršoko per paviljono turėklus.

Tuo metu Turgo, ietimis priremtas prie sienos, prasiveržė pro jį apstojusių sargų ratą ir atsidūrė akis į akį prieš Marką. Tigras apstulbo, pamatęs priešais save tarsi iš dangaus iškritusį priešą, ir ėmė trauktis. Čia jam užmetė ant kaklo antrą kilpinę, ir tą pačią akimirką žvėris išgirdo pažįstamą sargo balsą:

— Atgal, Turgo!

Juodas šunytis, piktų sargybinių varomas ir ujamas, nubėgo pro ietimis ginkluotų žmonių vorą. Paskui jį, panarinęs galvą, nukiūtino į narvą ir Turgo.

Žvangėdamos užsidarė geležinės narvo grotos.

— Tu mane dar pažįsti, Turgo? — vėl paklausė Markas.

Tarp abiejų šių klausimų jo širdis suplakė ne daugiau kaip

šešiasdešimt kartų.

Ore sūkuriavo minkšti sniego tumulai. Koks nuostabus kūrinys yra žmogaus protas! Jis laisvai plevena virš atsiminimų lygumos — ir kiekvienu momentu vidury žiemos gali pažadinti norimus praeities vaizdus.

Pro šalį pravažiavo vežimas, prikrautas tašyto marmuro. Ratus traukė asilas. Kairėj ir dešinėj nuo apsimuturiavusio iki ausų vežiko ėjo du ietininkai. Tokia jau buvo tvarka, važiuojant per imperatoriaus parką.

Turgo neramiai blaškėsi po narvą, o juodas šuniukas tyliai sėdėjo kampe, stebėdamas skraidančias snaiges.

Sniegdraba pamažu susilpnėjo. Kur-ne-kur pro baltai pilką šydą dangus pradėjo giedrytis. Sniego danga pagrindinėje gatvėje buvo sutrypta daugybės odinių batų, šiaudinių sandalų, medinių klumpių ir gyvulių kanopų — nepabaigiamomis virtinėmis čia riedėjo vežimai, ėjo apkrauti asilai, arkliai ir kupriai. Viso pasaulio gėrybės plaukė į Chanbalyką. Kasdien pro miesto vartus įvažiuodavo ne mažiau kaip tūkstantis vežimų su šilko žaliava. Dešimtadalis vilnos, šilko, kanapių ir kitų provincijose gaminamų prekių priklausė imperatoriui. Kiekvienas amatininkas privalėjo vieną dieną per savaitę atidirbti chano Chubilajaus dvarui.

Staiga iš už medžio išniro Saidas, slaptai sekęs kiekvieną Marko Polo žingsnį. Dabar jis buvo pastorėjęs, raumeningi skruostai teikė jo veidui su atsikišusiomis lūpomis ir plačia, plokščia kakta gero ir paslaugaus žmogaus išraišką. Net Matėjas nebūtų bepažinęs, kad čia esama to paties kadaise lieso vyro su grobuonišku snukiu, tiek daug rūpesčių jam sukėlusio Lobe ir Čandžou.

Staiga judėjimas gatvėje apmirė — sustojo vežimai, nešuliniai gyvuliai ir žmonės. Vežikai, nuleidę botagus, stabdė arklius ir mulus, juodi odiniai rimbai tįsojo ant sniego tarsi ploni žalčiai. Arkliai purtė karčius, skambėjo varpeliai, žvangčiojo pakinktai. Vežikų ir varovų veidai sustingo, klegesys nuščiuvo. Pirkliai paliko savo prekystalius ir sustojo šaligatviuose, amatininkai išėjo iš dirbtuvių. Vagys, susikišę rankas į kišenes, taip pat žiopsojo į gatvę. Tik žudikas Saidas, gerai nenuvokdamas, kas čia dedasi, įtraukė galvą į pečius ir mėgino dingti minioje. Markas Polas nustebęs žiūrėjo į tą nepaprastą reginį.

Stojo slogi tyla… Tarytum ledas sukaustė gyvenimo tėkmę.

Pro vežimus ir žmonių minią, svirduliuodami ir panarinę giliai įdubusias akis, iš lėto žengė vyrai ir moterys. Ant jų išdžiūvusių skruostų iš abiejų pusių raudonavo įspaudai, kuriais jie buvo visam gyvenimui paženklinti kaip nusikaltėliai.

Priekyje žengė kalvis Vanas, Saidas nebūtų jo ir pažinęs, jei šalia nebūtų ėjęs kepėjas, kuris rūpestingai jį prilaikė. Vanas buvo taip sulysęs, jog atrodė lyg skarmalais apkarstytas skeletas. Jo akys karštligiškai žibėjo, nes buvo atpratusios nuo šviesos.

— O dangau! — sudejavo kažkokia moteris. Du maži vaikai laikėsi įsikibę jai į skvernus.

Saidas pasislėpė tylinčių žmonių minioje. Bet staiga jis pakėlė galvą.

Apeidamas vežimus ir šnopščiančius gyvulius, Markas Polas priėjo prie nelaimingųjų.

— Kas per vieni šie žmonės? — paklausė jis kepėją, kuris piktai pažvelgė į gražiai apsirengusį poną.

— Tai kaliniai, kuriems jo didenybė amžinai maloningasis imperatorius suteikė laisvę,— atsakė Li ir, nebegalėdamas daugiau tvardytis, sušuko: — Tegyvena jis laimingai šimtą tūkstančių metų!

Vanas, tarsi norėdamas nuraminti savo draugą, padėjo jam ant peties kaulėtą savo ranką. Ir staiga kepėjo žodžius, tarsi tyčiodamasi pati iš savęs, pakartojo visa minia:

— Šimtą tūkstančių metų! — rūsčiai nuaidėjo balsų klegesys.

Į tą vietą jau skubėjo būrys raitų sargybinių. Vežikai ėmė nuo sniego botagus ir ragino arklius. Ir vėl gatve riedėjo vežimai, skambėjo varpeliai, pirkliai ir amatininkai niūriais veidais grįžo prie savo prekystalių ir į dirbtuves.

Dabar Markas pradėjo suvokti, kokią didingą misiją atlieka katajų mokslininkas, tarnaujantis imperatoriui, kad galėtų palengvinti savo engiamos tautos likimą.

„Jo didenybė Čingischanas prisakė kas treji metai atidaryti kalėjimų duris ir paleisti kalinius, kurių nusikaltimai nėra dideli.“

Bet kodėl Achmedas pasakė Markui, kad saugotųsi Siu Siano?

Gyvenimas didžiojo chano Chubilajaus rūmuose buvo pilnas paslapčių. Visi čia su maloniomis šypsenomis negailestingai varžėsi dėl valdžios.

Saidas greitai užmiršo tą nemalonų susitikimą. Jis daugiau neketino keršyti ir kepėjui, anuomet taip nepagarbiai kalbėjusiam apie Achmedą. Dabar jis su panieka žiūrėjo į smulkaus šnipelio darbą. Ir be jo buvo užtektinai šnipų, sekusią liaudies nuotaikas. Pastaruoju metu Saidas jau buvo beveik išėjęs į ponus ir galėjo tikėtis, kad, neilgai trukus, maloningasis ministras Achmedas už ištikimą tarnybą suras jam kuklią, bet pelningą vietelę. O Saido norai buvo tikrai saikingi. Namas su gražiu sodu, tarnaitės ir tarnai, truputis valdžios — štai ir viskas, apie ką jis svajojo. Visai slaptai jis puoselėjo viltį, kada nors tapti apygardos teisėju, kaip bekas Bajanderas Kašgare.

Šalta dangaus mėlynė nusidažė rausvais dryžiais. Kūrenosi krosnys ir židiniai. Tyrą žiemos orą pripildė virtuvės kvapai. Po greitomis kojomis girgždėjo sniegas. Į vargingą Vano kambarėlį buvo prinešta tiek visokių valgių, kad pritrūko vietos ąsočiams su ryžių degtine pastatyti.

Kieme sėdėjo aklas berniukas ir grojo bambukine fleita.

KAPITONAS MATĖJAS

Dienos didžiojo chano rūmuose buvo panašios į margus drugius, skrajojančius nuo žiedo prie žiedo. Tarnyba imperatoriaus palydoje Markui atimdavo daugybę laiko, ir maža jam telikdavo valandų pabūti gražiame savo name. Jo sodyba stovėjo už trijų kiemų nuo triukšmingos gatvės. Pavėsinga, žalumynų apgožta pavėnė buvo mėgiamiausia Ašimos buveinė.

Dabar ji čia ir sėdėjo, žiūrėdama, kaip nardo auksinės žuvelės baseine, o tuo tarpu Markas, jos nepastebėjęs, paskubomis nuėjo į namą. Ji mėgdavo tas tylias, atsiminimų kupinas valandas. Tada ją apimdavo džiaugsmas ir kartu kažkoks tylus graudulys, panašus į tolimą dvistygio kiniško smuiko dainą.

Trinktelėjo durys. Markas įėjo į namą. Ašimos jis nepamatė. Ant žiedų dūgzdamos tūpė geltonos bitės. Per žolę Ašima nuėjo prie baseino. Prie vandens augo jazmino krūmas. Kodėl jai nenusiskynus bent vieno žiedo ir neįsisegus į plaukus? Truputį šelmiškai ji grįžtelėjo pasižiūrėti į savo atvaizdą vandenyje, blizgančiame prieš saulę. Paskui atsiklaupė prie baseino ir pasilenkė. Vandeny atsispindėjo jos atvaizdas su dviem jazmino žiedais juoduose plaukuose. Per vėjo plaikstomą šilkinį jos apdarą nuplaukė auksinė žuvelė.

Staiga kažkas sušnarėjo, ir Ašima krūptelėjo. Ji kaip mat pašoko ir, vos liesdama žemę, nubėgo į ūksmingą pavėnę. Jos širdis ėmė tuksėti, tarytum ją kas būtų užklupęs ką negera bedarant. Ji išgirdo artėjant žingsnius ir pasitraukė gilyn į pavėnę. Šelmiškas saulės spindulys paglostė jai petį. Kokią valandėlę ji taip stovėjo išsigandus. Pro pavėnę prabėgo Ju, grakšti jos tarnaitė, ir pro vartelius išsmuko į antrąjį kiemą. Ašima vėl liko viena su dūzgiančiomis bitėmis, auksinėmis žuvelėmis ir akinamai baltomis sodelio sienomis.

Gal jau eiti namo? Kepino vidurdienio saulė. Nė menkiausio vėjelio, kuris galėtų bent kiek atgaivinti. O tenai, namie, už tų uždarų matinių langų, buvo tamsu ir vėsu. Bet geriau pasilikti pavėnėje. Čia buvo ji vienui viena ir niekam nekliudė.

Markas, matyt, visai nepastebėjo, kad jos nėra namie. Jis greitai perbėgo kiemą; kas gali žinoti, kur dabar klajoja jo mintys? Jo veidas buvo tarsi pasikeitęs. Jis atrodė kažko sunerimęs ir susirūpinęs. Ir Ašima pagalvojo, kad jis kažkoks nesavas.

Didžiojo chano rūmuose nesibaigė šventės. Imperatorius padovanojo Markui auksu žėrintį apdarą, išsiuvinėtą perlais ir brangakmeniais. Jis vertas penkiolikos tūkstančių bizantinų — pasigyrė jai Markas.

— Tu tik žiūrėk, Ašima, net Venecijos dožai nevilki tokiu apdaru. Už jį nupirktum visą laivą,— pasakė jis.

Prabanga imperatoriaus rūmuose, tur būt, jį truputį apakino. Du balti jazmino žiedai juoduose žvilgančiuose plaukuose — negi jis tai pastebės?

Pievelė margavo nuo įvairiausių spalvų — ii sodriai žalios, ir gelsvos, bet užvis daugiausia buvo geltonos. Visos žolelės palinkusios, laukdamos nakties. Darbštuolės bitutės zujo aplinkui kvapų jazmino krūmą, straubleliais grąžė žiedų taureles ir apžėlusiomis kojytėmis nešiojo žiedadulkes. Pro pavėnę šmėstelėjo driežas, ne ką didesnis už Ašimos smilių. Pievelėje virte virė gyvenimas: čia ir skruzdėlės, ir vabalai, ir musės. Iš urvų kyščiojo galvas laukinės pelės.

Markas tikriausiai sėdi dabar savo kambaryje ir užrašinėja, ką matė, ką girdėjo imperatoriaus rūmuose. O gal jis, užsikvempęs ant knygų, mokosi mongolų ir uigurų kalbų. Eina gandas, kad iš hunkiratų genties pas imperatorių atvykę tūkstantis merginų, viena už kitą gražesnių. Tai kunigaikščių ir kitų didikų dukterys. Jei koks didžiūnas užsimano naujos žmonos, jis paduoda imperatoriui prašymą. O didysis chanas, jei prašytojas jam patinka, įsako duoti vieną tų mergelių į žmonas, o priedo dar gausų kraitį. Šitaip jo didenybė rūpinasi savo dvariškiais.

Namuose buvo taip tylu, tarytum visi ten būtų miegoję. Ir obelis, apkibusi gelsvai raudonais vaisiais, stovi sau prie baltos sienos, kad nė lapas nekrusteli. Ašima pagalvojo, dar nežinia, ar bunkiratų genties mergaitės gražesnės už ją. Ji perbraukė pirštais sau per kaktą ir nosį, palietė dailiai nubrėžtas lūpas.

Kadaise jis atidavė jai savo antklodę. „Duok ją Ašimai — man jos nereikia.“ Tai buvo seniai seniai. Tada jai atrodė, kad žvarbus šaltis ir pūga ją tikrai pribaigs. Paskui jie paliko tuos niūrius kalnus ir nusileido į dykumą. Ir kai pirmieji saulės spinduliai paglostė jos veidą, ji suprato išliksianti gyva.

Bum-bum-bum! Trys būgno dūžiai dusliai sudundėjo alsiame dykumos ore. „Ar girdi, tai Lo Bcanas?! Trys dūžiai. Jie jį surado…“ Toks varganas jis gulėjo ant smėlio. Ji padavė jam vandens. Jis godžiai išgėrė ir dėkingai jai nusišypsojo. Penkias dienas ir penkias naktis jie klaidžiojo po dykumą, ieškodami Marko, ir tik tada, kai jis buvo surastas, Ašima atsigaivaliojo.

Dabar ji tyliai sėdi pavėnėje ir svajoja. Jei kas čia ateitų ir ją paklaustų: „Kas buvo gražiausia tavo gyvenime?“ — ji žinotų, ką atsakyti. Tai nebuvo kažkas ypatinga, kažkas nepaprasta. Nebuvo nė perlų karoliai. Jai niekas nesakė, kad tą pavasario vakarą Čandžou apylinkėse Markas buvo patekęs į didžiulį pavojų. Niekas netemdė malonių atsiminimų apie anuos vakarus, praleistus kartu su Matėju ir Marku. Ji sekė pasaką apie stebuklingą žirgą ir Indijos princus, ir niaurūs praeities šešėliai pamažu sklaidėsi.

Ji įsiminė kiekvieną žodį. Kambary tada buvo tamsu, žarijos jau neberuseno, ir balti pelenai…

— Darosi šalta. Tu žvarbsti, dukrele, per ilgai mes čia sėdime, — tarė susirūpinęs Matėjas.

Bet Markas staiga pasakė: „Aš nugabensiu tave į Kunminą, Ašima. Kai mes nueisime į didžiojo chano rūmus, paprašysiu jo leidimo keliauti per Katajų, Keliausime drauge: Matėjas, tu ir aš.“

Tur būt, tas savotiškas graudulys, kai ji lieka viena, ir yra tėvynės ilgesys. Kelinti jau metai jie gyvena šitame triukšmingame mieste, bet Markas iki tol niekados nebuvo sakęs, jog nugabensiąs ją į Kunminą. Ak, ji ir pati nežino, ko norėtų.

Gal jis paslapčia pyksta ant jos, kam ji nenorėjo dalyvauti Baltojoje šventėje. Tai buvo didinga šventė Naujųjų Metų dieną[33]. Ministras Achmedas patsai atvyko pasveikinti venecijiečių ir prisakė daug gražių linkėjimų.

„Kad laimė jus lydėtų visus metus! Kad visi jūsų troškimai išsipildytų.“

Šit kaip buvo gerbiami venecijiečiai didžiojo chano rūmuose! Visas namas subruzdo, pasirodžius tokiam garbingam svečiui. Visi apsivilko baltais drabužiais, tik ji viena likosi su savo Įprastu šilkiniu apdaru, nes balta spalva — gedulo spalva jos šaly. Todėl ji nepaklausė Marko prašymo ir nedalyvavo Baltojoje mongolų šventėje.

— Kas ta graži mergaitė? — paklausė Achmedas.

Ji niekados nepamirš šito žvilgsnio, kuriuo ją nužvelgė tas baisusis žmogus. Bet ministras, rodės, buvo palankus Markui.

— Tai, tur būt, tarnaitė?

— Ne, ji iš mūsų šeimos, maloningasis pone, — atsakė Markas.

Ašima pasislėpė už Matėjo, kuris su baltu apdaru atrodė dar didesnis. Po pietų Ašima išėjo į miestą. Keistai jai atrodė žmonės, apsivilkę baltais gedulo drabužiais, ir jų linksmumas, ir visas triukšmas. Daugumas kata į iečių, kaip ir ji pati, vilkėjo kasdieninį apdarą. Tačiau mongolai, totoriai, daugybė svetimšalių ir turtingi katajiečiai, sulindę į pelningas vieteles, — visi jie imperatoriaus garbei buvo apsivilkę baltai.

Sunkiai apkrauti gyvuliai traukė per miestą. Mat, šią dieną kunigaikščiai ir valdininkai iš visų provincijų ir valstybių, pavaldžių didžiajam chanui, siuntė jam auksą, sidabrą, deimantus ir baltas skaras. Žvitrių raitelių tvarkomi, balti kaip sniegas žirgai tvarkingai traukė pro imperatoriaus rūmų vartus. Tai buvo puikūs gyvuliai, pamauti ir pažaboti sidabro ir aukso kamanomis. Tokia jau buvo tvarka, kad tą dieną kiekviena provincija siuntė į rūmus devynis kinkinius baltų arklių, po devynis žirgus kiekviename kinkiny. Per šią šventę. imperatorius gaudavo ne mažiau kaip šimtą tūkstančių baltų žirgų.

Truputį snyguriavo; smulkutės snaigės sūkuriavo šaltame ore. Ašima, įsisupusi į savo kailinius, stovėjo gatvės pakrašty. Tarnaitė truktelėjo ją už rankovės ir susijaudinusi sušuko:

— Va jie ateina!.. Tik pažiūrėkit tenai!..

Visi pasuko galvas vartų linkui.

Ten žengė drambliai. Ant jų nugarų karojo auksu išsiuvinėtos gūnios su paukščių ir gyvulių paveikslais. Kiekvienas dramblys nešė po dvi skrynias, prikrautas sidabro ir aukso indų ir visokių taurių, iš kurių bus geriama per šventes imperatoriaus rūmuose. Pamatę atžygiuojant tokius didžiulius gyvulius, visi nutilo. Pro nustebusią minią pražingsniavo penki tūkstančiai dramblių. Po jų traukė kupriai, taip pat apkrauti brangiais daiktais.

Ašimai ilgai stovėjo akyse tos eitynės ir tie lobiai. Bet ji ilgai atsiminė ir tai, ką jai papasakojo Markas kitą dieną po šventės. Ji labai džiaugėsi, kad neužsivilko balto drabužio.

Kai į didžiulę salę, apšviestą daugybės žibintų ir lempų, susirinko kunigaikščiai ir šiaip diduomenė — riteriai, astrologai, gydytojai, sakalininkai, karininkai, vietininkai, ministrai ir kiti aukšti pareigūnai, ir jie turėjo sėsti į savo vietas, iš anksto tiksliai paskirstytas pagal jų rangą, toje baltai pasipuošusioje minioje staiga pasigirdo kažkoks bruzdėjimas, tylus kuždesys ir netgi pikti šūksniai. Mat, į salę Įėjo žmogus, apsivilkęs raudonu, šilkais siuvinėtu apdaru plačiomis žemyn, nukarusiomis rankovėmis. Jis tvirtai žengė imperatoriaus sosto link. Tai buvo Katajaus išminčius Siu Sianas.

Kai jis atsiklaupė prieš imperatorių ir tris kartus jam nusilenkė, salėje stojo mirties tyla.

Achmedas vos begalėjo nuslėpti triumfuojantį šypsnį.

Chano Chubilajaus veidas apniuko. Jisai susimąstė, tingiai atsilošė krėsle, ranka parėmė smakrą ir žvelgė kažkur į tolį pro tylinčią, baltai išsipusčiusią minią. Niekas nedrįso nė žodžio pratarti. Žibintų liepsnelės blėsčiojo, nušviesdamos kolonas ir veidus, brangūs indai žaižaravo auksiniu spindesiu, o raižytinės dažytos figūros sienose ir lubose, tarytum pabudo slaptingam gyvenimui.

Apie ką dabar mąstė valdovų valdovas, dievų pasiuntinys? Jis įsmeigė akis į savo senąjį mokytoją Siu Sianą. Bet jo veidas jam buvo nesuprantamas, kaip nesuprantama jam buvo tos tautos siela, kurią jis pavergė savo ginklu.

Siu Sianas buvo vienintelis žmogus rūmuose, kuris išdrįsdavo chanui paprieštarauti. Už tai chanas Chubilajus jį ir vertino. Bet kaipgi išdrįso Siu Sianas taip viešai ir demonstratyviai nepaklausyti jo įsakymo?

Chanas Chubilajus atsistojo. Jo akyse blykstelėjo rūsties kibirkštėlė, ir jis griežtu balsu tarė:

— Jūs turėtumėte žinoti, Siu Sianai, kad rizikuojate galva. Kodėl jūs apsivilkęs ne baltu apdaru, jeigu AŠ, imperatorius taip buvau įsakęs?

Tarnai, laikantys žvakes ir žibintus, net sustingo iš nustebimo. Achmedas nervingai glostė sau barzdą. Siu Sianui visai buvo riesta. Tūkstančiai akių nukrypo į Katajaus išminčių.

— Jūsų didenybe, aš turėjau sūnų,— prabilo Siu Sianas. — Jis žuvo, kai jūsų kariuomenė ėmė Chanbalyką. Jo gedėdamas, kiaurus metus vilkėjau baltą drabužį, pasiūtą iš storos drobės. Kaipgi galėjau ateiti į Jūsų didžią šventę baltai apsirengęs… Mano tautoje raudona spalva yra laimės spalva. Todėl jūsų didenybės garbei šiandien aš apsivilkau raudonu apdaru.

Visa salė suūžė, suklegėjo. Džambuji-chatun, sėdėjusi imperatoriui iš kairės, pasilenkė ir sukuždėjo kažką jam į ausį. Jos kakta paraudo iš pykčio.

Chanas Chubilajus pakėlė ranką, ir salėje visi kaip mat nutilo.

— Stokitės, Siu Sianai… Argi jis nėra teisus, kad šiandien atėjo su raudonu apdaru? Raudona spalva — katajiečiams laimės spalva. Todėl aš įsakau, kad visi katajiečiai švenčių dienomis vilkėtų raudonais drabužiais. O visi kiti tegul puošiasi baltai. Toks mano įsakymas.

Achmedas dėbtelėjo į Siu Sianą neapykantos kupinu žvilgsniu.

Ašima sėdėjo lapinėje, bato galiuku brėžė ratus aplink saulės zuikučius ir galvojo apie Baltąją šventę. Tiesą pasakius, jai nebuvo ko ir svajoti apie geresnį gyvenimą. Ji turėjo Ju, mažą linksmą tarnaitę, kuri išblaškydavo jai nuobodį, kai būdavo viena. Juk negali ji visą dieną dainuoti arba skambinti septynstyge arfa… Kaip tylu namuose… Gal jis ten užmigo, kad vakare linksmas ir žvalus nueitų į kokią nors šventę.

Pro lapinės angą, lyg per kokį rėmą, Ašima išvydo nuostabų paveikslą. Priešaky, žalioje pievelėje, žydi daugybė gėlių, dešinėje spindi jazmino atšvaitas vandeny, o už jo stovi obelis su prinokusiais vaisiais. Dangaus lopelis, kurį ji matė, buvo žydras žydras. Nejuda nė viena šakelė, tik šen ar ten krusteli žiedelis, kai ant jo nutupia ar pakyla drugelis.

Ir štai Ašima išgirsta Marko balsą:

— Ašima, kurgi tu?

Jai pasirodė, kad jo balsas kažkoks susirūpinęs. Ji tyliai sėdėjo pavėsy ir laukė. Argi ji gali taip staiga išeiti į saulės kaitrą? Ji tokia pavargus… Markas dabar stovėjo namų tarpdury ir nekantravo. Ji net užsimerkus mato kiekvieną jo veido bruožą.

— Ašima!

Jis greitai pasuko lapinės link. Ji atsisėdo ant suolelio ir lyg raivydamasi sunėrė rankas už galvos.

O jis jau stovi prie lapinės ir užstoja jai šviesą.

Tavo plaukuose gėlės. Kaip tat gražu!

Ak, buvau užsnūdusi. Ar jūs jau seniai namie, Markai?

Susijaudinusi ji nedrįso į jį pažiūrėti. Sunkūs, juodi plaukai, rodos, svarino jos galvą atgal. Jis pastebėjo žiedus. Džiaugsmas nurausvino jai skruostus. Tačiau ji pažvelgė jam į veidą ir pajuto, kad jo mintys vėl nuskrido kažkur toli.

— Aš sėdžiu čia lapinėje, — tarė Ašima.

Jis juk nekaltas, kad tiek mažai teturi laiko. Ji tai supranta. Jis galėtų pasėdėti drauge su ja bent valandėlę, bet, matyt, jam kas kita rūpi. Jam būtų nuobodu drauge su ja. Iš bruzdžių jo judesių ji suprato, kad jis vėl kažkur skuba.

— Eime greit namo. Matėjas ir aš turime vykti pas imperatorių. Didysis chanas mūsų laukia.

Ji nuskubėjo su juo per sodą namų link. Eidama ištraukė jazmino žiedus iš plaukų ir nusviedė į vandenį. Ji net nepasmalsavo, kodėl Matėjas ir Markas kviečiami pas imperatorių. Iš kur jai galėjo ateiti į galvą, kad šitas pokalbis su imperatoriumi nuspręs jos likimą.

Vandens paviršiuje plūduriavo du jazmino žiedai. Žolės ir gėlės nulinko, laukdamos vakaro rasos.

Markas pirmąkart dalyvavo slaptame taji[34] posėdy. Taji buvo aukščiausias šalies teismas ir, be to, tvarkė kariuomenės reikalus. Taji tarybą sudarė dvylika mongolų kunigaikščių. Jie nurodo imperatoriui, ką skirti kariuomenės dalių vadais arba ką atšaukti, ką apdovanoti, kurias dalis perkelti iš vienos provincijos į kitą, o taip pat patarinėja chanui jo karo žygiuose. Be taji narių, šį kartą čia buvo Achmedas, Siu Sianas, astrologas, šimtininkas, Markas ir Matėjas. Chanas Chubilajus teikėsi pakviesti susirinkusius sėstis ant pagalvių.

Mongolų kunigaikščiai pusračiu susėdo prieš imperatorių, o kiti susėdo jiems už nugarų.

Tyliai vaikščiojo tarnai, siūlydami kumysą, pieną, ryžių degtinę. Galvos linktelėjimu chanas pakvietė pas save šimtininką. Tai buvo pečiūkas nuplikęs mongolas iš kerejitų genties.

— Papasakok mums, ką tu matei ir girdėjai Čipange[35]. Nieko nepraleisk. Viską privalai išsakyti.

Ir Plikis pradėjo klostyti:

— Nemirtingasis valdove, galingiausias visų žemių valdytojau, pavergęs visus kraštus nuo saulėtekio iki saulėleidžio, visos Katajų imperijos imperatoriau, jūs nusiuntėte chaną Ongą ir Jeke-Čereną į Čipango salą Didžiajame vandenyne. Mes nuplaukėme tenai laivu, — chanas Ongas, Jeke-Čerenas, vertėjas ir šimtas karių, kaip jūs įsakėte, — idant jų karalius pripažintų jūsų valdžią ir mokėtų duoklę.

Dvylika dienų plaukę, nuleidome inkarus prie salos ir tarėme žmonėms, kurie mus pasitiko: „Norime kalbėtis su jūsų karaliumi. Jis turi paklusti pačiam galingiausiam žemės valdovui, didžiajam chanui Chubilajui, ir mokėti jam duoklę.“ Jie mums atsakė: „Na, tada plaukite toliau priešais saulę ir jūs pateksite į didelę didelę salą, kur gyvena mūsų karalius.“

Keliavome dar kelias dienas ir priplaukėme prie Čipango. Chanas Ongas ir Jeke-Čerenas kartu su dviem kariais ir — vertėju nuėjo į karaliaus rūmus. O tų rūmų stogas buvo dengtas aukso plokštėmis. Ir lubos karališkuose kambariuose taip pat gryno aukso. Patys savo akimis tai matėme.

Perėjome daug kambarių ir salių. Visur stovėjo gryno aukso staleliai.

Chanas Ongas tada ir sako Jeke-Čerenui: „Turime tai papasakoti chanui Chubilajui, visų valdovų valdovui. Kaip gyvas dar nesu regėjęs šitokių lobių.“

Bet Čipango karalius nesiteikė priimti chano Ongo ir Jeke-Čereno. Jis tarė: „Tegul jie keliauja pas Tokimuną.“ Ir mes nuvykome į kitus rūmus, kur gyvena Tokimunas, vyriausias jų ministras. Chanas Ongas ir Jeke-Čerenas įteikė jūsų didenybės raštą. Tokimunas tuoj pat jį perskaitė.—„Kas gi jūs tokie, kad drįstate mums kaišioti tokius akiplėšiškus raštus?“ — paklausė jis. Chanas Ongas jam ir sako: „Mes esame paties galingiausio žemės valdovo, didžiojo chano Chubilajaus, Katajaus imperatoriaus pasiuntiniai. Jei jūs paklusite jo reikalavimams, jis bus jums maloningas, o jeigu ne — paims jūsų šalį jėga.“

Tokimunas labai įširdo. „Griebkit šituos abudu ir nuręskit jiems galvas. O tas Plikis ir kiti tegul sau eina. Jie turi sugrįžti į savo kraštą ir pasakyti didžiajam chanui mūsų atsakymą.“— Šitaip jis pareiškė.— Chanas Ongas ir Jeke-Čerenas čia pat buvo nugalabyti, o mes pabėgome į savo laivą ir kuo greičiausiai išplaukėme iš uosto. Aš sakau gryną tiesą.

Ir Plikis parkrito imperatoriui po kojų.

Chanas Chubilajus išklausė jį, nerodydamas savo jaudinimosi.

Dvylika taji tarybos narių sėdėjo ant pagalvių pasipūtę, įsmeigę žvairas savo akis į didįjį chaną.

— Tai tu sakai, kad visas stogas auksinis? — paklausė jį imperatorius, ilgokai pamąstęs.

— Pats savo akimis mačiau, jūsų didenybe.

Chanas Chubilajus staiga atsigręžė į Katajaus išminčių:

— Ką jūs pasakysit, Siu Sianai?

— Čipango sala vidur vandenyno. Jūsų didenybės kariai įpratę kariauti sausumoje.

— Achmedai, o jūs kaip manot?

— Už mūsų narsiųjų vyrų chano Ongo ir Jeke-Čereno mirtį turi būti atkeršyta.

— Gerai, — tarė imperatorius. — Dabar išeikit ir palaukit, ką aš nuspręsiu.

Chanas Chubilajus likosi salėje vienas su taji tarybos nariais. Visi kiti išėjo į kitą salę ir tyliai šnekučiavosi.

Matėjas buvo šiek tiek jau pramokęs mongoliškai ir suprato Plikio pasakojimą. Jam seniai buvo nusibodę gyventi mieste ir retkarčiais važinėti po jo apylinkes drauge su Nikolu ir Mafijų Polais. Ir šit dabar jam tokia puiki proga vėl atsidurti jūrose, stovėti prie laivo vairo ir, ko gero, išplaukti net kapitonu. Prekyba Matėjo neviliojo. Tegul sau tuo verčiasi Nikolas ir Mafijas Polai, kurie jau spėjo čia gerokai pralobti.

Jis mėgo plačias dangaus erdves, sūrų jūros orą, vėją, įtemptas bures, tokį vienodą ir sykiu tokį įvairų ir nuostabų jūrininko gyvenimą. Chanbalyke jam buvo per daug triukšmo. O tie namai už trijų kiemų rodėsi jam pernelyg tylūs. Ilga vasara su karštais iytų vėjais, nešančiais iš Didžiosios dykumos smėlį, tokiam jūrų vilkui buvo tikra kančia. Matėjas ne toks žmogus, kuris tupėtų namie ir sriūbčiotų ryžių degtinę iš tų grakščių taurelių.

Iš Chanbalyko iki okeano reikia keliauti tik keturias dienas, tačiau per visą tą laiką tik vienui vieną kartą jam teko pabuvoti ant jūros, kranto, pasigėrėti banguojančiomis platybėmis ir laivų burėmis. Kokia puiki buvo jūra! Visur nuostabiom spalvom žėrėjo vanduo, vaiskios bangos daužėsi į smėlėtą krantą ir skalavo žaliąsias salas, kur dar nebuvo įžengusi žmogaus koja — šį įspūdį jis brangino kaip didžiausią dovaną.

Jeigu ne rūpestis apie Ašimą ir Marką, Matėjas jau seniai būtų parsisamdęs paprastu jūreiviu.

Venecija dabar taip toli. Jam širdį suspausdavo, ją atsiminus. O svajose ji tokia artima. Iš pradžių lyg kokiam paveiksle jis matydavo puošnias kolonas, namus, tiltus ir kanalus, o paskui jie tarsi gyvi stodavosi jam prieš akis; laivai iškeliauja į tolimas jūras, daugybė baržų ir žvejų laivelių plaukioja lagūnose. Varpų garsai, it sidabrinio kūjo dūžiai, nuskamba gatvėmis… Juoda barža su raudonomis burėmis skrodžia šėlstančias bangas audringą naktį. O, svajonės…

Bet kas jį laiko pririšęs čia, Chanbalyke? Dabar jis galėtų Venecijoje nusipirkti laivą ir dar šį tą priedo, nes venecijiečių pirklių padedamas jis užsidirbo gerokai pinigo.

Čia jį laiko tos žaliosios salos, kur dar neįžengė žmogaus koja, laiko viltis leistis į tą kelionę, kur dažnai teks žiūrėti pavojui į akis, kur reikės drąsos ir ryžto. Čia jį laiko nepaprastų nuotykių ilgesys… Ir visa tai dabar ranka pasiekiama ir belieka laukti pasipūtėlių mongolų kunigaikščių sprendimo.

— Ar tu jam sakei, kad aš geras jūrininkas? — jau trečią kartą paklausė Matėjas Marką.

— Aš jam sakiau, kad tu garsus jūrininkas, juodosios barkos savininkas, geriausias jūrininkas visame margame pasauly, — šypsodamasis atsakė Markas.

Siu Sianas stovėjo prie raižytinės sienos. Niekas negalėtų pasakyti, kiek jam metų. Markas jautė didelę pagarbą šiam Katajaus išminčiui. Jis labai norėjo prie jo prieiti, tačiau kažkokia keista drova jį sulaikė.

Plikis šimtininkas abejingai sėdėjo krėsle ir padėrusiomis akimis žiūrėjo priešais save. Jo daliniai stovėjo už kelių mylių nuo Chanbalyko. Kareiviai gyveno palapinėse ir šalia karo tarnybos pelningai vertėsi gyvulininkyste. Pieną, mėsą ir kailius jie gabeno į kaimyninius miestus ir mainė į visokias kitas prekes. O, be to, jie gaudavo iš imperatoriaus neblogą algą. Jei koks katajietis išdrįsdavo neduoti tokių prekių, kokių jie pareikalaudavo, jis taip gaudavo į kailį, kad paskui visą gyvenimą atmindavo.

Plikis džiaugėsi laimingai pasprukęs iš Čipango salos ir dabar svajojo ramiai ir tingiai pagyventi karių stovykloje. Čingischano gentainiai nebebuvo jau tokie smarkūs ir karingi kaip jų protėviai, bet jiems užtekdavo jėgų nuslopinti katajiečių sukilimus, kurie čia vienur, čia kitur suliepsnodavo. Mongolai turėjo eiklius žirgus, aštrius kalavijus ir smailias ietis.

Ministras Achmedas mokėjo įsiteikti Markui ir Matėjui. Jam pavyko laimėti jaunuolio palankumą. Markas patikėjo, kad Achmedas sąžiningas imperatoriaus tarnas ir protingas valstybės vyras. Jam buvo gaila, kad Achmedas ir Siu Sianas nesutaria tarp savęs. Būtų daug geriau, jeigu jie veiktų išvien.

— Imperatorius paklausys mano patarimo, — tarė Achmedas ir meiliai nusišypsojo. — O jūs, beke Matėjau, būsit apvainikuotas amžina šlove.

— Labai ilgai jie ten tariasi, — atsiduso Matėjas.

— O jus ar netraukia toji ekspedicija? — paklausė Achmedas Marką.— Manau, jūs panorėsit liktis pas jo didenybę?

Markas greitomis žvilgtelėjo Achmedui į veidą.

— Aš padarysiu taip, kaip pageidaus jo didenybė.

— Man būtų liūdna, beke Polai, jei jūs paliktumėt Chanbalyką.

Imperatoriaus astrologas, nutaisęs labai rimtą veidą, sėdėjo prie žvaigždėlapio, kuriame buvo sužymėtos visos planetos, valandos, kada jos kerta dienovidinį, ir matomumas per ištisus metus. Jis pridarė keturkampių lentelių ir iš planetų padėties stengėsi surasti tokią dieną, kuri būtų palankiausia numatomai ekspedicijai. Tai buvo garsus astrologas, ir niekas nenuginčys, kad jo pranašystės, nors gana miglotos apie ateinantį marą, žemės drebėjimus, sąmokslus, audras, potvynius ir kitokias katastrofas, kada-ne-kada išsipildydavo. Tokie sutapimai jo vardą vis labiau garsino.

Achmedo žodžiai suneramino Marką. Aišku, nuotykiai viliojo jį ne mažiau, kaip Matėją. Bet reikėjo daug ką apgalvoti. Tėvas ir dėdė dažnai išvyksta… Kaip palikti Ašimą? Chanbalykas įdomus miestas. Nė vienam mieste jis nematė tiek visokių įdomybių…

Kartą jis sakė Ašiniai: „Dabar aš nuvešiu tave į Kunminą, į amžinos saulės miestą.“ Ji, tur būt, pagalvojo, kad jis užmiršo savo pažadą. Tačiau jis dažnai prisimindavo vakarą, kada ji jam tarė: „Kunmine visus metus žydi gėlės.“ Ji, vargšelė, ilgisi tėvynės, bet dar neatėjo laikas kelionei į šalies pietus. Karo vadas Bajanas[36], vadinamas Šimtaakiu, po ilgų mūšių pagaliau paėmė turtingą Manzio provinciją Katajaus pietuose, Suno dinastija buvo nuversta. Manzio provincija turėjo paklusti chano Chubilajaus valdžiai,’o tai jau reiškė, kad ir Kunminas atsidūrė jo imperijos ribose. Bet vykti tenai vis tiek per anksti. Šalis dar nenurimus po karo.

Du jazmino žiedeliai juoduose plaukuose dabar jam brangesni už auksinius stogus.

Paryžiaus juvelyras mesje Buše jam pažadėjo nukalti tokią puikią apyrankę, kokios jo dirbtuvė dar niekados nebuvo dariusi.

— Tai gražiai mergaitei, gyvenančiai jūsų namuose, bus labai liūdna, kai jūs iškeliausite iš Chanbalyko, — pasakė Achmedas Matėjui. — Girdėjau, jūs ją mylite kaip tikrą dukterį.

Achmedas truputį šyptelėjo:

— Aš jus suprantu. Jūrų pasiilgimas neduoda jums ramybės. Man kartais irgi norisi atsidurti toli nuo Chanbalyko.

Jisai sunėrė už nugaros rankas ir nužingsniavo į kitą salės galą. Dabar jis stovėjo lango šviesoje, ir kas gali žinoti, ką jis galvojo.

Už siaurų tamsių durų vis dar posėdžiavo taji taryba ir nuo jos nuosprendžio priklausė dešimčių tūkstančių žmonių gyvybė ir mirtis.

Imperatoriaus sargybos kareivis pakvietė Siu Sianą, Achmedą ir astrologą pas chaną Chubilajų. Tyliai šnekučiuodamiesi, mongolų kunigaikščiai išėjo iš salės. Plikagalvis pašoko ir žemai nusilenkė. Markas ir Matėjas irgi nusilenkė.

Kol jie Čia sėdėjo, laikas jiems be galo prailgo. Pagaliau Achmedas sugrįžo.

— Jo didenybė jus paskyrė vieno laivo kapitonu, beke Matėjau, — šypsodamasis paskelbė jis. — Telydi jus visur sėkmė, tarnaujant galingajam mūsų valdovui chanui Chubilajui!

Kankinami abejonių, Markas ir Matėjas išėjo iš rūmų. Vėjas aptilo. Ilgi vakaro šešėliai driekėsi ant parko takelių. Bičiuliai panoro paklajoti gatvėmis ir nešikus su palankinu paleido namo.

— Dėl Ašimos tu nesirūpink, — pasakė Markas.

Jo bičiulis tylėjo. Juos nušvietė paskutiniai besileidžiančios saulės spinduliai. Visose gatvėse stovėjo imperatoriaus sargybiniai, apsiginklavę lankais, strėlėmis ir smailiomis ietimis.

— Prieš daugelį metų aš buvau ispanų karaliaus kareivis, — prabilo Matėjas. — Pabėgau. Pakyrėjo šliaužioti dulkinais keliais su margu munduru… Tu mane supranti, Markai? — paklausė jis ir, nelaukdamas atsakymo, šnekėjo toliau: — Argi aš ne jūrininkas ir netgi labai geras jūrininkas? Bet Šventojo Marko respublika nesiteikė patikėti man laivo. Mat, aš ne patricijaus sūnelis. O dabar štai geltonasis azijatų imperatorius duoda man laivą.— Ir pagautas džiaugsmo, Matėjas apkabino draugą.— Pažvelk tu į mane. Mano galva jau pražilusi, bet dabar aš iš tikrųjų kapitonas Matėjas. Ar tu girdi: kapitonas Matėjas! Pakartok, gerbiamasis, šitai!

— Kapitonas Matėjas.

— Bet tu visai nesidžiaugi, Markai.

— Kodėl? Džiaugiuosi, — trumpai atsakė Markas.

Pirma jų driekėsi jų pačių šešėliai — platusis Matėjo, o siauras, puse galvos žemesnis — Marko. Glazūruotos stogų čerpės spindėjo žaliai, geltonai ir rusvai. Pro šalį slinko palankinai, užtiesti šilkinėmis užuolaidomis.

Dabar Matėjas iškeliaus. Kada gi jis sugrįš?

Barzdaskutys skuto kažkokiam vyrui galvą. Virvininkas prie savo dirbtuvės vijo lyną. Prirūkusioje kalvėje žaizdre žėrėjo ugnis, kūjis trankiai daužė geležį. Vaistinė pardavinėjo gyvybės šaknis, žolių antpilus, tigro dantis raudoname vyne ir kitokias gyduoles.

Viršum nesuskaitomos žmonių minios plaukė dulkių debesys.

— Jie dirba nuo ryto ligi vakaro, — tarė Markas. — Kokie darbštūs žmonės.

— Aš juk sugrįšiu į Chanbalyką, tikrai sugrįšiu, — pasakė Matėjas.

Paskui jie per kiemus ir sodus, pro baseiną su aukso žuvelėmis nuėjo į namą.

— Šit mes ir sugrįžome, Ašima, — tarė įeidamas kapitonas Matėjas.

Ir viso jo džiaugsmo kaip nebūta.

TYLIOS NAKTYS

Kalvės žaizdre žioravo ugnis. Melsvi liepsnų liežuviai šokinėjo po susmulkintą medžio anglį. Vos tik papūti dumplėmis, anglys plyksteli rausva liepsna, nušviečia prirūkusią kalvę, kalvio veidą ir jauną jo pagalbininką Ši Liancaną. Kalvis plikas iki juosmens. Tiktai odinė prijuostė dengia prakaulę jo krūtinę nuo kibirkščių. Jo skruostuose matyti du randai — šitokiu įdagu Katajuje buvo ženklinami nusikaltėliai.

Ši Liancanas pūtė dumplėmis ugnį, o kalvis ilgomis replėmis laikė geležies strypą. Kalvės durys į gatvės pusę. Grindiny, vakaro saulės nutapyti, driekės medinių namų, prekininkų būdelių ir medžių šešėliai.

Prie šulinio įtaisytas vamzdis, iš jo į baseiną teka siaura vandens čiurkšlelė, o nuo jos ribuliuoja visas vandens paviršius. Su ąsočiais ateina mergaitės ir moterys, pakiša juos po srovele ir plepasi valandėlę. Vyrai atsiveda prie vandens asilus.

Kalvis ištraukia iš žaizdro raudonai įkaitusią geležį, padeda ją ant priekalo ir plaka kūju, kol ji įgyja reikiamą pavidalą. Tada jis numeta ją prie kitų savo dirbinių, nusišluosto nuo veido prakaitą ir pažvelgia į gatvę. Įprastinis tėviškės kampelio vaizdas sušildo jam širdį ir podraug nuliūdina. Tarytum scenoje pro šalį eina žmonės. Vieni margaspalviais drabužiais apsitaisę, lydimi tarnų ir tarnaičių, skinančių jiems kelią per. minią, kiti — menku, lopytu apdaru, su naštomis ant pečių, tilindžiuodami varpeliais ir garsiai girdami, siūlydami savo prekes bei paslaugas, pagaliau — nuskarę elgetos, ieškodami maisto liekanų už prekininkų būdelių ir nuolatos besirieją su urzgiančiais šunimis.

Ant parduotuvių bei prekininkų būdelių, ant pranašautojų, žvaigždininkų ir rašto mokovų karojo raudonos marškos su baltais ir dideliais ieroglifais, ir tai margam gatvės vaizdui teikė kažkokią rimtį ir gyvenimo džiaugsmą.

Si Liancanas, palenkęs galvą, stengėsi įsiklausyti į gatvės triukšmą ir suvokti tai, ko niekados nematys neregės jo akys. Pasaulį jis suvokė iš klausos, lietimo ir uoslės įspūdžių ir seniai užgesusios šviesos, ir viskas jam atrodė taip gražu, jog, vien prisiminus, jį apimdavo džiaugsmas. Bet tai buvo seniai seniai, ir jis nežinojo, ar čia sapnai iš ankstyvosios jo vaikystės, ar vaizdai iš visai kito pasaulio, dar prieš jam ateisiant į žemę.

Tarpais jis atsisėsdavo kieme už kalvės ir imdavo pūsti bambukinę fleitą.

Kalvėje žioravo žaizdras.

— Artėja vakaras, Ši, — tarė kalvis Vanas. — Paėjėk į gatvę pas savo draugus, pasivaikščiok su jais.

— Aš eisiu į kiemą, tėve Vanai.

Ši Liancanas žvaliai priėjo prie mažų durelių, ir netrukus Vanas išgirdo švelnią fleitos dainą.

— Tu nematai, Ši, kada diena, kada naktis, bet kai imi groti savo fleita, tada man rodosi, jog pati dievybė įžengė į kalvę ir byloja su manim.

Nukalti geležies iešmai panėšėjo į kalavijus ir iečių antgalius.

Kai Vanas bėgiojo dar berniūkščiu ir žaidė prie tėvo kalvės, Chanbalyką žmonės dar tebevadino Janciniu, ir tas miestas buvo „dangaus sūnaus“ buveinė. Kalvė stovėjo arti baseino, ir kai Vanas turėdavo laiko, sėsdavosi ant žalios žolės ir mėtydavo mažus akmenėlius į vandenį arba iš bambuko drožinėdavo laivelius.

Paskiau miestą užkariavo chanas Chubilajus ir pasiskelbė „dangaus sūnumi“.

Iš pradžių mažai kas tepasikeitė. Bet štai kartą pasklido neįtikimas gandas, kad visi katajiečiai turi palikti Chanbalyką ir keltis į kitą upės krantą, tenai, kur dunksojo chano rūmai. Dešimtys tūkstančių žmonių, amatininkų ir darbininkų buvo varu nuvaryti į kitą krantą. Šitaip aplink imperatoriaus rūmus įsikūrė Dadu miestas.

Jis turėjo kvadrato pavidalą, dvidešimt keturias mylias aplinkui, taigi viena kraštinė buvo šešių mylių ilgio. Miestą supo balta stora mūrinė siena su trejais vartais kiekvienoje pusėje. Viršum tų vartų ir protarpiuose iškilo gražūs bokštai, kur miesto sargyba laikė savo ginklus. Dvylika tūkstančių kareivių saugojo tas tvirtas sienas.

Tiesios gatvės šaute šovė nuo vartų ligi vartų. Abipus jų traukėsi eilės prekininkų būdelių ir parduotuvių. Visi miesto sklypai buvo keturkampiai ir surikiuoti vienas šalia kito. Namai stovėjo sklypo vidury, tad nuo gatvės juos skyrė kiemai ir sodai. Naujasis miestas, taisyklingai suplanuotas, panėšėjo į didelę šachmatų lentą. Miesto vidury stypsojo aukštas bokštas su jame kabančiu dideliu varpu. Vakarui brėkštant, tas varpas sugausdavo tris kartus, ir po trečiojo karto nė vienas žmogus be specialaus leidimo negalėjo pasirodyti gatvėje, nebent jau tik tuomet, kai sunkiai sergąs ligonis buvo reikalingas skubios pagalbos. Tada pirma jo turėjo eiti tarnas, žibintu nešinas.

Visiškai sutemus, šiame didžiuliame mieste stodavo kapų tyla, nors dieną jis buvo panašus į knibždantį skruzdėlyną. Tik būriai sargybinių, po trisdešimt ar keturiasdešimt, žingsniavo ištuštėjusiomis gatvėmis, žiūrėdami, ar kas nenusižengė draudimui. Tokius prasižengėlius jie kaip mat sugriebdavo, kišdavo į kalėjimą, o kitą dieną — teismas. Už pasirodymą naktį gatvėje mušdavo lazdomis ir dažnai užplakdavo negyvai.

Ir Vano tėvas turėjo anuomet palikti savo kalvę ir, kaip ir daugumas amatininkų, sargybos lydimas, persikraustyti į Dadu. Tik nedaug turtingų katajiečių, kuriais — pasitikėjo mongoliški ponai, liko senajame mieste. Tačiau mieste gyventojų vis daugėjo, ir netrukus miestas išsiplėtė. Prie kiekvienų vartų atsirado priemiestis, o tie priemiesčiai, toliau besiplėsdami, susijungė tarp savęs. Aplink miesto sienas išaugo kitas miestas, daug didesnis už tą aptvertąjį.

Priemiesčiuose gyveno daugiausia svetimšaliai pirkliai ir amatininkai. Vasarą jie kartu su chano dvariškiais išvykdavo į Šandu, o paskiau grįždavo atgal į sostinę. Šie žmonės suplaukė iš visų Katajaus provincijų ir iš tolimųjų Vakarų, suvilioti gandų apie pasakiškus chano Chubilajaus turtus ir vildamiesi čia greitai pralobti.

Viešbučiai, užvažiuojamieji kiemai ir sustojimo vietos vilkstinėms buvo įrengti gatvėse kas kiekviena mylia. Kai pirkliai arba pasiuntiniai atkeliaudavo pas didįjį chaną, jie gyvendavo imperatoriaus lėšomis — tokia buvo tvarka. Finansų ministras Achmedas nuolatos turėjo rūpestį, kur čia suradus naujų pajamų šaltinių, nes rūmų išlaidos vis augo ir augo. Katajiečių mokesčiai už mieles, kviečius, — medieną, porcelianą, šilkmedžio uogas, anglis, šilką ir vilnas, alyvmedžių vaisius, o taip pat už žemės sklypus irgi padidėjo kelis karius. Kasdienio vartojimo prekių kainos kilo kas mėnesį, o druskos saikas dabar kainavo negirdėtai brangiai.

Ugnis kalvės žaizdre užgeso. Vanas nusijuosė odinę prijuostę, apsivilko medvilninę palaidinę ir išėjo į gatvę. Miestą gaubė sutemos. Dar spindėjo siaura vandens čiurkšlė, tekanti iš šulinio, o raibuliuojančiame vandens paviršiuje šokinėjo auksiniai žiburėliai.

Pirkliai dėliojo į krūvas savo prekes, uždarinėjo parduotuves. Pro kalvę praėjo senas, visų čia gerbiamas muzikantas. Vanas pagarbiai jį pasveikino.

Artėjo naktis. Gaudžiai nubangavo varpo dūžis, ir gatvės nutilo. Nutrūko ir fleitos daina.

Į kalvę įėjo linksmas kepėjas Li ir atnešė savo bičiuliui bandelių.

— Valgyk, Vanai, — tarė jis, ir, apsižvalgęs aplinkui, sukuždėjo — Šią naktį… Nepamiršk! — Ir paskui garsiai tarė: — Turiu jau skubėti. Labanakt, Vanai.

Jau visai sutemo. Pro Vaną praėjo kilmingai apsirengęs svetimšalis. Pamatęs nusikaltėlio įdagą Vano veide, jis paspartino žingsnį.

— Ko buvo atėjęs kepėjas Li? — paklausė neregys Ši.

Vanas nieko neatsakė. Jis, rodos, dar jautė svetimšalio žvilgsnį. Varpas sugaudė antrą kartą. Kalvis karčiai nusijuokė.

— Klausykit, žiūrėkit! Aš nusikaltėlis! — sušuko Vanas vyrui, kuris talžė kailį užsispyrusiam savo asilui.

— Kas jums, tėve Vanai? — paklausė sumišęs jaunuolis.

— Li mums atnešė gardžių bandelių. Valgyk į sveikatą. Pro kalvę praėjo kažkoks nepažįstamas svetimšalis. Šit ir viskas.

— Ačiū jums, tėve Vanai.

Trečią kartą nuskambėjo varpas. Didžio miesto gatvės ištuštėjo, kur-ne-kur languose spingsojo lempelės. Visas miestas atrodė tuščias, išmiręs.

Prie bokšto su varpu stovėjo du sargybiniai su lankais rankose. Pro matinius langus ir medinių namų plyšius skverbėsi blausi šviesa. Būrys sargybinių žygiavo didžiąja gatve.

— Gult, gult jūs, tinginių pančiai! — išdidžiai šūktelėjo vienas sargybinių ir barkštelėjo ieties kotu į medinius vartus. Kiti leipo iš juoko.

Kažkoks vyras stovėjo skersgatvy, lūkuriuodamas, kol praeis triukšminga sargyba. Iš siaurų pakumpusių pečių galėjai spėti, kad tas aukštas žmogus kažkoks liguistas. Veido patamsy nesimatė. Atsargiai jis žengė palei sieną. Skersgatvy stabtelėjo. Akimirką langas nušvietė jo veidą. Kaktą, smilkinius ir nosį dengė juoda kaukė. Jis palūkėjo, kol nutilo sargybinių balsai, apsidairė ir perbėgo skersai gatvę.

Vąno kalvėje buvo tamsu. Čia pat už durų stovėjo neregys. Jis girdėjo tai, ko niekas kitas negalėjo nugirsti. Žiurkė išlindo iš savo urvo, pribėgo prie kopūstlapio ir ėmė jį graužti. Dvejetas vyrų perlipo mūrinę tvorą, greit jų žingsniai pasigirdo kieme, ir vienas, sunkiai alsuodamas, sušnibždėjo: „Štai mes ir čia!“ Durys girgžtelėjo, ir dvejetas įėjo į vidų.

Bet tai buvo arti. Tačiau Ši girdėjo viską, kas dėjosi toliau. Jo klausa buvo taip išlavinta, kad jis pagal žingsnius galėjo nustatyti nuotolį. Sargybiniai tuo metu jau pasiekė bokštą su varpu.

Ši išgirdo tylius žingsnius tą pat akimirką, kaip ir kaimyno šuo, sulojęs gretimame s®de. Jis pravėrė duris. Nepažįstamasis su kauke įžengė į tamsią kalvę.

— Nuvesk mane pas Vaną! — paliepė jis.

— Einam, pone.

Sutūpę aplink aliejinę lempelę, šnekučiavosi kalvis Vanas, kepėjas Li, kurpius U ir nešikas Janas. Blausi spingsulė apšvietė tik veidus, o kambarys skendėjo tamsoje. Langinės buvo uždarytos.

— Aš esu bevardis pasiuntinys, — prabilo žmogus su kauke. — Sėdėkit ir klausykit. — Jis pažvelgė į neregį Ši ir patylėjęs tarė: — Vaikinas tegul išeina.

Ši klusniai pasuko į duris, bet tuo tarpu įsikišo Vanas:

— Jis gali pasilikti. Ši niekam nieko nepasakys, pone. Nors piauk — nepasakys.

— Gerai, — sutiko bevardis pasiuntinys. Jeigu taip, tegul pasilieka.

Ši laimingas atsisėdo tamsioje kertelėje ir, pastatęs ausis, klausėsi vyrų pašnekesio.

— Kada gi užsidegs kalnuose signaliniai laužai? — paklausė nekantrusis Li.

Vanas atsiminė tamsią prismirdusią kamerą, kurioje jis išbuvo trejus metus. Skruostuose jam peršėjo du įdagai.

— Mirtis žudikams! — piktai sumurmėjo jis.

Nešikas Janas ir kurpius U tylėjo.

— Dar neatėjo laikas, — nuramino juos bevardis pasiuntinys. — Bet mano ponas liepė jums pasakyti, kad būtumėt pasiruošę.

— Tigras, kuris suryja per daug žmonių, vis tiek kada nors įgarmės į duobę,— tarė nešikas. — Achmedas šiandien vėl landžiojo pas imperatorienę.

— Dar neatėjo laikas, — pakartojo bevardis pasiuntinys. — Duobė dar nepakankamai gili.

— Kai jūsų ponas pasakys: „Nužudyk jį!“, tai aš pats pasmaugsiu Achmedą savomis rankomis, — iškošė pro dantis Vanas.

— Bus geriau, jei tu kalsi kalavijus ir iečių smaigalius.

Bevardis pasiuntinys tylėdamas stebėjo susikaupusius veidus. Aliejuje plūduriavo dagtis, iš jo kilo melsva liepsnelė.

Bevardis prabilo vėl:

— Achmedas atėmė iš valstiečių bambuko plantacijas ir dabar pats lobsta, pardavinėdamas bambukus. Neturtingiems žmonėms jis uždraudė žūklauti upėse. Valstiečiai turi nemokamai maitinti visokius pasiuntinius. Jie atima žmonėms paskutinį kąsnį, o pabandyk ką nors pasakyti, tuoj gausi lazdų. Ar jūs žinote, kad daugelis vyrų Dziansio provincijoje turėjo parduoti savo žmonas ir vaikus, kad laiku sumokėtų Achmedo pakalikams nuomą ir visokius mokesčius?

— Ir pas mus ne geriau, — tarė kurpius, — vakar atėjo pas mane valstietis ir sako: „Dabar man teks parduoti dukterį, kadangi šeimininkas atėmė iš manęs gyvulius.“ O ir aš pats… Jau nebežinau, kaip sumokėsiu mokesčius už žemės sklypą.

— O druska mano tešlai? — įsikišo kepėjas. — Žmonės man sako: „Fe, Li! Pasidėk pats sau tokį kepinį. Kas jį gali valgyti.“ Šit ką jie man pagieda. O jei aš pirkčiau tokią brangią druską, tai kas išgalėtų pirkti mano kepinius?

— Arklių kainos irgi pašoko, — tarė nešikas.

— Greitai turguose bus daugiau elgetų, negu prekininkų ir pirkėjų.

— Maloningasis ponas Achmedas ir jo svetimšaliai valdininkai sulig kiekviena diena turtėja. O mes badaujame…

Balsai darėsi vis garsesni. Bevardis pasiuntinys pakėlė ranką, visus tildydamas.

— Į kiemą įėjo Huan Cinas, — tarė neregys Ši. — Aš pažįstu jo eiseną.

Sulaikę kvapą, vyrai klausėsi, bet nieko neišgirdo.

Huan Cinas buvo kaimynas smuklininkas. Jis dvigubai lupo už prastą ryžių degtinę. Kareiviai įkaušdavo dažniausiai pas jį.

— Smuklininkas grįžo namo, — tarė Ši.

— Atsistok prie durų, Ši, ir budėk, kad mūsų niekas neišgirstų. Jei pajusi ką įtartina, pabelsk į langą.

Ši išėjo iš kambario. Kurį laiką visi tylėjo prie smilkstančios lempos.

— Juk mes čia ne tam susirinkome, kad plepėtume apie arklių kainas, — suirzo Vanas:

— Tyliau kalbėkit, Vanai. Jūs tik paklausykit, draugužiai, ką aš pasakysiu. Achmedas vėl biaurią šunybę sumanė. Norėdamas įsiteikti imperatorienei, jis nori nukirsdinti galvą niekuo nedėtam žmogui.

— Ak, tas šėtonas! — sudejavo Vanas.

— O Džambuji-chatun, ta storapilvė, ne ką geresnė už Achmedą.

— Rytoj aš pardavinėsiu „Džambuji-chatun“, — pagrasino kepėjas.

— Ir, žinoma, be druskos, — pridūrė nešikas.

Bet Vanas rūsčiai dėbtelėjo į kepėją ir tarė:

— Verčiau prikąsk savo liežuvį. Matyt, tu pamiršai, jog įkliuvai vien dėl to, kad pardavinėjai „achmedus“.

Li susigėdęs nuleido galvą.

— Tai papasakok mums, ką čia dar sugalvojo Achmedas, — paprašė U.

Vyrai pasislinko dar arčiau vienas kito. Nepažįstamasis tyliu balsu ėmė pasakoti:

— Vakar imperatorienė drybsojo „margų gėlių ir skaidraus vandens“ vonioje. Gulėdama vandeny, ji užsigeidė cukrinių obuolių ir liepė tarnaitei kuo skubiausiai jų atnešti. Po kurio laiko tarnaitė sugrįžo ir verkdama pasakė, jog cukrinių obuolių nėra, nes mulas, vežęs juos į sostinę, kalnų perėjoje nusiritęs į bedugnę. Jūs gi žinote, kad kasdien iš Manzio provincijos į sostinę atvyksta vilkstinė su gardžiausiais vaisiais. Tas kelias eina pavojingais bedugnių pakraščiais, siūbuojančiais tiltais ir akmenuotais takais, kurie dažnai esti ne platesni už nešiko pečius. Išgirdusi, kad cukrinių obuolių nėra, Džambuji-chatun paraudo iš pykčio. Pašaukė ji du sargybinius ir liepė įkišti tarnaitę į kalėjimą…

— Akmenimis užmėtyti tą storapilvę! — sušuko neiškentęs Vanas.

Bevardis pasiuntinys pasakojo toliau:

— Po pietų nurėzlino Achmedas pas imperatorienę, ir šit ką ji jam pasakė: „Kai mano ponas chanas Chubilajus iškeliauja, aš negaliu gauti net obuolių. Jums derėtų uoliau žiūrėti tvarkos Chanbalyke, ministre Achmedai.“ Tarnaitė pasakojo, jog Achmedas, išgirdęs tokius žodžius, pabalo kaip drobė ir tuoj pat įsakė įmesti varovą į kalėjimą. Šįryt, švintant, nelaimingajam turi nukirsti galvą.

Nepažįstamasis su kauke nužvelgė visus susirinkusius. Jo akys degė neapykanta.

Vanas sugriežė dantimis.

Kepėjas, pagautas siaubo, užsidengė rankomis veidą.

— Achmedas — tikras velnias! — tarė nešikas. — Visi jo nekenčia.

— Visi turi sužinoti apie tą Achmedo nusikaltimą,— tarė bevardis pasiuntinys. — Pasirūpinkite tuo. Bet būkit atsargūs.

— Greitai ims aušti, — dusliu balsu pasakė Vanas. — Girdėjome, kaip klykia pasmerktieji, kai budelio kirvis pakyla virš jų galvos. Ir jūs sakote: „Dar neatėjo laikas!“

— Paklausykit, ką aš jums pasakysiu. Varovas nebus nužudytas. Dar prieš aušrą mes jį išvaduosime.

Vyrai lengviau atsiduso. Jie truputį pasitraukė nuo lempos, ir jų veidai atsidūrė tamsoje. Beveik prietaringai žiūrėjo jie į nepažįstamąjį siaurais pečiais, jautė jo jėgą ir juo pasitikėjo.

— Kas jūs toks? — paklausė kepėjas ir pats nusigando savo klausimo.

Vanas murmėdamas nusikeikė.

— Toks pat katajietis, kaip ir jūs, — atsakė bevardis pasiuntinys.

Penkiskart bambtelėjo varpas.

— Netrukus jis bus čia. Jūs turit jį paslėpti savo namuose, Vanai. Žiūrėkit, kad jūsų kaimynas jo nepamatytų.

— Jis ateis čionai? — apstulbo Vanas.

— O jūs bijote?

— Kodėl jūs taip sakote, pone?!. — Jo veidas kyštelėjo iš tamsos į šviesą.

— Gerai, Vanai. Aš juk nenorėjau jūsų įžeisti. Jis pabus pas jus tris dienas. Paskui mes jį išgabensime iš Chanbalyko į kokią saugią vietą. Ir dar mano ponas liepė jums pasakyti, kad rytoj atvažiuos du vežimai ir atveš jums geležies. Kalkit iš jos kalavijus ir iečių antgalius. Li, U ir Janas turi viską išdalyti mūsų draugams ir jiems pasakyti: „Galąskit ginklus, laikykit juos paruoštus.“ Šit ką liepė jums pasakyti manasis ponas.

Ši pabeldė į langą.

— Palūkėkit valandėlę,— tarė nepažįstamasis. — Aš tuoj sugrįšiu.

— Girdžiu tylius žingsnius, pone, — susijaudinęs sukuždėjo Ši. — Pasieniais sėlina du žmonės. Va, jie sustojo… dabar jau vėl eina…

Nepažįstamasis uždėjo ranką neregiui ant peties ir tarė:

— Nebijok, Ši. Tai mūsų draugai. Eik juos įleisti.

Į tamsią kalvę įžengė du vyrai.

— Štai jis, pone, — pasakė vienas jų.— Tik rytą jie jo pasiges. Na, o dabar aš einu.

— Palaukit. — Atsigręžęs į Ši, paklausė nepažįstamasis — Ar tu ką nors girdi, Ši?

— Ne, pone.

— Tada gerai. Ačiū jums. Pasakykit tai visiems, kurie mums padėjo.

Pro siauras duris vyras tyliai šmurkštelėjo laukan. Ir tuoj pat sugrįžo, vedinas mulų varovu. Jis buvo tokio pat augumo, kaip ir nepažįstamasis, tik platesnių pečių. Tylutėliai užsidarė durys. Ši, palenkęs galvą, vėl ėmė klausytis.

Kai bevardis pasiuntinys įvedė į kambarį išvaduotąjį, vyrai sustojo aplink lempą.

— Va jis.

Vanas apkabino varovą. O kiti tylėdami jam nusilenkė.

— Aš esu Čanas, — tarė varovas. Paskui jis pritūpė, užsidengė rankomis veidą ir pravirko.

— Neverk, Čanai, — paguodė geraširdis Li. — Juk tu jau laisvas.

Varovas atsistojo.

— Kada suliepsnos ant kalnų laužai? — įsakmiu balsu paklausė Vanas.

— Kalk ginklus, kalvi. Kai mes pakankamai jų turėsime, suliepsnos ant kalnų laužai. Mirtis galvažudžiui Achmedui!

— Mirtis galvažudžiui Achmedui! — lyg priesaiką pakartojo visi vyrai.

Bevardis pasiuntinys išėjo į tylią, kraupią naktį.

Saidas patenkintas nusišypsojo. Jis išgirdo ateinant sargybinius ir tingius jų balsus. Ką tik nuskambėjo varpas. Jo gausmas sakytum riste nusirito plokščiais namų stogais. Staiga sargybiniai pamatė žmogų, einantį gatve. Jie šūktelėjo jam, kad sustotų, ir apsupo jį. Jie net nušvito iš džiaugsmo. Vis šiokia tokia pramoga nuobodžioje naktinėje jų tarnyboje! Tačiau Saidas neskubėdamas išsitraukė seklio ženklą, padavė jį sargybos viršininkui ir išdidžiai pasakė:

— Praleiskit!

Viršininkas atidžiai apžiūrėjo ženklą, nenoromis grąžino atgal, kariškai pasveikino jo savininką. Būrys sargybinių nužygiavo toliau. Saidas nulydėjo juos akimis. Naktis buvo tyli ir graži. Ūkanotame danguje kur-ne-kur pro debesis mirksėjo žvaigždės. Žemi, viens prie kito prigludę namų kontūrai skendėjo apyaušrio prieblandoje. Saidas labai mėgo tokias tamsias naktis. Koks malonumas išsitraukti seklio ženklą ir pakišti jį panosėn kareiviams!

Saidas baisiai nekentė Marko Polo, kurį jau kelinti metai šnipinėjo pono Achmedo įsakymu. Jeigu tai tik nuo jo priklausytų, jis seniai būtų sudorojęs tą venecijietį. Lyg akmuo jam nusirito nuo širdies, sužinojus, jog anas milžinas iškeliavo iš Chanbalyko. Jį išvydęs, Saidas prisimindavo susitikimą Lobe, ir jį apimdavo siaubas. Kapitonas Matėjas su savo laivu dabar liūliuoja sau kažkur didžiuose vandenynuose ir, pasak gandų, vargu ar besugrįš kada į Chanbalyką.

Šnipelis jautė tokią pat neapykantą Markui, kaip ir jo šeimininkas, ir nėrėsi iš kailio, norėdamas išknisti tokią žinią, kuri. šluote nušluotų chano Chubilajaus favoritą. Jis stebėjosi Achmedo kantrybe, bet aiškiai jautė, kad ji greitai baigsis. Jo instinktas jam sakyte sakė, kad greitai bus galas. Maloningasis ponas Achmedas pasidarė labai irzlus ir, paskutinį kartą kalbėdamas su Marku, jau buvo ne itin malonus. Saidui neužteko proto susivokti, kaip glaudžiai susijęs jo likimas su venecijiečio likimu. Jis tikėjosi, kad, įvykdęs savo uždavinį, gaus iš Achmedo kokią nors gerą vietelę ir galės sau švilpaudamas gyventi.

O tuo tarpu jis jau kelinta naktis slampinėjo aplink baltas venecijiečių sienas ir vis laukė, bene kas atsitiks. Kartais, įsikibęs į sienos kraštą, pasikeldavo aukštyn ir žiūrinėdavo į sodą. Šią naktį žalioje lapinėje dar tebedegė šviesa. Jam čia buvo pažįstamas kiekvienas kampelis, jis mokėjo įspėti, kas yra namie, iš žingsnių pažindavo, kas eina per kiemą. Žodžiu, tą namą, tuos žmones ir jų gyvenimą jis pažinojo kaip penkis savo pirštus. Jo gyvenimas taip glaudžiai siejosi su priešo gyvenimu, kad kitas jo vietoje būtų pasijutęs labai nejaukiai.

Nebesitikėdamas ką nors čia pamatyti, Saidas pasileido gatve. Katė perbėgo jam taką. Kažkur sulojo šuo, o jam atsiliepė kiti šunys. Ir vėl tyla. Staiga Saidas išgirsta žingsnius. Jis krūpteli, prisiglaudžia prie sienos ir čiumpa kalaviją. Jis dar nesumoja, ką daryti, tik pro šalį prasėlina žmogysta siaurais pakumpusiais pečiais. Vieną akimirką jis pamato nepažįstamojo veidą, uždengtą kauke. Gal pašaukti sargybinius? Bokštas su varpu visai netoli. Ar gal jam pačiam pagauti tą tipą su kauke?

Kol jis taip svarstė, juodasis šešėlis dingo kaip į vandenį. Kur jis galėjo taip prasmegti? Pamfršęs atsargumą, Saidas paspartino žingsnius. O vyras su kauke stovėjo už medžio ir šypsodamasis matė, kaip tas seklys pramovė pro šalį. Kiek palaukęs, jis perbėgo Į kitą gatvės pusę ir pasuko į skersgatvį. Jį paslėpė nakties tamsa.

Saidas sustojo, vos gaudydamas kvapą. Veltui jis stengėsi įžiūrėti pro neįžvelgiamą tamsą. Jis matė tik per keletą žingsnių aplinkui. Priėjęs medį, jis krūptelėjo, bet tuoj pat susigėdo dėl savo bailumo ir perpykęs dūrė kalaviju į medį. Kaukėtasis žmogus dingo. O gal jis stovi kur nors pasislėpęs ir tyko? Saidas pasileido gatvės viduriu atgal ir vis dairėsi, ar kas jo neseka. Jis grįžo prie tos baltos sienos.

Lapinėje dar tebespingsojo žiburys.

Ilgiau čia trypčioti nebuvo ko. Susitikimas su tuo nepažįstamuoju visai išmušė Saidą iš vėžių. Ausyse vis girdi kažkieno žingsnius, o akyse vaidenasi paslaptingi šešėliai. O kai pro ploną tarnų pastato sieną pasigirsta kostelėjimas, Saidas krūpteli, pagautas siaubo.

Taip, jis mėgsta tamsias ir tylias naktis, jeigu jos neslepia jokio pavojaus. Tačiau dabar, pagalvojo jis, verčiau eisiu namo.

Markas Polas sėdėjo lapinėje ir persirašinėjo rankraštį, pasiskolintą iš bibliotekos. Tai buvo pasakojimas apie tai, kaip chanas Chubilajus užkariavo Katajaus provincijas. Jis gėrėjosi taip švariai surašytais rankraščiais ir džiaugėsi, kad gali juos perskaityti. Jam prireikė kelerių metų mokymosi, kol pagaliau perprato svetimo rašto paslaptį. Jo užrašai apie tas šalis, kurias jis kada aplankė, dabar jau sudarė ištisą knygą. Jis vis dar stengėsi kuo giliau ištirti svetimų tautų gyvenimą.

Rankraštis garsino chano Chubilajaus žygdarbius. Markas dar kartą akimis perbėgo įžanginius sakinius: „Chanas Chubilajus įgijo didžią galybę nepaprasta savo narsa, savo išmintimi ir mokėjimu įspėti klastingas pinkles, rezgamas jaunesniojo savo brolio Arig Bugo[37], kurį rėmė daugelis mongolų kunigaikščių. Prieš sėsdamas į sostą, jisai savanoriu tarnavo kariuomenėje ir žygiavo į kiekvieną karo žygį. Visuose savo darbuose jis buvo narsus ir išmintingas, tačiau karo žygiuose jis parodydavo ypatingų sugebėjimų ir teisėtai laikomas sumaniausiu ir gabiausiu vadu iš visų, kurie kada nors vedė kareivius į mūšį…“

Pro lapus ir šakas atskrido lengvas vėjelis ir pavėdavo tą, sėdintį lapinėje. Sublėsčiojo žvakių liepsnelės. Markas sudėjo lapus į šilku aptaisytą knygą ir užsegė dramblio kaulo sage.

Nuo tada, kai jis pasidarė chano Chubilajaus dvariškiu, jis pirmąkart nelydėjo imperatoriaus Į jo vasaros rezidenciją. Didysis chanas liepė jam liktis Chanbalyke ir išnagrinėti Katajaus piniginę sistemą. Ir Markas kuo sąžiningiausiai ėmė gilintis į Chanbalyko pinigų dirbyklos paslaptis. Jisai vis negalėjo atsistebėti, kad pirkliai galėjo gauti bet kokias prekes už popierinius pinigus su raudonu didžiojo chano antspaudu, sakytum tai būtų tikras sidabras ar auksas.

Kasmet iš daugelio šalių prie chano Chubilajaus rūmų atvyksta prekybinės vilkstinės. Jos atgabena parduoti perlų, brangakmenių, auksu siuvinėtų audinių, deimantais nusagstytų juostų, šilko ir brokato drabužių, dramblio kaulo dirbinių ir kitų vertingų prekių. Tada imperatorius įsako dvylikai išmintingiausių pirklių tas prekes apžiūrėti ir įvertinti. Po to svetimšaliai pirkliai prie nustatytos kainos galėdavo pridėti atitinkamą antkainį ir tuoj pat gaudavo užmokestį popieriniais pinigais.

Kartais Markui atrodydavo, kad imperatorius žino alchemikų paslaptis. Ir tikrai, argi jis nepaverčia popierių į auksą? Juk jo imperijoje už tuos spausdintus popierėlius gali nusipirkti aukso, sidabro ir ko tiktai nori.

Prieš keletą dienų Markas apsilankė pinigų dirbykloje ir savo akimis pamatė, kaip dirbamas popierius pinigams spausdinti. Paima šilkmedžio žievės vidinį sluoksnį, gerai išmirko ir grūda grūstuvėje, kol pavirsta į košę. Išeina popierius, panašus į medvilninį, tik visai juodas. Į šituos lakštus varinėmis plokštėmis įspaudžiami tam tikri raštai, paskui lakštai supiaustomi įvairaus dydžio stačiakampiais. Patikimi valdininkai tuos lapus štampuoja, galop pinigų dirbyklos vyriausiasis meistras raudonu cinoberiu uždeda ant jų imperatoriaus antspaudą.

Šitaip pagamintas pinigas įgyja visą savo vertę, ir nė vienas žmogus chano Chubilajaus valdose nedrįsdavo jų nepriimti. Kai toks pinigas susidėvi, ateina žmogus Į pinigų dirbyklą ir gauna naują. Spausdinimo išlaidoms atskaitoma trys procentai.

Mažiausias pinigas buvo lygus mažajam livrui, o didesnis — vienam sidabriniam Venecijos skatikui. Buvo ir tokių popierinių pinigų, kurių vertė — penki ar dešimt sidabrinių skatikų, ir dar tokių, kurie pakeičia du, tris ir net dešimt auksinių bizantų. Jei kas mėgintų popierinius pinigus padirbinėti arba padirbtus paleisti į apyvartą; tam grėstų sunkiausios bausmės.

Specialiame „Jo didenybės dangaus globojamo imperatoriaus patvarkyme“ buvo pasakyta: „Kas ketina padirbinėti pinigus arba gaminti popierių iš šilkmedžio žievės, arba specialias varines plokšteles, pirkti raudonus dažus, piaustinėti ženklus ir skaitmenis ir slaptai spausdinti pinigus, toks asmuo, vis tiek, kas jis būtų, baudžiamas mirtimi, o jo turtas atimamas. Jei būtų paskelbta amnestija, tokiam asmeniui ji netaikoma.

Kas netikrus pinigus ima ir paleidžia į apyvartą, pirmą kartą baudžiamas šimtu septyniomis rykštėmis, o antrą kartą baudžiamas tokia pat bausme ir ištremiamas vieneriems metams…

Kas netikrų pinigų dirbėją suseks arba net suims, gaus penkis sidabrinius tingus, taip pat visą nusikaltėlio turtą.“

Šios milžiniškos imperijos pinigų sistema atrodė Markui labai pavyzdingai sutvarkyta ir kad visa tai yra ministro Achmedo nuopelnas. Bent taip jam pasakojo pinigų žinybos valdininkai, o ir pats ministras Achmedas mielai jam viską paaiškindavo.

Tylus vėjelis vos sudrumstė gilią nakties tylą, paglostė žolę ir gėles, tarytum išdykaudamas, sujudino šlamančius lapus. Pro žalias lapinės sienas ėjo kiekvienas garsas. Plevenančios žvakių liepsnelės nušvietė Markui galvą ir pečius, o jo rankos skendėjo tamsoje. Staiga jaunuolis pasijuto be galo vienišas. Pripratęs prie ištaigių švenčių ir puotų, jis dabar sėdėjo pačioje didžiulio miesto širdyje su savo troškimais ir atsiminimais. Žmonės namuose miega, sapnuoja. Varpas išmušė penkis kartus. Nuskambėjo penki gaudūs dūžiai. Apsimiegojęs paukštelis papurtė plunksnas, cirptelėjo ir vėl pakišo savo galvą po sparneliu. Ant žemės nukrito rasa, maži žiedeliai nepastebimai pravėrė savo taureles. Gaivus vėjelio gūsis nupūtė dienos nuovargį. Markas parimo ant rankų. Tuo metu, kai iš nakties miego budo gamta, jam mintyse atgijo svajonės, virsdamos vaizdais…

Bevardis pasiuntinys nusiėmė juodą kaukę ir įsikišo į kišenę. Dabar jis nebetykino pasalom, o ėjo tiesiai ir žvaliai. Štai priešais jį miesto vartai, o prie jų sargyba. Sargybiniai griebė lankus, bet tuoj pat vėl juos nuleido. Jie atpažino Vandžu.

— Ramiai! Pagarba! — sušuko vienas ir garsiai atraportavo kariniam viršininkui Vandžu.

Šis bičiuliškai padėkojo ir Įėjo į sargybos būstinę.

— Ir ko jis naktimis vaikštinėja po miestą? — nusistebėjo vienas.

— Tegul sau vaikštinėja, — atsakė kitas. — Bet užtai Vandžu pašnekina tave kaip žmogų.

Tie sargybiniai buvo katajiečiai iš tolimos provincijos.

Staiga iš tamsos išniro Saidas. Jis pakišo sargybiniams seklio ženklą ir paklausė:

— Ką jūs dabar įleidot į sargybos būstinę?

— O kas tau darbo? — burbtelėjo sargybinis, grąžindamas ženklą.— Drožk sau namo ir lįsk į migį.

— Bet pirma pasakyk, drauguži, ką jūs dabar įleidot? — spyrėsi Saidas. Neišgirdęs jokio atsakymo, jis jau piktai pridūrė: — Tučtuojau sakyk! Argi tu nematei mano ženklo?

— Barkštelk tu jam ietimi per sprandą! —šūktelėjo kitas sargybinis mieguistu balsu, nusispiovė prieš Saidą ir nusižiovavo.

Saidas, grieždamas dantimis, nuėjo sau.

— Palaukit, aš jus dar pamokysiu! — riktelėjo jis iš tolo.

Dangus visiškai pajuodo. Virš kalnų mirgėjo tolimos žvaigždės. Ramiai bėgo laikas. Kepėjas Li, nešikas Janas ir kurpius U parsibastė namo per svetimus kiemus ir sodus. Gatvių kampuose degė blausios lempos.

Ašimą prižadino riksmas. Ji atsisėdo ir persigandusi apsidairė. Paskui, sulaikiusi kvapą, ėmė klausytis. Bet nieko neišgirdo, tik savo širdies plakimą. Juk čia ji viena. Gal ji pati suriko per miegus ir pabudo? Nuo tada, kai Matėjas iškeliavo, ją kartais apimdavo kraupi baimė. Rodos, seniai užmiršti praeities vaizdai sugrįždavo vėlei. Parūdijusios grandinės ant kojų, jos šeimininko smūgiai ir pikti žodžiai: „Ak tu, nevykėle! Niekas nenori tavęs pirkti.“

Bet juk tai buvo sapnas…

Ašima palietė pagalvį, perbraukė ranka per antklodės šilką ir godžiai įkvėpė gaivaus žolės kvapo, dvelkiančio pro pravirą langą. Už sienų tvyrojo švelni žvaigždėta naktis. Koks gražus gyvenimas! Ak, kad ne tas rūpestis dėl Matėjo! Jis plaukia savo laivu per bekraštį vandenyną. O jo gelmės slepia didžiulius kalnus, neregėtas žuvis, didžiulius vandenų demonus, povandeninius stiklo rūmus ir šventyklas. Jis net nežino, kokie pavojai jo tyko. Ji niekados nematė jūros, bet Matėjas ir Markas jai nupasakojo apie jos begalinius tolius ir švytintį grožį. Kodėl iki šiol nėra jokių žinių apie tuos jūrininkus, kurie išplaukė, pasiryžę užkariauti Čipango salą? Praėjo žiema, praėjo vasara, atėjęs pavasaris margais žiedais nužėrė žalias lankas ir medžių lapiją, auksiniais laukais nuvilnijo vėjai, tamsios vasaros naktys vėl pranašauja rudenį,— o apie Matėją jokių žinių.

Ašima priėjo prie lango ir pamatė, kad lapinėje budi žiburys. Jo šviesa taip keistai sunkėsi pro tirštą lapiją, jog rodės lyg ne iš šio pasaulio. Ji nusigando ir atsiminė ją prižadinusį riksmą. Drebėdama ji susigūžė tamsiame kambario kamputyje. Dabar jai rodėsi, kad riksmas turėjo ateiti iš lapinės. Jos vaizduotėje iškilo siaubingas paveikslas: mirštamai išbalęs Markas guli ant žemės, iš žaizdos sunkiasi kraujas. Lyg žaltvykstė blykčioja žiburys. Ausyse vis tebeskamba tas riksmas. O jeigu Markui atsitiko kas negera? Ji nugalėjo savo baimę, užsimetė apsiaustą ir išbėgo į sodą. Basa ji lėkė per šiltą rasotą veją. Prie lapinės sustojo, o jos širdis daužėsi iš baimės. Lapinėje tebedegė žiburys. Ašima lengviau atsiduso ir bejėgiškai nuleido rankas.

Ant stalo degė dvi žvakės. Markas miegojo, padėjęs galvą ant savo knygų.

Ji iškart nusiramino. Štai jis čia miega, padėjęs galvą ant kietos stalo lentos, o veidas su tamsia barzdele atkreiptas į ją. Žvakės jau baigia degti. Ašima pajuto po kojomis šaltą smėlį ir parietė pirštus.

Ar gali jį palikti, taip nepatogiai miegantį?.. O kad ji atsimintų, ką sapnavo…

Patyliukais ji atsisėdo ant suolo ir susimąstė. Juk vėjo gūsis gali apversti žvakidę, ir tada liepsna nudegins jam veidą. Nejau ji taip nusikalto, kad be niekur nieko atėjo į jo būstą. Pasislinkusi prie pat suolo krašto, Ašima tyliai tarė:

— Markai, pabusk!

Ji baikščiai žvelgė jam į veidą. Jis net nesujudėjo. Alsavo giliai ir tolygiai. Tuomet Ašima priėjo ir pakrutino jį už peties. Markas kaip mat nubudo, pakėlė galvą, pamatė jos šviesią figūrą, kuri, it kokia dvasia, tuoj pat dingo už krūmų.

— Ašima, ar čia tu? — šūktelėjo jis.

Vadinasi, jis ją pažino. Kas gi jai belieka — tik sugrįžti atgal?

— Betgi tu basa, — susirūpinęs tarė Markas. — Gali persišaldyti. Sėskis, Ašima. — Jis privedė ją prie suolo ir šypsodamasis tarė:— Ėmiau, ir užmigau, gerai, kad mane pažadinai.

— Buvau išėjusi į sodą. Čia naktį taip puiku!

— Visi jau miega. Tik mudu dar budime.

Tylėdami juodu sėdėjo greta. Ašima žiūrėjo į žvakę. Dagtis pasinėrė į ištirpusį vašką, melsva ugnelė pliūptelėjo, o vėjo gūsis ją užpūtė.

Lapai šlamėjo naktinę savo giesmę. Ten, už durų, juoda žvaigždėta naktis slėpė obels lapus ir vaisius. Ir dangus atrodė taip arti, kad, rodos, gali jį ranka pasiekti. Kokia tyli ir slėpininga buvo ši naktis.

— Kad aš žinočiau, iš kur ateina sapnai.

— Tu ką nors sapnavai, Ašima?

— Girdėjau riksmą. Kai nubudau, buvo man baisu.

— Sapnai ateina ir nueina, kaip ir žvaigždės.

Jų pokalbis plaukė, it mažas ramus upelis. Juodu kalbėjosi apie sapnus ir žvaigždes ir nematė vienas kito.

Markas tarė:

— Sapnai gražesni už puotas su auksinėmis taurėmis. Bet juk negalima visados sapnuoti.

— Žinoma, kad ne!

Tuojau ji atsistos ir pasakys: „Na, man laikas miegoti“, — pagalvojo Markas. Patylėjęs jis tarė:

— Ašima, imperatorius ketina mane pasiųsti į Manzį. Aš jo prašiau. Bet juk mes turime palaukti iki sugrįš Matėjas… Tau nebepatinka Chanbalykas? — Ašima nieko neatsakė, tada jis pridūrė: — Jei ne tas laukimas, tai nors ir rytoj galėtum iškeliauti.

Ašima paslėpė rankas plačiose savo rankovėse.

— Ir pati nebežinau, — atsakė ji. — Rūpestis mane ima dėl Matėjo… Ak, aš nežinau, ar iš viso norėčiau patekti į Kunminą, Markai… Nieko ten nepažįstu ir niekas manęs nepažįsta… Pati jau nežinau, nieko nežinau… O dabar turiu eiti miegoti. Labanakt, Markai.

Ir ji nubėgo.

— Buona notte![38]—šūktelėjo jis savo gimtąja kalba.

— Buona notte! — atsiliepė balsas iš tamsos.

Tyliai girgžtelėjo durys. Vėjas užpūtė ir antrąją žvakę.

RŪMŲ INTRIGOS

Chanas Chubilajus sugrįžo iš Šandu į Chanbalyką. Tris dienas truko iškilmės ir puotos, kurias jis surengė savo dvariškiams. Ten buvo suėję daugiau kaip aštuoniasdešimt žmonių. Valdovas sėdėjo aukštame savo soste, atsisukęs į pietus. Prie apkrauto stalo stovėjo rūmininkai, kuriems buvo suteikta garbė padavinėti imperatoriui vynus ir valgius. Visų burnos buvo užsirištos šilkinėmis skarelėmis, kad, gink dieve, svetimas kvapas nenudvelktų imperatoriaus valgių ir gėrimų. Pažas padavė chanui auksinę taurę vyno, atsitraukė tris žingsnius ir atsiklaupė. Visi rūmininkai ir svečiai taip pat atsiklaupė ir nusilenkė ligi pat žemės.

Valdovas pakėlė taurę prie lūpų ir godžiais gurkšniais ėmė gerti. Tuojau pat suskambo arfų stygos, prie jų prisidėjo cimbolai, būgnai ir pučiamieji instrumentai.

Didysis chanas išmaukė taurę, ir raukšlėmis išvagotas jo veidas išraudo. Muzika nutilo, visi pakilo ir užėmė savo vietas.

Į dešinę nuo didžiojo chano sėdėjo jo sūnūs, anūkai ir kiti giminaičiai. Vyriausiojo jo sūnaus Čimkimo krėslas buvo šiek tiek aukščiau, negu kitų jo sūnų. Svetimų šalių princai ir rūmininkai sėdėjo pagal savo rangus dar žemiau, prie žemesnių stalų. Iš kairės pusės, ta pačia tvarka, kaip ir vyrai, sėdėjo sūnų ir anūkų žmonos ir kitų dvariškių moterys. Bet daugumui svečių teko susėsti asloje ant kilimų.

Prieš salę susibūrė didžiausia minia žmonių: pirkliai ir pasiuntiniai iš įvairių šalių su neregėtomis gražiausiomis dovanomis, komediantai, dainininkai ir muzikantai, juokdariai ir burtininkai, kurie didžiajam chanui geidė parodyti savo meną ir miklumą.

Didysis chanas Chubilajus, Katajaus imperatorius, sėdėjo savo aukštame soste, išpuoštame raižytiniais drakonais, ir išdidžiai žvelgė per svečių galvas. Visa salė margavo auksu ir sidabru siuvinėtais drabužiais su gėlių ir žvėrių atvaizdais, ir visa tai susiliejo į tokį nuostabų paveikslą, kokio joks dailininkas nebūtų galėjęs sugalvoti. Tarnai įnešė padėklus, prikrautus mėsos, daržovių ir vaisių. Tarnaitės apstatė stalus auksiniais ir sidabriniais indais su kumelių ir kupranugarių pienu, su ryžių ir vynuogių vynu. Rūmininkai vaikštinėjo tarp svečių ir klausinėjo, ar jiems ko netrūksta.

Imperatorius mostelėjo vienam iš rūmininkų. Šis dvokė vynu ir visokiais valgiais, tad sulaikė kvapą, kol didysis chanas jam kažką šnibždėjo į ausį. Pasirodo, chanas Chubilajus panoro matyti Marką Polą. Jis klastingai nusišypsojo, bet kai venecijietis atėjo ir jam žemai nusilenkė, jo šypsena dingo. Achmedas atsisėdo arčiau sosto. Siu Sianas, kaip visuomet, stovėjo imperatoriaus kairėje.

— Jūs išnagrinėjot Chanbalyke piniginę sistemą,— tarė imperatorius. — Sakykit, ar ji gera?

Markas Polas žinojo, kad imperatorius mėgsta trumpus atsakymus. Nedelsdamas jis atsakė:

— Esu sužavėtas jūsų didenybės finansine politika.

Chanui Chubilajui vidų surėmė diegliai. Jo gera nuotaika kaip mat išgaravo. Tarnas atnešė jam vyno. Vėl suskambo muzika, vėl visi svečiai suklaupė ir tolei klūpojo, kol tuščia auksinė taurė buvo nusviesta žemėn. Arčiau sėdintys matė, kaip imperatorius vėl pažvalėjo. Markas Polas ramiai žiūrėjo į chaną Chubilajų.

— Achmedas nori padidinti mokesčius, — tarė didysis chanas. — Man reikia pinigų kareiviams apmokėti. Kaip jūs manote, ar protinga būtų šitaip pasielgti?

Markas Polas susimąstė. Kalbos salėje aptilo, tarytum net ir tolimiausiuose kampuose žmonės suprato, jog čia aptariamas svarbus valstybinis reikalas. Čimkimas, vyriausias princas, staktelėjo taurę ant stalo ir nusišluostė taukais aptekusią barzdą.

Markas pajuto, kad į jį žvelgia susirūpinusios Siu Siano akys. Rodos, pirmąkart jis išvydo tikrąjį Katajaus išminčiaus veidą. Tuomet Markas akimis susiieškojo ministrą Achmedą. Tas jam linktelėjo ir nusišypsojo.

— Kažin ar reikia užkrauti žmonėms dar didesnę naštą, jūsų didenybe, — pasakė Markas.

Imperatorius atsigręžė į Siu Sianą:

— O jūs kaip manote, Siu Sianai?

Išminčius atsistojo prieš savo poną, iš lengvo nusilenkė ir tarė:

— Piemuo kerpa savo avis du kartus metuose. Jeigu jis ims kirpti kiekvieną dieną, vilnų gaus daugiau ir tuo džiaugsis. Bet avys tuomet neturės jokios dangos nuo šalčio ir kaitrų. Jos žus. Negi galima iš jų atimti paskutines vilnas? Liaudies išgalės ribotos. Jei ponas ministras Achmedas nori viską atimti, ar tai nebus tokia pat klaida, kaip kasdienis avių kirpimas?

Gilios raukšlės chano Chubilajaus veide dar labiau įsirėžė. Salėje visi nutilo. Tik iš lauko aidėjo garsūs balsai. Princas Čimkimas, jau gerokai įkaušęs, vis kėlė taures į savo kaimyno sveikatą. Siu Sianas, Achmedas ir Markas Polas stovėjo prieš sostą, į juos buvo įsmeigta daugybė smalsių, pašaipių ir pavydžių akių.

Tuo tarpu chanas Chubilajus galvojo apie slaptą pranešimą, kurį buvo gavęs prieš kelias dienas. Žygis į Čipango salas sužlugo. Beveik visas imperatoriaus laivynas žuvo. Jam reikia pinigų naujiems laivams statydinti ir savo kariuomenei stiprinti; juk Kaidu[39], chano Ugedejaus anūkas, tas senas imperatoriaus priešas, renka savo krašte pulkus. Jis mėgina patraukti į savo pusę šiaurinių Katajaus provincijų kunigaikščius ir sudaryti su jais sąjungą prieš didįjį chaną Chubilajų. Daug bėdos jam pridarė ir begaliniai sukilimai tose Katajaus provincijose, kurios anksčiau priklausė Sunų dinastijai ir buvo užkariautos tik prieš kelerius metus. Ir ten nemažas būrys karių buvo reikalingas.

Imperatorius atsilošė savo soste ir susimąstęs suraukė kaktą. Jo akys degė pykčiu. Jam buvo biauru žiūrėti į lengvabūdžius, išsipusčiusius rūmininkus, kuriems terūpėjo vien malonumai. O jis sėdi auksiniame savo soste, sunkių minčių kamuojamas. Tie dvariškiai ir dvaro ponios jam priminė margaspalvius fazanus, kurių mažos ir kvailos galvutės tesugeba riebias kirmėles jo karališkose pievutėse lesinti.

Imperatorius įtariai žvelgė į Marką Polą, Siu Sianą ir Achmedą. Kas jie tokie? Draugai ar priešai? Chanas Chubilajus patenkintas šyptelėjo. Kas išdrįstų tapti jo priešu? Vienas jo rankos mostas sunaikintų kiekvieną. Tačiau dėl tos valdžios reikia kariauti kasdien, todėl jam reikalingi Siu Sianas, Achmedas, Markas Polas ir tūkstančiai kitų, kurie jam padėtų engti svetimas tautas. Jis vertino jų protą, bet nemylėjo nė vieno. Kol jie jam reikalingi, jis apiberia juos briliantais, puošia brangiais drabužiais, dovanoja aukso indus, o kai ne, palieka juos likimo valiai ir dar smagiai pasijuokia, matydamas, kaip buvusį jo favoritą puola gauja pavyduolių, tarsi pulkas maitvanagių kritusį gyvulį.

Patylėjęs imperatorius tarė Achmedui:

— Jūs esate finansų ministras. Girdėjote, ką sakė Markas Polas ir Siu Sianas? Dabar noriu jūsų patarimo.

Achmedas širdyje nusijuokė. Jis puikiai suprato chano Chubilajaus žodžius. „Tu, Achmedai, turi parūpinti man pinigų“, — va ką norėjo pasakyti imperatorius. Dabar pats laikas atkeršyti nekenčiamam Siu Sianui. O Marką Polą, tą jauniklį, įsigudrinusį pralįsti į chano Chubilajaus favoritus, jis prisimins vėliau.

Pagarbiai jis priėjo prie savo valdovo sosto.

— Jūsų nuolankusis tarnas prašo jūsų didenybę paskirti jam valandėlę dėmesio; Aš, nevertasis jūsų malonės, drįstu palyginti valstybės valdymą su didžiulio plėšinio arimu. Seniau nebuvo žmogaus, kuris imtųsi arti tokį lauką, tad piktžolės jame bujote bujojo. Bet va, jūsų didenybei įsakius, to darbo ėmiausi aš. Yra jau įdirbtų laukų, yra ir neįdirbtų. Kai kur tik pasėta, o kai kur jau žaliuoja. Bet jei tų laukų nežiūrėsi, pasėliai žus ir beliks tik gailauti.

Ministras Achmedas patylėjo ir dėbtelėjo į chaną Chubilajų, kuris susidomėjęs jo klausėsi. Tarsi negirdėdamas pikto šnabždesio, Achmedas jau tvirtu balsu varė toliau:

— Patarėjas Siu Sianas prižiūri mano darbus. Jis ir yra mano laukų sargas. Tačiau jei jis nebus pakankamai energingas ir uolus, arėjo triūsas nueis perniek. Bet jei dangus neatsiųs lietaus, derliaus vis vien negausime, tegu tas sargas nors ir iš kailio neriasi. O dangaus lietus — tai man didesnės valdžios suteikimas, jūsų didenybe. Tegu jūsų didenybė atleidžia man už tokį pasakymą.

Chanas Chubilajus teikėsi nusišypsoti Achmedui ir tarė:

— Lapės nemėgsta greitakojo šuns. Bet kaip galėtų jo nemėgti patsai šeimininkas? Aš įsakau, kad nuo šiol Achmedas pats, be patarėjo Siu Siano, turi spręsti visus finansinius reikalus. O chanas Kogotajus tepasirūpina Achmedo asmenine sargyba.

Achmedas nugalėjo. Svečiai kėlė prie lūpų taures, vaišinosi gardžiais valgiais, o iš lūpų į lūpas ėjo žinia, kad chanas Chubilajus padidino finansų ministro valdžią. Visų akys nukrypo į Siu Sianą. Jis tyliai brovėsi pro puotaujančiųjų minią prie savo stalo. Valgė ir gėrė jis mažai. Kai stalai buvo nuimti, o komediantai ir juokdariai ėmė rodyti savo meną, Siu Sianas paliko Scilę, kurioje gaudė linksmi balsai ir girti kvatojimai.

Arfininkai brunzgino stygas, trimitininkai pūtė dūdas, fleitistai grojo fleitomis, būgnininkai mušė būgnus, smuikininkai čirpino smuikus. Valdovas maukė vyną. Nugaros, sulenktos prieš jį, iš sosto aukštybės atrodė kaip žvilgantis margaspalvis kilimas.

Markas Polas matė, kaip menka Siu Siano figūra šmėžtelėjo ant aukšto tilto, vedančio į princo Čimkimo rūmus.

Dienos ėjo vis trumpyn. Į Chanbalyką suvažiuodavo daugybė vežimų, prikrautų anglies. Prie venecijiečių namų taip pat sustojo toks vežimas. Iš jo iškrovė juodus akmenis, kuriuos kalnakasiai kasa iš žemės. Venecijoje Markas niekad nebūtų patikėjęs, kad kur pasaulyje yra degančių akmenų, kurie daug smarkiau šildo, nei medžio anglis, ir dega taip lėtai, kad jų kaitros užtenka visai nakčiai. Jis jau matė tiek nuostabių dalykų ir per tuos kelerius metus taip prie visko priprato, kad nė kiek nesistebėdamas šildėsi rankas viršum tų ugnimi žėruojančių akmenų.

Ruduo jau žengė per Chanbalyko gatves ir skersgatvius. Žvarbus vėjas ūžavo sau po ražienas, šlameno šiaudines tvoras, siūbavo medžius imperatoriaus parke ir plėšė nuo jų paskutinius lapus. Viršum stogų dulkė šaltas lietus. Paukščiai užmiršo savo giesmes. Kregždės zujo aplink bokštus prie miesto sienų, krito it strėlės į gatvės vidurį ir vėl šaudė į dangų, apsitraukusį balkšvais debesimis.

Tyliomis saulėtomis dienomis tarp amžinai žaliuojančių medžių blykstelėdavo menkas spindulėlis. Bet saulė jau nebeturėjo savo galios, ir dangus buvo kažkoks šaltas, balkšvai žydras.

Vakarop elgetos traukė iš krepšių savo skarmalus ir sužvarbę supstėsi jais. Vanas vis kalė kalavijus ir iečių antgalius. Kepėjas Li bėgiojo su savo prekėmis iš gatvės Į gatvę ir gudriu žodžiu kurstė neapykantą, kuri it melsva liepsnelė jau pleveno žmonių širdyse.

Kurpius U gavo parduoti dirbtuvėlę ir palikti savo namus, kadangi jis niekaip neįstengė sumokėti mokesčių. Nešikas Janas, kaip ir anksčiau, tampė ant savo pečių ponų palankinus ir kas vakarą pasakojo bevardžio pasiuntinio patikėtiniui, ką jis išgirdo per dieną.

Amatininkai dirbo išsijuosę. Prie keitimo kasų stovėjo ilgos eilės pirklių ir prekininkų, kurie norėjo iškeisti suplyšusius pinigus. Tačiau pinigus keitė tik keletą valandų per dieną, nes iždas buvo beveik tuščias.

Kai kurie smuklininkai, arbatnamių bei pirčių savininkai savo tarnautojams ir tiekėjams mokėjo bambuko lazdelėmis, ant kurių jie parašydavo, kiek esą skolingi, ir dėdavo savo parašą. Bet tas bambukines lazdeles galėdavai išmainyti į pinigus tik pas tą šeimininką, kuris jas davė.

Dvidešimt aštuntąją mėnulio dieną, rugsėjo mėnesį, su didžiausiom iškilmėm buvo atšvęsta imperatoriaus gimimo diena. Dvidešimt tūkstančių kunigaikščių, valdininkų ir kitokių dvariškių gavo dovanų auksu ir sidabru siuvinėtus drabužius, baltas pušnis ir brangiai išpuoštas geltonas juostas. Tokį pat apdarą gavo ir Markas. Kai visi jie suėjo į menę, galėjai pamanyti, kad čia vieni karaliai susirinko.

Dangus tą dieną buvo paniuręs, ir imperatoriui vėl skaudėjo pilvą. Krikščionys, saracėnai, budistai ir kitų religijų išpažinėjai meldėsi kiekvienas savo dievams, idant tie laimintų imperatorių ir duotų jam sveikatos, laimės ir ilgo amžiaus. Mongolų kunigaikščiai ir kitų užkariautų tautų pasiuntiniai nešė į rūmus brangias dovanas.

Mahometonų pirkliai iš kirgizų krašto atgabeno imperatoriui, didžiam medžioklės mėgėjui, puikių sakalų ir erelių. Chanas Chubilajus nusiuntė jiems skanėstų nuo savo stalo, — tai buvo ypatinga malonė. Tačiau svetimšaliai sėdėjo nuleidę galvas ir mėsos neėmė nė į burną. Chanas tatai pastebėjo ir liepė paklausti, kodėl jie nesiteikia priimti jo vaišių. Vyriausiasis iš pirklių, aukštas, tiesus senis ilga balta barzda, išdrįso pasakyti, kad tą mėsą, iš kurios pagaminti patiekalai, musulmonų religija draudžia valgyti. Achmedas išraudo, vos tik per salę nuaidėjo rūstus imperatoriaus balsas. Chanas Chubilajus liepė musulmonų pirkliams prieiti arčiau.

— Jums nepatinka mano valgiai? — burbtelėjo jis piktai. — Imkit savo daiktus ir drožkit lauk!

Ir tada karvedys Vandžu puolė prieš imperatorių ant kelių ir paprašė jį išklausyti.

— Ko tau reikia? — nustebo chanas. — Sakyk greičiau!

Vandžu pakilo ir garsiai tarė:

— Atleiskit man, jūsų didenybe, bet noriu jums pasakyti, ką skaičiau šventoje saracėnų knygoje. Ten taip pasakyta: „Žudykit visus, kurie garbina daugelį dievų.“

Salėje stojo kapų tyla. Narsusis karvedys Vandžu, katajietis iš šiaurės, išdrįso visų akyse stoti prieš musulmonų pirklius. Kiekvienas suprato, kad tie žodžiai skirti pirmiausia Achmedui, kuris geriausias tarnybas patikėdavo savo bendratikiams. Daugelis piktdžiugiškai šypsojosi, mat, rūmuose įvairios grupės tarpusavy piovėsi.

Musulmonų pirkliai stovėjo lyg įbesti. Chanas Chubilajus pasišaukė juos dar arčiau.

— Girdėjote, ką pasakė Vandžu?

Senas pirklys sutrikęs apsidairė. Ir tuomet priėjo Achmedas, puolė ant kelių prieš sostą ir paprašė jį išklausyti. Tačiau chanas Chubilajus neleido jam nė žodžio tarti. Jis pasiuntė vieną rūmininką, kad atvestų mahometonų išminčius. Kai šie atėjo, imperatorius kreipėsi į patį išmintingiausią:

— Ar tiesa, kad jūsų šventojoje knygoje parašyta: „Žudykit visus, kurie garbina daugelį dievų“?

Išminčius lyg sugautas dairėsi į šalis, tarytum ieškodamas atsako į imperatoriaus klausimą.

— Ten taip parašyta, jūsų didenybę,— galų gale atsakė jis.

— Ir jūs tikite, kad jūsų šventasis įsakymas yra kilęs iš paties dievo? — Imperatorius dabar kalbėjo ramiai, tarsi norėdamas padrąsinti iš baimės drebantį išminčių.

— Žinoma, jūsų didenybe, — tvirtai atsakė išminčius.

— Dievas liepia jums žudyti netikėlius, tad kodėl jūs jo neklausot? — suktai paklausė didysis chanas.

Tas klastingas klausimas visai susisuko išminčiui galvoje, ir jis tvirtai išdrožė:

— Mes to dar negalime daryti. Dar neatėjo laikas.

Visa salė suūžė iš pasipiktinimo. Achmedą paėmė siaubas. Jis net pabalo iš įtūžio ir baimės.

— Užtat AŠ galiu jus žudyti! — sušuko chanas Chubilajus. — Stverkit jį ir nuręskit jam galvą. O kitus į kalėjimą! —įsakė jis.

Sargybiniai pagriebė nelaiminguosius, kurie nė nemėgino priešintis, ir nutempė per salę. Vandžu pasislėpė minioje. Jo draugas Čui Inas, kanceliarijos valdininkas, tylėdamas uždėjo jam ranką ant peties.

Ministras Achmedas buvo baisiausiai susijaudinęs ir perpykęs. Tarsi kokia smaugianti ranka sugriebė jį už gerklės. Tie kvailiai per vieną akimirką gali sugriauti viską, ką jis per daugel metų yra sukūręs. Jam nė motais, kad tam asilui nusuks galvą, o kitus sukis į kalėjimą. Tai jam visai nerūpi. Bet jis puikiai žino, kad chano Chubilajaus rūstybė dabar gali užgriūti ir jį patį.

Achmedas akimis sekė Vandžu, stovintį greta Čui Ino. Ilgai Achmedas suko galvą, kaip čia numaldyti didžiojo chano rūstybę. Ir jam gimė sumanymas, kaip atkeršyti karvedžiui Vandžu. Vos tik sutvirtinsiąs savo valdžią, sutriuškinsiąs Vandžu bičiulį Čui Iną.

Susitvardęs Achmedas vėl paprašė imperatorių žodžio.

— Kalbėk, Achmedai! — tarė chanas Chubilajus jau kiek švelnesniu balsu.

Jis meldė imperatorių dar truputį atidėti mahometonams bausmę. Jis pasiūlė iškviesti dar du kitus mahometonų mokslinčius ir leisti jiems paskaityti tam tikrą korano vietą. Aplinkui stovinčių, dvariškių nuostabai chanas Chubilajus sutiko.

Kas gali žinoti, ką galvoja valdovas ką nors svarstydamas. Jo sprendimai buvo tokie pat atmainūs, kaip ir tas skausmas, kuris čia deginte degina, čia vėl atslūgsta. O dangus pro atdaras duris matyti toks gelsvas, tarytum siera.

Argi verta rūstinti svetimus dievus?

Aistrų ir garbės troškimo išvagotas chano Chubilajaus veidas buvo neperžvelgiamas it pilkas akmuo. Į savo triumfo vežimą jis pasikinkė ne tik svetimšalius, bet ir jų dievus. Su žmonėmis jis žaidė kaip su lėlėmis, bet dievams jis jautė prietaringą baimę. Krikščionys turėjo savo dievą Jėzų Kristų, saracėnai — Mahometą, žydai — Mozę, o katajiečiai — Budą. Chanas Chubilajus garbino visus keturis ir prašė jų paramos.

Imperatorius atsilošė savo soste, laukdamas ateinant musulmonų mokslinčių, ir patenkintas atsiminė, kaip jis neseniai atsakė Markui Polui. Venecijietis, nutaikęs gerą progą, paklausė chaną, kodėl jis nenorįs priimti krikščionių tikėjimo. Ir tuomet jis, pats galingiausias pasauly valdovas, atsakė jam, gudriai šypsodamas:

— Sakyk, gerbiamasis, o kodėl aš turėčiau tapti krikščioniu? Jūs pats matot, kad krikščionys nežino jokių stebuklų. Tuo tarpu kiti padaro, ką tik jie nori. Jų burtininkams pavaldūs saulė ir lietus, ir jie gali juos nuginti į bet kurią dangaus pusę. Kai aš sėduosi prie stalo, jie padaro taip, kad pas mane ateitų taurės, sklidinos pieno ar vyno, ir aš galiu sau gerti, kiek tinkamas. Jie skrajoja oru, ir jokia ranka jų negali paliesti. Jūs pats matėte, kad jų žyniai labai iškalbingi ir išpranašauja, ką tik noriu sužinoti. Jei atsiversčiau į jūsų tikėjimą ir tapčiau krikščioniu, ką pasakytų mano rūmų kunigaikščiai ir visi kiti, kurie nėra linkę į krikščionybę? Argi jie manęs nepaklaustų, kuriam galui aš priėmiau krikščionybę? Ir ką gi tie kunigai gali, kokius stebuklus mums žada? Juk jie to paklaustų? O aš neturėčiau ką atsakyti. Ir jie mane palaikytų paklydusiu žmogumi, o jų žyniai, kurie tikrus stebuklus daro, lengvai galėtų mane pražudyti.

Vos prieš sostą suklaupė du mahometonų mokslinčiai, visa salė subruzdo. Chanas Chubilajus apžvelgė juos tylėdamas ir liepė jiems stotis. Jiedu stengėsi nuslėpti savo susijaudinimą. Vienas jų buvo mažo ūgio, visai pražilęs, nerimastingomis akimis. Aukšta jo kakta ir smilkiniai buvo išvagoti giliomis raukšlėmis. Antrasis — ilgšis, prakaulaus veido ir didelėmis rankomis. Jis pamatė į jį nukreiptą Achmedo veidą, valandėlę užsimerkė, ir jo veidas iškart pasidarė rimtas.

— Ar tiesa, kad jūsų šventoji knyga liepia žudyti kitatikius? — paklausė imperatorius.

Visi tylėjo, sužiurę į du žiniūnus. Achmedas buvo baltas kaip popierius, tačiau šaltas ir abejingas. Tą valandą jis apsvarstė visus galimumus ir prisiekė žiauriai atkeršyti Vandžu ir jo bičiuliui, jei tik pasiseks atkalbėti imperatorių nuo nelemto jo ketinimo nugalabyti mahometonus. Net ir tuomet, jei musulmonai pateks į nemalonę, juo nusikratyti nebus taip lengva.

Ir štai įvyko kažkas netikėta. Gelsvas it siera dangaus uždangalas prasiskleidė, ir ištryško linksmi saulės spinduliai, nuskaidrindami pilką rudenio dieną. Stogų čerpės sužibo auksu. Komediantai, kurie linksmais veidais laukė už durų, atsidūrė šviesoje, tartum būtų įžengę į sceną. Dvariškių minios sujudo. Auksas, sidabras, briliantai, margi šilkai ir raudonos kolonos — viskas nušvito tamsiame raižytinių sienų fone. Švietė saulė, ir jos spinduliai brovėsi į salę.

— Tas teisybė,— pradėjo savo kalbą didysis prakaulis mula, — kad Alachas liepia žudyti tuos, kurie garbina daugelį dievų. Bet jis turėjo galvoje tik tuos, kurie nepripažįsta jokios aukščiausios esybės. O jūsų didenybė kiekviename savo įsakyme minite dievo vardą, tai jūsų ir jūsų vienatikių jokiu būdu negalima priskirti prie tų netikėlių, kuriuos šventoji knyga liepia žudyti.

Chanas Chubilajus buvo patenkintas mulos atsakymu, mat, netikėtai sušvitusią saulę jis palaikė ne kuo kitu, o dangaus ženklu. Jis paliepė tučtuojau paleisti suimtuosius, o abu mulas gausiai apdovanojo.

O paskui, lyg niekur nieko, visi vaišinos toliau. Dvariškiai ir jų damos tiek prisišveitė, jog pilvai vos neplyšo, o nuo gėrimų kai kas net ir slenkstį kliudė.

Žiemos mėnesiai nešė sniegą ir šaltį. Vieną dieną aklasis Ši susijaudinęs įbėgo į kalvę ir tarė:

— Tėve Vanai, suėmė kepėją Li. Kareiviai braunasi į visus namus ir ieško ginklų. Janas sako, kad jūs turite tučtuojau slėptis.

Ši pastvėrė nugrubusią kalvio ranką.

— Sakykit ką nors, tėve Vanai… — maldavo jis, pakėlęs baimės kupiną veidą.

Vanas priglaudė Ši prie krūtinės.

— Bėgti? — pradėjo jis prikimusiu balsu. — O kurgi mes nubėgsime, Ši? Mano veide įdegintas nusikaltėlio ženklas. Mano gatvėje visi žino, kas aš toks. Bet kas man duos darbo svetimame mieste? Ten visi manys, kad aš vagis arba galvažudys.

— Aš moku groti bambukine fleita. Badu nemirsim. Skubėkit, tėve Vanai. Girdėjau, kaip rėkė moterys, kai atėję kareiviai kirviais kapojo duris. — Ir visai tyliai jis pridūrė: — Aš bijausi. Einam, tėve Vanai.

Vaikinukas visas virpėjo, ir kalvis tai pajuto. Jis prisiminė kalėjimo landynes, kur jis vos galvos nepalydėjo. Dabar jie išsivedė linksmąjį jo bičiulį, kepėją Li. Ir vėl kareiviai valkiojasi po miestą, ieškinėdami nepaklusniųjų katajiečių. Vanas prisiminė ir tą naktį, kada į jo namus buvo atėjęs bevardis pasiuntinys. Kiek jis tada tikėjosi. Jie privežė daug geležies, o jis iš jos kalė kalavijus ir iečių antgalius. Netrukus turėjo sužibėti signaliniai žiburiai kalnuose. Visi nekantriai laukė. Bet jų laukimas nuėjo veltui. Bėgo dienos, bėgo naktys. Ilgesingai jie žvelgė į kalnus, supančius Chanbalyką. Jiems buvo pažįstama kiekviena viršukalnė, todėl iš anksto žinojo, kur turėtų sužėrėti pirmasis žiburys, ir laukė, vis laukė…

Dabar Vano širdyje vilties nebėra. „Aš moku groti bambukine fleita.“ Taip jam pasakė Ši. Dienos šviesos jis nemato, bet jo siela narsi. O groja jis taip, kad besiklausydamas pamiršti visus rūpesčius. Žaizdras išblėso. Į kalvę jau skverbiasi žvarbus šaltis.

— Gerai, Ši. Einam, — tarė Vanas. — Tu grosi bambukine fleita, o aš prašysiu išmaldos… Puiku dabar gyventi Katajuje, Ši.

— Aš girdžiu juos, tėve Vanai. Jie daužo duris gretimame name. Greit jie bus čia. Turime skubėti.

Vanas užkrovė asilui menką savo turtą ir išvedė jį pro užpakalines duris į skersgatvį. „Einam, pilkši“, — tyliai pašnekino jis asilą, ir tuo pat metu jie išgirdo, kaip sargybiniai daužo duris.

Ši tvirtai paėmė už pavadžių. Jaunas jo veidas atrodė kaip suaugusio.

— Gal būt, kada nors sugrįšiu čia, — sumurmėjo Vanas.

Molėtas kelias buvo ištryptas, išvažinėtas. Prie namų buvo suverstos nešvaraus sniego krūvos. Daugelis parduotuvių ir dirbtuvių buvo uždarytos. Per pietinius vartus iš miesto traukė minios žmonių. Sargybiniai jų nekliudė, nes komendantas Vandžu buvo įsakęs visus praleisti. Tačiau prie kitų vartų, kuriuos saugojo mongolų chano Kogotajaus kareiviai, daugelis žmonių buvo sulaikyti. Kalėjimai buvo prigrūsti katajiečių.

Ministras Achmedas po ano įvykio su musulmonais įgavo dar didesnę valdžią, rezgė intrigas, it voras savo tinklą. Liaudis badavo, o jis spaudė iš jos paskutinį skatiką. Užtat valstybės iždas vėl papilnėjo, o chanas Chubilajus nė neklausinėjo, iš kur imasi pinigai. Jis visur ir viešai gyrė Achmedą. Ir kai Achmedas apskundė Čui Iną, kad šis neįvykdęs imperatoriaus įsakymo, ir pasiūlė įkirsti jam už tai šimtą septynias rykštes, o paskui nukirsdinti galvą, chanas Chubilajus tuoj pat sutiko. Čui Inas turėjo padėti galvą vien už tai, kad aną atmintiną dieną jis patapšnojo savo bičiuliui Vandžu per petį.

Vandžu apsisiautė baltą drabužį ir nuėjo į tą vietą, kur buvo palaidotas jo draugas. Ilgai jis stovėjo prie kapo. Sargybiniai nesiryžo nuvaryti tarsi sustingusio žmogaus su gedulo apdaru. Dangus apniuko, pradėjo snigti, ir kapas apsidengė baltu apdangalu, o virš jo kranksėjo varnos. Pats dangus gedėjo kartu su juo.

Pravėręs lūpas, Vandžu tyliai pasakė:

— Jis tave nužudė, Čui Inai. Bet aš už tave atkeršysiu. Aš nenurimsiu, kol Achmedo kūnas nebus išmestas šunims ir gyvatėms susprogti… Prisiekiu!

Kai jis ėjo nuo kapo, jo veidas buvo lyg akmeninis.

O rūmuose visi drebėjo prieš įsigalėjusį Achmedą. Džambuji-chatun, ta storapilvė, norėdama parodyti savo favoritui ypatingą malonę, padovanojo jam dešimtį gražių vergių.

Chanas Chubilajus liepė jam atvesti baltą žirgą su brangia apranga.

Achmedas gėrėjosi, mėgavosi valdovo malone. Į Siu Sianą jis žiūrėjo kaip į tuščią vietą ir nepaisė jo patarimų.

1282 metų šaltą sausio dieną Markas sužinojo, kad žygis į Čipangą visai sužlugo. Jau metai prašoko, kai Matėjas paliko Chanbalyką. Atsisveikindamas jis linksmai tarė draugui:

— Aš iškeliauju, Markai. Tu negali įsivaizduoti, kaip aš džiaugiuosi, kad vėl atsidursiu jūroje. Tik dabar imu jausti, kad gyvenimas turi šiokią tokią prasmę. Ašimą palieku tavo globai. Tu sugebėsi ją apginti. — Ir šypsodamas pridūrė: — Pakalbėk su ja. Kas žino, gal jau ji nebenori grįžti į Kunminą. Ar ateis tokia diena, kada ji panorės išplaukti su mumis į Veneciją. Ak, Venecija! Kas čia padaryta iš aukso, tas Venecijoje iš geležies. Mėgstu geležį, Markai. Ji patikimesnė už auksą. Sudie, drauguži! Iki pasimatymo! Greitai sugrįšiu, apvainikuotas šlove. Ir žiūrėk, nepamiršk: galgi ji važiuos drauge su mumis į Veneciją.

Šitoks liko Matėjas Marko atmintyje — besidžiaugiąs gyvenimu ir tikintis ateitimi.

Ministras Achmedas pranešė Markui liūdną naujieną ir pareiškė nuoširdžią užuojautą. Net Ašimą jis prisiminė, kuri, anot jo, dabar jau likusi tikra našlaitė.

Išsiblaškęs Markas skubiai žingsniavo gatve, tarsi nematydamas skurdžiai apsirengusių žmonių, kurie, baikščiai dairydamiesi, tempė savo ryšulius. Negirdėjo jis, kaip keikė ir plūdosi kareiviai, varydami būrius vargšų katajiečių. Jis krūptelėjo, pamatęs, kaip viena moteris klykdama bėgo šalia kareivių. Bet pasukęs į savo kiemą, jis ir tai užmiršo.

Du tūkstančiai katajų džonkų su daugiau kaip šimtu tūkstančių kareivių išplaukė į Čipangą. Jie išlipo į krantą ir pirmame mūšyje sutriuškino priešo kariuomenę. Bet paskui atžygiavo Tokimunas su dideliais pulkais, surinktais visose Čipango salose, ir mongolus bei katajiečius suvarė atgal į jų laivus. Daugelis krito, o didžiumą laivų sudaužė iš šiaurės atūžęs uraganas.

„Venecijai Ak, Venecija!“ — Mielas jo bičiulis niekados nebepamatys Venecijos! Markas neabejojo, kad narsusis jo draugas ėjo į mūšį pirmas. Maža vilties, kad jis gyvas. Bet juo arčiau jis ėjo prie namų, juo labiau stengėsi įtikinti save, kad šiokia tokia viltis gali būti. Eidamas per kiemą, jis stengėsi atrodyti linksmas, bet vis tiek vengė susitikti su Ašima, su tėvu ir dėde.

Įėjęs į kambarį, Markas nusimetė apsiaustą ir parimo ant stalo. Susimąstęs jis žvelgė kažkur į vieną tašką. Ar gali taip būti, kad toks žmogus, kaip Matėjas, niekados nebesugrįš? Juodu susidraugavo per ilgą ir pavojų pilną kelionę, jų draugystę sutvirtino džiaugsmai ir sielvartai ir pamaži jie pasidarė viens kitam būtinai reikalingi. Diena iš dienos jie susitikdavo, ir Matėjo šviesus protas ir šaltakraujiškas būdas ne sykį padėjo jam išbristi iš painiausių rūmų intrigų.

Markas mintimis nuskrido į praeitį. Atsiminimai lyg vėjo draikomi debesys skrido pro šalį. Matėjas milžinišku savo kardu kaunasi su karaunais, kilpinė užkrinta jam ant kaklo ir parverčia žemėn… Virsdamas jis dar spėja sušukti: —„Markai, bėk!..“ Matėjas sėdi duobėje ir išveržia iš rankų ietį… Hasan-bekas negyvas. „Einam, Markai, jau laikas“… Žvaigždėta naktis. Jis skuba. Vaiduokliški šešėliai šmėsčioja ant kelio, plėšikai sėlina per mišką, lygumoje stūgauja šakalai!.. „Tu manai, ją neštuvuose nešiojo? Na, gerai. Nebekalbėkime daugiau apie tai. Labos nakties… Ji liesa kaip ožkytė.“—„Dabar tu antrą kartą ištraukei mane iš duobės, Markai, ir dar mergaitę priedo“… „Ten, sode, žydi didelis geltonas žiedas… Ar dar sugrįšiu kada į Veneciją?“

Markui rodės, jis girdi bičiulio kuždesį, ir kiekvienas sakinys atmintyje virto gyvu paveikslu. „Ar tu dar gyvas, Matėjau?“ — klausė jis lyg vaikas ir klausėsi, klausėsi — bene išgirs atsakymą. Bet atsakymo nėra. Jis pakėlė galvą ir apsidairė. Namų tyla jį taip slegia…

„Neverk, ožkyte, — atsisveikindamas pasakė jis Ašimai. — Juk su tavim lieka Markas.“ Ir jis išėjo.

Dabar Markas turi pasakyti Ašimai liūdną naujieną. Ji tikriausiai savo kambaryje. Chanbalyko žiemos jai ne į sveikatą. Speigo ji negalėdavo pakęsti, rankų Visai nebejausdavo. Sykį jis nepastebėtas įėjo į jos kambarį ir pamatė ją sėdinčią prie užgesusio židinio. Ji buvo balta lyg drobė. Ir kai jis susirūpinęs paklausė, kas atsitiko, ji kaip ne savo žodžiais atsakė: „Aš bijausi balto sniego.“

Markas atsistojo ir tyliai ėmė vaikščioti po kambarį. Nereikia nukabinti nosies. Kas sakė, kad Matėjas žuvo? Achmedo žodžiai nieko gera nesako, bet ką Achmedas žino apie Matėją? Matėjas moka kovoti ir gintis kaip niekas kitas. Jūra ir štormai jam vieni niekai. Jei iš tūkstančio džonkų nuskendo devyni šimtai devyniasdešimt devynios, tai tą tūkstantąją Matėjas tikriausiai išvedė iš visų pavojų. Matėjas gyvas! Kitaip ir būti negali! Markas pats save išbarė, kad jis lyg sena boba tuoj apie nelaimę ir tegalvoja. Ašima neturi žinoti apie jo būkštavimus. Argi reikia ją graudinti, kol jis pats nieko tikro nežino?

Malkas pagalvojo, jog štai jau aštunta žiema jis gyvena Chanbalyke, o dar treji metai kelionės, ir jam pasirodė, kad prabėgo jau ištisas amžius.

Kai jie išvyko, jam buvo septyniolika, o dabar vaikystė pasiliko taip toli, kaip Venecija nuo Chanbalyko. Kartais jis norėdavo prisiminti jauną laivų statytoją Džovanį, juodaplaukę vaikystės draugę guvią Džaniną arba ištikimąjį tarną Paolą, bet jų veidus jis matydavo lyg per rūką. Ryškiau ir gyviau atminty iškildavo jo motinos kapas tyliose San Mikelės kapinėse.

Bet dabar jo mintys nuolat ir nuolat grįžta prie. Matėjo, ir jo paveikslas užstoja visa kita. Kaip jis galėjo pamanyti, kad Matėjas miręs?

Kankinamas abejonių ir slaptos baimės, Markas nuėjo pas Nikolą ir Mafiją Polus. Eidamas jis sutiko Ašimą. Ji atsitiktinai buvo išslinkusi iš savo kambario. Bet nenorėjo jo trukdyti. „Jis turi aibę darbų arba nori pailsėti po sunkios tarnybos“, — pagalvojo ji.

Markas sustojo ir pasakė, jog šiandien jis labai užsiėmęs. O ji nė nenujautė, kad jos žvilgsnis jam priminė tą nelemtą žinią apie Matėją. Netaręs nė žodžio, Markas nuskubėjo pas tėvą.

Abu senukai, kaip Markas ir tikėjosi, sėdėjo prie išdėliotų prekių sąrašų ir sąskaitų, prie surištų pinigų pluoštų ir karštai dėl kažko ginčijosi. Pamatę Marką, juodu nutilo.

— O va ir ateina tavo sūnus, — pašaipiai, bet geraširdiškai pasakė Mafijas Polas. — Iš kur mums tokia garbė jus pasveikinti, mesere Polai?

Markas priėjo prie stalo ir atsisėdo priešais. Staiga jis pajuto savo jėgą. Jo tėvas ir dėdė, ką tik sugrįžę iš kelionės, jau aptaria naują išvyką. Jie buvo drąsūs ir energingi, o visas jų gyvenimas — prekyba. O jis juk priklauso jų giminei.

Tėvui ir dėdei labai rūpėjo nauji jų sumanymai, tad jie tuojau paprašė Marką patarimo ir paramos.

Imperatoriaus valdininkai prekybai su užsienio šalimis rengia laivus ir siūlo kapitalą ilgesnei prekybinei kelionei į pietus. Ir nors valstybė ima septynias dešimtąsias viso pelno, o pirkliams palieka tik tris dešimtąsias, vis tiek atsirado nemaža norinčiųjų. Markas prižadėjo padėti Nikolui ir Mafijui Polams išsirūpinti laivą ir prekių.

Per šitą pokalbį Markas galėjo įsižiūrėti į tėvą ir dėdę. Nors iš pat jaunystės juodu gyveno bastūnišką gyvenimą, o kelionėse jų tykojo pavojai, jie buvo dar visai jauni. Kiekvieną kartą Markas žavėjosi jų neišsenkamu žvalumu ir energija.

Niekas nebūtų pasakęs, kad Nikolui Polui po kelių savaičių sukaks penkiasdešimt metų, nors jo barzda ir plaukai ties smilkiniais buvo jau žilstelėję. Jo eisena greita, stotas tiesus. Dėdė Mafijas turi penkiasdešimt dvejus metus, bet koks jis linksmas, žvalus ir niekad nenuvargstantis. Jie buvo Venecijos pirkliai, ir Venecija, toji pasaulinės prekybos sostinė, tikrai galėjo jais didžiuotis. Bet ką žinojo šventojo Marko respublikos valdytojai apie tuos savo tautos sūnus, ką jie žinojo apie Kata jų, tą pasakišką šalį?

Marko akys susitiko su tėvo akimis, ir jie abudu nusišypsojo; juodu buvo viens kitu patenkinti.

Nikolas Polas didžiuodamasis prisiminė chano Chubilajaus žodžius per pirmą audienciją Šandu mieste: „Jūsų sūnaus veidas švytėte švyti, o jo akyse ugnis.“ Dėl Marko jam nėra ko rūpintis. Protas ir santūrumas Marką padarė įtakingą didžiojo chano rūmuose.

— Tu tik pažiūrėk į jį, Nikolai, — šypsodamas pasakė Mafijas Polas broliui. — Ar tu atsimeni, kaip jis, dar vaikiščias būdamas, naktį vienmarškinis atėjo į mūsų kambarį ir paklausė, — čia Mafijas pakeitė balsą, mėgdžiodamas vaikišką Marko šneką: „Dovanok, tėve, bet aš noriu paklausti dėdę… Dėde, jūs sakėte, kad kiekvienas, kuris ateina prie didžiojo chano sosto, pabučiuoja žemę. Ar jūs taip pat bučiavot?“ Mafijas Polas iš širdies nusijuokė ir jau savo balsu tarė: — O dabar, matai, jis pats kiek jau kartų lenkė nugarą prieš valdovo sostą. Bet jis paliko toks, kaip buvęs, tas mūsų Markas.

— Kas dabar naujo didžiojo chano rūmuose? — paklausė Nikolas Polas.

— Chanui Chubilajui skauda pilvą, o jo dvariškiai bėgioja po rūmus su auksiniais naktiniais puodeliais, — kandžiai nusijuokė Mafijas.

— Nugalabijo Čui Iną iš imperatoriaus kanceliarijos, — atsakė Markas. — Sako, kad tai ministro Achmedo kerštas.

— O tu kaip manai? — paklausė Nikolas Polas.

— Nežinau. Su manimi Achmedas visad maloniai elgiasi. Bet rūmuose visaip žmonės šneka.

— Chanbalyke susektas sąmokslas, — susimąstęs tarė Mafijas Polas. — Achmedas labai engia liaudį. Visi jo nekenčia.

— Tai dar nieko nereiškia, — atkirto Nikolas Polas. — Mūsų jie taip pat nekenčia. Nemėgsta jie svetimšalių. Aš tavim dėtas negadinčiau santykių su Achmedu. Imperatorius juo pasitiki.

— Kad čia būtų Matėjas… Bet jis taip toli, — pasakė Mafijas Polas.

Nikolas pagalvojo: „Aš visuomet džiaugdavausi, kai Matėjas būdavo kartu su Marku“, tačiau garsiai jis pasakė:

— Jam nereikėjo iš čia važiuoti.

— Dabar jis galėtų keliauti su mumis į pietus.

Tie žodžiai krito lyg kokie sunkūs lašai.

Imperatoriaus laivynas žuvo prie Čipango salos, — prabilo Markas, nepakeldamas akių.

Stojo ilga tyla. Paskui Mafijas lyg pats sau tarė:

— Vadinasi, tu jau žinai.

Jie nežiūrėjo vienas į kitą. Nikolas ir Mafijas Polai tą liūdną naujieną sužinojo anksčiau už Marką, bet juodu tylėjo.

— Tikiu, kad jis dar gyvas, tėve.

Gal būt, atsakė Nikolas Polas.

Pirkliai išbuvo Chanbalyke dar šešias savaites. Markas išrūpino jiems du laivus. Kai chanas Chubilajus su savo palyda išsirengė į medžioklę šiaurinėse srityse, venecijiečiai su vilkstine iškeliavo jūros link.

Pavasaris ilgai delsė sulaužyti baltą žiemos dangą. O paskui per vieną naktį jis parodė savo galią. Aukštas tuopas užgulė rausvas permatomas ūkas. Visur skleidėsi pumpurai. Kiemuose stovėjo ką tik perdažyti palankinai. Moterys sėdėjo panamiais ir dirbo popierines gėles. Auksakalių plaktukėliai daužė taurųjį metalą, o rūmų damos, išsidažiusios, išsikvėpinusios ir apsikarsčiusios brangenybėmis, vaikštinėjo po imperatoriaus sodą.

Sužydo medžiai ir krūmai. Čiulbėjo paukščiai, o miestas dar miegojo. Saulė pakilo ir plaukė į gilią žydrynę. Chanas Chubilajus ir gausūs jo dvariškiai paliko sostinę Chanbalyką.

KAS TU, BROLAU?

Ūžavo vėjas ir lenkė iki žemės pakelės medžius. Dangus vis labiau niaukėsi. Pilki debesys užstojo saulę, ir visą žemę apgaubė tamsa. Žali ryžių laukai, kaskadomis leidžiantys prie upės, nebežvilgėjo, kaip anksčiau. Vingiuota tolimų miškų linija nuskendo melsvame ūke. Arklių ir asilų kanopos kelia didžiausius dulkių debesis. Neišpasakyta kaitra užgulė žemę. Vėjas karštas, degina žolę ir lapus. Į kalnus tingiai kopia vieškelis. Tipendami smulkiais žingsniukais, nešikai vilko savo naštą. Asiliukai tempė dviračius iki viršaus prikrautus vežimus, kurie svyruodami dardėjo ištryptu ir išvažinėtu keliu. Kalno pašlaitėje susitiko dvi prekybinės vilkstinės.

Kapitonas Matėjas sulaikė žirgą ir tarė savo palydovui:

— Taigi tu nori ir toliau su manim keliauti, drauguži? — Tai taręs, jis kaire ranka nusišluostė nuo kaktos prakaitą. Tas prakeiktas karštis išsunkia visas jėgas, — burbtelėjo jis.

Dešinioji Matėjo ranka buvo aptvarstyta kažkokiu murzinu tvarsčiu. Jis vėl paėmė pavadį ir šūktelėjo arkliui:

— Na, greičiau, jau lietus ateina!

Kelias vingiavo Geltonosios upės pakrantėmis. Kitas krantas vos šmėkšojo pro karštą ūką, o tolimi kalnai atrodė lyg tamsūs debesys.

Matėjo palydovas jojo ant mulo. Jis vilkėjo paprastais valstiečio drabužiais. Ant balno karojo melsva šilkinė gūnia, bet gėlėti raštai buvo sumurzinti taukais ir sunkiai begalėjai juos įžiūrėti. Jo mulas, apkrautas keisčiausiais rakandais, lėtai tapnojo į kalną. Iš šonų barškėjo du prikaistuviai, ant pasturgalio dvi šiaudinės skrybėlės, o pati didžiausia skrybėlė buvo užmaukšlinta mului ant galvos. Tas vargšas gyvulys buvo visas apkarstytas įvairiausiais maišiukais ir maišeliais, kurie mataravo sulig, kiekvienu jo žingsniu. To lobio vidury, truputį didesnis už mulo skrybėlę, sėdėjo raitelis, gyvas katajietis iš Pietų. Melsva šilkinė gūnia rodė, jog raitelis turi būti pasiturintis žmogus. Belaukdami lietaus nešikai susėdo po palmės lapija ir pavydžiu žvilgsniu žiūrėjo į mulą ir jo raitelį.

Geltonoji upė iškart persimainė, smarkus vėjo gūsis nulėkė per žemę ir vandenį, laivai paskubomis nuleido bures. Gera tiems, kurie plaukė pavandeniui, o tiems, kurie prieš srovę, teko sunkiai užgulti irklus.

Matėjas ir jo bendras paragino savo gyvulius. Kai ėmė kristi pirmieji sunkūs lašai, juodu jau buvo pasiekę tamsiai žalią miško sieną. Atsidūrę po šita saugia lapijos danga, juodu pririšo arklį ir mulą prie dviejų iš žemės kyšančių šaknų. Lietus barbeno į medžių lapus, lašėjo nuo šakų ir kamienais čiurleno žemyn. Gaivus vėjas išsklaidė šiltą, priplėkusį miško orą. Pakvipo žiedais ir žolėmis.

Kai Matėjas nusibraukė savo plaukus, visi pamatė, kad jis nebeturi kairiosios ausies.

— Taigi tu nori ir toliau su manim keliauti? — vėl paklausė Matėjas. — Ką gi, gerai, drauguži. Tu man patinki. Tik žiūrėk, neužpykink manęs. Žiūrėk, akis išplėtęs, kad tavęs vėl neįkištų į kaladę… Aš tave vadinsiu Patroniuku, supranti tu: Patroniuku! Aš pats esu Patronas, tai yra šeimininkas, o tu tik Patroniukas… Jei turi noro, jokim drauge į Chanbalyką. Mano bičiulis Markas vis kur nors tave įtaisys.

— Didžiai dėkoju, jūsų malonybe, — atsakė Patroniukas. Jo veidas žvitriomis akimis atrodė toks šelmiškas ir suktas, kad Matėjui nenorom atėjo į galvą ta pati scena, kurią jis matė nedidelio miestuko turgaus aikštėje.

Kapitonas jojo į Chanbalyką ir vis tebejautė sūrų jūros kvapą. Sutinusi ranka ir skausmas ties ausimi nuolatos jam priminė pralaimėtas kautynes, audrą jūroje, kai didžiulės bangos nunešė jų laivus ant povandeninių rifų. Norėdamas visa tai užmiršti, jis žvalgėsi į šalis, nepraleisdamas pro akis nė mažiausios smulkmenos. Po trijų dienų kelionės jis pateko į nedidelį miestuką. Geltonosios upės intako pakrante bėgo siaura gatvelė. Jodamas pro vartus, Matėjas turėjo pasilenkti, kad neužsigautų kaktos. Prekininkai ir amatininkai, susėdę išilgai gatvės, aikčiodavo arba

šaipydavosi, pamatę tokį milžiną. Tačiau Matėjas jau buvo prie to įpratęs ir visai nekreipė dėmesio.

Miesto viduryje gatvė platėjo ir pavirto į stačiakampę aikštę. Šitoje aikštėje jis pirmąkart pamatė Patroniuką, įspraustą į didžiulę medinę apikaklę. Jo veidas Matėją pralinksmino ir tuo pačiu sužavėjo, ir jam širdis neleido prajoti pro šalį. Patroniukas šią akimirką neatrodė nei šelmiškas, nei suktas — ką čia išgudrausi, į tokią bėdą pakliuvęs. Jis klūpojo ant medinio ešafoto, jo kaklas buvo įspraustas tarp dviejų kaladžių, ir jis įtūžęs liejo savo pyktį, žiūrėdamas į žioplių minią. O tie nelikdavo jam skolingi ir šaipydavosi, kiek įmanydami. Įtūžio pagautas, — juk jam ne tik kaklą gniaužė medinė apikaklė, bet ir rankos buvo suveržtos kietomis apyrankėmis, — jis ėmė spardytis it pasiutęs, plūstis ir keiktis, kiek tik gerklė leidžia.

Matėjas žiūrėjo į ešafotą, lyg į kokį teatrą: juokdarys linksmina žiopsančią publiką, vaidindamas rūstį ir visaip vaipydamasis, kad tik linksmiau juoktųsi žiūrovai. Bet žmogus su kaladėmis, taip be paliovos plūsdamasis, įpykino žiūrovus, ir jie taip pat paleido gerkles.

— Ei tu, medinis pamply, užsičiaupk!

— Argi mes tave įkišome į tą kaladę?

— Prikąsk tą savo biaurų liežuvį!

Vienas prekininkas parinko iš savo krepšio supuvusių vaisių ir šūktelėjo miniai:

— Va imkit iš čia ir užkimškit gerklę šitam gerkliūgui!

Vaikinukui net akys išsprogo, pamačius, kaip du berniūkščiai stengiasi užsiropšti ant jo mulo, stovinčio šalia ešafoto. Plyšdami juoku, berniokai pagaliais ėmė barškinti puodus ir šiaudines skrybėles.

— O tas pamaiva, matyt, turi mulą trimis galvomis. Po skrybėlę kiekvienai galvai!

— Sakyk, kur tu nudžiovei šitą gūnią?

— Negi toks ponaitis ims ir nudžiaus? Jis juk turčius, ruošiasi į tolimą kelionę. Pamatysi, netrukus čia pasirodys patsai vietininkas ir ims atsiprašinėti, kad jį patupdė į kaladę…

Nelaimingasis nuleido galvą ir atrodė, kad jis jau nurimo. Bet štai nei iš šio, nei iš to jis ėmė bliauti visa gerkle:

— Nešdinkitės iš čia, šunsnukiai! Aš jums… — Čia jis užsikirto.

Jis gniaužiojo kumščius, kruvinai nusibrūžino rankas ir vis sukinėjo galvą, lyg plaunama višta. Vos atgavęs kvapą, jis prasižiojo paleisti naują keiksmų ir grasinimų srautą, tik staiga supuvęs abrikosas užčiaupė jam burną. Antrasis abrikosas pataikė į kaktą ir aptėškė visą veidą. Tai buvo lyg ženklas, ir netrukus medinė nelaimingojo apikaklė buvo aptaškyta supuvusiais vaisiais.

Berniūkščiai dar garsiau tarškino prikaistuvius, pritaisytus prie mulo šonų, ir spiegė iš pasitenkinimo.

Kaladėse įsprausto žmogaus veidas staiga vėl pasikeitė. Jis išspiovė supuvusius vaisius, atsargiai pasuko galvą ir tylėdamas ėmė žiūrinėti į žmonių minią. Jo rankos nusviro lyg nuskintos gėlės, o akys pasidarė liūdnos liūdnos. Neliko baimės, tik bežadis skausmas.

Saulės spinduliai nubrėžė ryškų ešafoto šešėlį. Vištos lesinėjo apipuvusius vaisius, mikliai landydamos tarp amatininkų, žvejų, žemdirbių ir prekininkų. Vienmarškinis vaikiščias nevikriai perbėgo gatvę, parkrito ir ėmė žliumbti.

— Matot, dabar jis tyli kaip žuvis! — sušuko prekininkas, visiems dalijęs supuvusius vaisius. — Nagi, duokime jam kaip reikiant! Negi užmiršot, kaip jis mus įžeidinėjo?

Matėjas dejuodamas nulipo nuo arklio, prasibrovė pro žmones ir pateko į pačią spūstį.

— Nutilk tu, plepy! — tarė jis smarkuoliui prekininkui. — Palik jį ramybėje.

Vieni sumišę nusijuokė ir greit nusviedė parengtus sviedinius į šalį. Matyt, jie pagalvojo, kad ir patys gali atsidurti šito vargšelio vietoje, dabar stovinčio prie gėdos stulpo, — juk jisai toks pat, kaip ir jie. Jiems pasidarė gėda. Bet kiti nenorėjo atsisakyti tokios pramogos ir jau buvo vėl bemetą į savo taikinį.

Žmogus su kaladėmis tai pastebėjo, ir jo veidas vėl persimainė. Jo antakiai ištįso, iš siaurų plyšių žybtelėjo šelmiškos akutės, lūpomis nuslinko šypsena. Jis tarytum norėjo pasakyti, jog viską atleidžiąs savo skriaudėjams.

Jo akys bylojo miniai: „Mieli broleliai! Aš nepykstu ant jūsų. Tik pažvelkit į mane. Aš viską pamiršau, ką jūs man padarėte. Dabar eikite ramūs namo ir truputį pagalvokite apie tai, kas čia įvyko.“

Jis maldaujamai išskėtė rankas ir sušuko taip garsiai, kad buvo girdėti visoje aikštėje:

— Ar jūs žinote, už ką ponas teisėjas mane patupdė?.. Ar aš koks vagis arba žudikas?

Turgaus aikštė iškart nuščiuvo. Per upę plaukė didelė džonka. Iš už aukšto pylimo buvo matyti tik jos burė. Motina pakėlė parvirtusį vaiką ir guosdama ėmė jį supti ant rankų. Vėjas judino didžiulius skėčio kutus prie žuvininko prekystalio. Aplinkui dvokė supuvusiais vaisiais, kvepėjo šviežiomis daržovėmis, svogūnais ir žuvimis. Ant kalvos stovėjo „Grožio Pagoda“. Skaidriai žydrame dangaus fone ji atrodė visai arti.

— Mes tau šunsnukiai, — vis nenorėjo nurimti prekininkas.

Į jį atsigręžė ir jauni, ir seni veidai, linksmi ir rimti. Į jį nukrypo visų žvilgsniai. Peštukas truputį sumišo ir dabar kalbėjo nebe taip:

— O kas jis toks? Pirma jis mus išplūsta, o paskui, mat, stebisi, kad ant jo pykstame… Ar mūsų gerbiamasis teisėjas be reikalo jį čia patupdė ir dar su kaladėmis? Tegul pasisako, ką jis padarė.

Žmogus su kaladėmis atsigręžė į klausėją, ir jo veidas truputį persikreipė:

— Tu nori žinoti, ką aš padariau? O, aš didelis vagis. Jei jums papasakosiu, vėl imsit mane laidyti supuvusiais abrikosais. Aš didelis vagis. Ne šiaip koks kišenvagis. Jūsų gerbiamasis ponas teisėjas man pasakė: „Tu apvogei mūsų maloningąjį imperatorių. Ar tu nežinai, kad jo didenybė uždraudė lošti kauleliais? Jus, katajiečius, jis užkariavo savo ginklu. Vadinasi, viskas, ką jūs turite, priklauso jam. Kai tu loši kauleliais, vadinasi, tu praloši imperatoriaus turtą ir todėl turi būti nubaustas.“

Žmogus su kaladėmis sugniaužė kumščius, bet jo veidas vis tiek buvo šelmiškas.

— Dabar jūs jau žinote, kokį didį nusikaltimą esu padaręs. Valstybinį! Septyniolika rykščių, o paskui šios kaladės, taip nusprendė teisėjas… Ir va aš čia stoviu, karštos saulės kepinamas… Ak, mieloji motute, — užkalbino jis žilagalvę geraširdiško veido moterį,— apvalykit mane. Šitos smarvės nebegaliu pakęsti.

Moteris pasišaukė berniūkštį, kuris bambukine lazda barškino prikaistuvį, ir griežtai jam tarė:

— Bėk namo ir atnešk dubenį su vandeniu. Pats matai, kad reikia jį nuprausti. Ir dar nepamiršk ąsočio su pienu.

Vaikiščias kaip mat nukūrė vykdyti paliepimo. Bet, nelaukdami jo sugrįžtant, vandens pardavėjas įpylė į dubenėlį skaidraus vandens iš medinės statinaitės, mėsininkas nusijuosė ne per švariausią prijuostę ir padavė ją moteriai, vaisių pardavėjas atnešė krepšiuką geltonų kaip auksas abrikosų, žuvininkas suieškojo keletą traškių keptų žuvelių ir padėjo jas ant žalio lapo, daržovių pardavėjas atnešė žalių svogūnų, o atkeliavęs į turgų gretimo kaimo valstietis išėmė iš krepšio keptos vištienos gabalą ir paliepė kažkokiam berniūkščiui:

— Užlipk ir paduok jam.

— Šunsnukiais vis dėlto nederėjo jam mus vadinti, — murmėjo prekininkas, vis dar nenorėdamas nusileisti.

Buvo pavasaris! Viskas žydėjo, mezgėsi pirmieji vaisiai. Katė užšoko ant ešafoto ir atsigulė prikaltam žmogui prie kojų pasišildyti saulėje. Tas žmogus matė nuo ešafoto, ko kiti negalėjo matyti: upės raibuliavimą, aukštą akmeninio tilto lanką, jauną moterį, stovinčią plaukiančios džonkos priekyje — ji atmetė galvą ir prisimerkė nuo saulės; jis matė bambukines lūšnas, prigludusias prie krantinės, matė žalias lėkštas kalvas, ryžių laukus, vaismedžių sodus, kur medžiai aptekę baltais ir rožiniais žiedais… Ir jam pasirodė, kad jis girdi graudulingas smuikų dainas ir septynstygių arfų akordus. Ta nuostabi muzika čia kilo į dangų skambančiais fleitų garsais, čia krito atgal į žemę dusliais būgnų dūžiais.

Moteris nuprausė jam veidą vėsiu vandeniu, pavalgydino ir pagirdė. Ji davė jam ryžių degtinės, kad jis užsimirštų savo kančias. Už bambukinių lūšnų ant kalvos stūksojo jameno — apylinkės valdybos pastatas užriestais stogais. Tačiau pati miestuko širdis — turgavietė, kur prie gėdos stulpo klūpojo valstietis.

Matėją ėmė juokas, žiūrint į visa tai.

— O tau, drauguži, matyt, smagu, kad tave maitina iš rankų, — pasakė jis.

Moteris pyktelėjo:

— Ar jūs nematot, kad jis alkanas ir ištroškęs. Eikit sau, jei čia jums nepatinka.

— Man ir čia gerai, motuše, — geraširdiškai atsakė Matėjas.

Jis pririšo savo arklį prie stulpo ir nuėjo į užvažiuojamąjį namą papietauti. Jam smarkiai maudė sužeistą ranką, tad jis ryžosi pernakvoti tame miestely.

Vakare jis pamatė, kaip kažkoks kalėjimo sargas nuėmė tam, žmogui kalades.

— Na va, tu ir atkentėjai, sūneli, — burbtelėjo Matėjas ir patenkintas nuėjo gulti.

Kai prašvito rytas ir saulė pakilo viršum horizonto, Matėjas užšoko ant savo žirgo ir leidosi į kelionę. Jį traukte traukė į Chanbalyką pas Marką ir Ašimą, šaltakraujišką Nikolą Polą ir geraširdišką Mafiją. Jisai vaizdavosi, kaip jie dėl jo sielojasi. Ir vis galvodavo, kaip jis vieną gražią dieną su nukirsta ausimi įžengs į jų namus. Su liūdesiu prisimindavo šaunų savo laivą, narsius savo jūreivius. Daugiau kaip metus jis buvo laivo kapitonas, o dabar šit ir vėl klampoja dulkėtais keliais. Žalia, putojanti jūra vos netapo jo kapu, geltonodžio kario kardas vos nenuvožė jam galvos. Bet kada jis be sąmonės krito į vandenį, jūrų bangos jį pagavo ir išnešė į krantą, lygiai taip, kaip per kautynes vienas žaibiškas galvos sūkis išgelbėjo nuo mirtino priešo kalavijo smūgio. Neteko jis tik ausies grybelio, kuris taip ir leptelėjo kruvinas jam po kojomis.

Matėjas paspaudė pentinais žirgą. Iki Chanbalyko dar aštuoni šimtai li, ir jam reikia paskubėti. Šitą ankstyvą rytą kelias buvo tuščias. Tiktai valstiečiai triūsė savo ponų laukuose arba siauruose žemės sklypeliuose, kuriuos jie dar pajėgė išsinuomoti šiais bado laikais, kada nuomos kainos kilo kaip ant mielių. Stiprūs buivolai tempė medines žagres per klampią žemę. Moterys ir vaikai išvargusiais veidais suko vandens siurblių ratus arba sodino ryžius, iki kelių klimpdami purve.

Staiga Matėjas pamatė tamsų raitelio siluetą. Dvi šiaudinės skrybėlės kadarojo mului iš šonų, o trečioji buvo užmauta gyvuliui ant galvos. Ant melsvos šilkinės gūnios išdidžiai sėdėjo raitelis, apsikabinėjęs įvairiausiais maišeliais.

— Ir tu taip anksti išsiruošei, — tarė Matėjas.

— Aš sveikinu jus, jūsų malonybe, — oriai atsakė raitelis. — Kurlink jūs keliaujate?

— Į Chanbalyką, sūneli.

— Leiskit man truputį jus palydėti.

Šitaip užsimezgė Matėjo pažintis su žmogumi, kurį jis miško tamsoje pakrikštijo „Patroniuku“. Juodu jau kelinta diena joja drauge, ir per tą laiką pamatė, kad vienas kitam be galo tinka. Matėjas mylėjo jūrą, o Patroniukas savo krašto kelius, laukus, sodus, žmones, jų pasakojimus ir legendas. Matėjas puikiai jautėsi neaprėpiamose okeano platybėse, o Patroniukas naktinėse kelionėse arba svetimame sode ar tvarte. Kaip ir Matėjas, varydamas kontrabandą, nelabai paisė įstatymų, taip ir Patroniukas pamiršdavo įstatymą, jei prie kokio dvaro arba mongolų karinės stovyklos pasipainiodavo kokia ožkelė, antis arba višta. Patroniukas buvo geras kelionės draugas, bet Matėjas bijojo, kad, kol jie pasieks Chanbalyką, tas Patroniukas iškrės dar ne vieną pokštą.

Juodu stovėjo po dideliais medžiais. Lietus vis pliaupė. Gaivi drėgmė pagirdė augalus. Lašai nuo lapų krito žemėn. Patroniukas nuvyniojo Matėjui tvarstį nuo rankos, išsitraukė iš savo maišelio kažkokio tepalo ir aptepė žaizdą, kuri buvo sulig pirštu. Matėjas atsargiai pajudino ranką. Ją labai skaudėjo.

— Nekrutinkit, jūsų malonybe, — paliepė Patroniukas.

— Tu vertas tūkstančio dukatų,— tarė Matėjas, — bet jeigu tu dar kartą pavadinsi mane „jūsų malonybe“, aš iš tiesų užsimausiu vieną iš tų tavo šiaudinių skrybėlių.

Matėjas juokais stvėrė už vienos skrybėlės, kuri buvo pririšta mului prie šono, ir patraukė už virvutės. Virvelė nutrūko, ir Matėjui po kojomis šleptelėjo višta. Patroniukas tuojau ją pagriebė, susivyniojo į skudurą ir vėl paslėpė po skrybėle. Jis baikščiai apsidairė, bet aplinkui nieko nebuvo.

— O kas čia dabar? — paklausė Matėjas, vis dar nesuprasdamas, kaip jo draugas taip greit apsisuko.

Patroniukas vėl ėmėsi tvarstyti ranką ir, nutaisęs nekaltą veidą, tarė:

— Čia vištelė, jūsų malonybe. Pirkau, mat, vištelę.

Matėjas pakraipė galvą. Jis niekaip negalėjo prisiminti, kada Patroniukas tą vištelę galėjo „nupirkti“. Juk nuo pat ryto iki dabar juodu jojo greta.

— Kada gi tu ją pirkai? — paklausė kapitonas.

— Jūs truputį užsnūdote ant savo žirgo. Tadą atėjo valstietis ir pasiūlė man pirkti, — nė kiek nesutrikdamas melavo Patroniukas.

— Aš jau matau, kad vieną gražią dieną mudu abudu tupėsime su kaladėmis, — burbtelėjo Matėjas. — Nieko, gražu bus pažiūrėti.

Lietus dar krapnojo, bet vėjas jau aprimo. Kažkokia žalsva šviesa sušmėžavo tarp kamienų ir šakų.

— Patroniukas šiandien iškeps „ubagų vištą“, — paskelbė kelionės draugas.

Bet Matėjas tuoj pat užmiršo jo žodžius; saulė prasiveržė pro lapijos uždangą ir žalsvas sutemas ir viską nušvietė žėrinčia šviesa. Auksinės saulės strėlės pervėrė medžių vainiką, palytėjo samanas, paparčius ir suvirpo milijonais tviskančių lašelių, kabančių ant žolės ir lapų. Nuo žemės į viršų kilo balkšvas rūkas, o ploni voratinklių siūlai tarp šakų sublizgo grynu sidabru. Rodės, jog visas miškas įmerktas į šviesą, ir visa tai įvyko taip staigiai, jog abudu vyrai sustojo lyg pakerėti.

Atgavęs žadą, Matėjas sušuko:

— Broluži, kokia graži tavoji šalis! — Ir, kiek pasigrožėjęs, juokais pasakė:

— Na ką gi, jokim iš čia greičiau, kol vištos dar nieks nepasigedo.

Juodu nurisnojo toliau per girią, giliai kvėpdami tyrą gaivų orą. Netrukus miškas pasibaigė ir prieš jų akis atsivėrė plynas laukas.

Matėjas pasijuto alkanas ir labai apsidžiaugė, kai jo draugas pasiūlė pailsėti. Prie upelio kranto jie supančiojo savo gyvulius — arklį ir mulą — ir paleido juos pasiganyti.

Dangus buvo giedras, tačiau balzganas — akinanti saulė jį išblukino. Saulė godžiai gėrė drėgmę, o plačiašakis medis teikė jiems pavėsį.

Patroniukas tuojau pat ėmėsi ruošti pietus. Išsitraukė vištą, išmėsinėjo ir išplovė skaidriame upelio vandenyje. Tada aplipdė ją storu drėgno molio sluoksniu. Iš šakelių ugnį sukūrė duobėje ir atsargiai įdėjo moliu aplipdytą vištą. O viršum to laužo užkaitė katiliuką vandens.

Patroniuko atsargos, rodės, niekad nesibaigs. Matėjui dingojosi, kad maišeliai ir puodai ant mulo nugaros prisipildo savaime. Juk maišiukas su ryžiais vakar rytą buvo pustuštis, o šiandien jis vėl pilnas. Laimė, šį kartą Patroniukas jų nepavogė. Kaime, per kurį juodu jojo šį rytą, buvo ligonis. Patroniukas jį apžiūrėjo, aptvarstė gyduolėmis ir už tai gavo ryžių.

Todėl Matėjas ramia širdimi žiūrėjo, kaip jo draugužis pylė ryžius į verdantį vandenį.

Kai ugnis baigė degti, Patroniukas išritino iš žaizdro molinį luitą ir palaukė, kol atvės, o paskui akmeniu perskėlė sudžiūvusią plutą. Plunksnos prilipo prie molio, ir Matėjas išvydo švarią, gerai iškeptą vištą. Įdaryta svogūnais ir šaknelėmis, ji kvepėjo labai gardžiai. Patroniukas padėjo garuojančią vištieną ant skarelės, kelionės lėkštes pripylė ryžių, o taures — gelsvos ryžių degtinės.

— „Ubagų višta“ ir „kvepiantis sniegas“. Prašom prie stalo.

Matėjo nereikėjo ilgai raginti. Jis net susiriesdamas pradėjo liaupsinti virėją. Ryžių degtinė —„kvepiantis sniegas“ atrišo jiems liežuvius. Šitos vaišės žalioje pievelėje jiems pavirto tikra švente. Balta skarelė ant žolės, čiurlenantis upelis, du bambukiniai pagaliukai mikliuose Patroniuko pirštuose, kuriais jis dėjosi į burną ryžius ir mėsą. Matėjas su savo peiliu ir mediniu šaukštu dabar atrodė lyg laukinis. Bet jam buvo viskas skanu, nors, tiesą sakant, tas „kvepiantis sniegas“ neturėjo jokio kvapo.

Patroniukas vėl pripylė taures ryžių degtinės, ir juodu jas išmaukė.

Mintys pasidarė lengvos, o visi žodžiai plaukė iš pačios širdies.

— Kas tu esi, brolau? — paklausė Matėjas.

Patroniukas žvelgė į valstietį, einantį tokioje kaitroje paskui savo žagrę. Jo akyse buvo tiek daug kažkokio slėpiningo liūdesio. Toliau, už ariančio valstiečio, šmėkšojo mažo kaimelio molinės lūšnos. Kaimelis atrodė lyg kokia sala vandens apsemtuose ryžių laukuose. 2agrę tempė du buivolai. Jų nugaros buvo purvinai pilkos, tarytum perdžiūvusi žemė.

Katajietis atsiminė vieną sakmę ir pagalvojo: „Valstietis aria, o mes čia sau sėdime pavėsy, lyg kokie poetai imperatoriaus sode.“

O sakmę jis atsiminė tokią. Jaunuolis rado rausvą perlą. Didelį kaip vyšnia. Bet dvarininkas panoro iš jo atimti tą perlą, nes, girdi, jis rastas jo žemėje. Tada jaunuolis pasivertė į drakoną. Iš drakono nasrų pliūptelėjo vanduo, ir lanka pavirto ežeru. Dvarininkas nuskendo, o drakonas bėgo slėniais ir kloniais. Jį pasivijo didžiulė upė, ir drakonas jos bangomis nuplaukė iki jūros.

Saulė suspindo nuo sidabrinių drakono žvynų, o pats drakonas nugrimzdo į dugną. Bet tyliomis vasaros naktimis, kai danguje šviečia pilnatis, jis čia vienur, čia kitur iškyla į vandens paviršių.

— Kadaise turėjau sklypelį žemės, — tarė katajietis. — .Mano žmona buvo darbšti ir švelni it katytė. Turėjome mudu dukterį. Sykį dvarininkas sako man: „Turėsiu tau pakelti nuomos mokestį, žinai, laikai dabar sunkūs. Tu turi ir savo skolas man sumokėti. Argi aš tau nepaskolinau penkis saikus ryžių?“ Upė tais metais nuskandino viską, ir derlius buvo menkas… Bet dvarininkas buvo geras ponas. „Atsiųsk man savo dukterį, tada gal palauksiu“, — pasakė jisai. Mano žmona verkė…

Patroniukas paėmė taurę ir ją išgėrė. Jo akys žiūrėjo kažkur į tolį. Rodės, lyg jis pasakotų svetimą istoriją.

— Jis ją mušdavo. Ir ji turėdavo nudirbti pačius sunkiausius darbus. Dvarininkas uždraudė jai su mumis kalbėtis. Jos skruostai vis labiau blyško. Kai mažasis mūsų lotoso žiedelis mirė, pasiskolinau karstui pinigų. Neturėjome už ką nusipirkti baltų gedulo drabužių, bet mūsų gedulas buvo didis… Mūsų lūšnelėje visados buvo švaru. Viskas stovėjo savo vietoje. Nuo tamsos lig tamsos mes dirbome savo laukely, ir mūsų skolų mažai jau bebuvo likę. Sykį ateina pas mane dvarininkas ir sako: „Pikti mongolai užpuolė mūsų šalį. Tu turi eiti su jais kariauti. Eik į miestą ir stok į karinę dalį.“ Ir aš pasidariau kareivis. Bet mūsų kariuomenė buvo nestipri. Kai mes traukėmės, pasiėmiau šitą mulą. Per vėlai aš sugrįžau namo. Savo žmoną radau nužudytą, o laukuose ganėsi mongolų arkliai.

Katajietis nutilo. Medžiuose giedojo paukščiai. Ant baltos marškos gulėjo vištos kaulai. Juodu sėdėjo paunksnėj ir tylėjo. Rodės, ir upelis teka lėčiau. Vanagas it akmuo krito į pievą, stvėrė kažkokią užklydusią vištą ir pakilo į blyškiai mėlyną dangų.

— Tai buvo jau seniai, — tarė katajietis. — Dabar aš bastausi su savo mulu po mūsų kraštą. Jie juokiasi iš tų mano skrybėlių. Viena skrybėlė — mano. Antroji mano žmonos. Ji ją užsidėdavo, kai dirbdavo laukuose. O tą mažiausiąją su nupieštais žiedais, kuriuos tu vargu ar pamatysi, nešiojo mūsų dukrelė. Viskas turi savo tvarką, viskas turi savo prasmę. Vištą aš nudžioviau viename dvare. Dabar aš joju su tavim į Chanbalyką arba dar kur nors. Man vis tiek. Žinok, aš turiu ieties antgalį.

Matėjas krenkštelėjo ir persibraukė ranka per plaukus.

— Jok su manim, — tarė jis prislėgtu balsu. — Tavęs aš nebevadinsiu Patroniuku. Tas gerai, kad tu turi pasislėpęs ieties antgalį.

— Mano vardas Fan Gun-du, — tarė katajietis.

PAGROBIMAS

„Toks dabar mano gyvenimas“, — mąstė sau Ašima. Ju linksmai juokėsi sode, įkyriai čiulbėjo paukščiai, kieme kudakavo vištos… Kodėl Ju vaikštinėja ne ant pirštų galiukų. Ašima norėjo papykti, bet tas pyktis jai greit praėjo. Ne, ji nebarsianti tarnaitės Ju.

Ašimą erzino rytmečio garsai. Trečiasis kiemas, į kurį išeina jos langai, buvo toli nuo gatvės, ir praeivių balsai, prekininkų šūkavimai nesiekė jos ausų. Bet tie paukščiai traukė savo giesmes visa gerkle, ir kiekvienas žingsnis, kiekvienas garsas ją erzino. Jaunasis ponas senokai išėjęs.

„Norėjau šiandien visą dieną pabūti namie, bet ministras Achmedas atsiuntė pasiuntinį manęs pakviesti.“ — Jis, truputį sumišęs, nusišypsojo: —„Atleisk man, Ašima.“ — Ir greit atsisveikino.

Kartais jai rodėsi, kad ji jam tik blizgantis akmenėlis, kuris šiek tiek pagražina jo sodą.

Gal būt, jai reikėjo atsakyti: „Kodėl jūs mane atsiprašinėjat? Aš jūsų nesuprantu, mesere Polai? Kas gali būti svarbesnio, nei jūsų reikalai rūmuose?“ Ir dar pridurti tokius dygius žodžius — „Jūs juk žinote, kad aš labiausiai mėgstu būti viena.“

Ji sugalvojo dar daug atsakymų, ir visi jie buvo kandūs ir pašaipūs. Dailus jos veidelis pagyvėjo, ir akys sužibo, sakytum iš jaspio ištekintos. Ji paėmė sidabrinį veidrodį su dramblio kaulo rankena ir ėmėsi jį blizginti. Argi ji ne graži? Ji pasižiūrėjo į savo atvaizdą veidrody. Vėjas judino atidarytus langus. Gluosnio lapai virpėjo ir dainavo tylią savo dainą, lydimą šešėlių lingavimo.

Ju atnešė arbatos. Ji negirdimai trepeno kilimais išklota asla, jos judesiai buvo grakštūs it šokėjos. Ašima padėjo veidrodį ir pasitraukė nuo lango.

— Tu tokia linksma, Ju, ir visados juokiesi, — pasakė Ašima.

Mergaitė žvilgterėjo į savo ponią ir krūptelėjo. Nejau ji užrūstino savo ponią? Bet Ašima neatrodė pikta, tik truputį liūdna.

Argi ji negirdi, kaip gražiai dainuoja paukščiai?

— Aš mečiau į baseiną tokį akmenėlį, o auksinės žuvelės tik kad spruks į visas puses! Tai buvo juoko, tai buvo linksmai — prabilo Ju.

Ji pradėjo rodyti, kaip tos žuvytės bėgo, ir, jas pamėgdžiodama, taip juokingai ėmė žiopčioti, kad ir Ašima neištvėrė nenusijuokusi.

— Liaukis, Ju, — pasakė ji surimtėjus. — Aš visai nenoriu juoktis.

Ju tučtuojau pakluso. Bet jos veidas vis dar spindėjo džiaugsmu. Ir matei — kad kiek jos juokas vėl skambės.

— Man čia taip gera, — tarė ji. — Jūs man tokia miela. Niekas manęs nemuša. Ir aš galiu sočiai pavalgyti.

„Niekas jos nemuša ir todėl ji džiaugiasi“, — pagalvojo Ašima ir susigėdo dėl savo nedėkingumo. Kaip ji galėjo pamiršti savo vergiškas dienas, iki Matėjas ir Markas ją išvadavo? Alkis, rimbo smūgiai ir skurdūs skarmalai, nešvarus nendrių migis. Ji puolė ir apkabino Ju.

— Ak, Ju, — tarė, pati nežinodama, ar jai dabar juoktis, ar verkti. — Aš norėčiau tave paklausti…

Tarnaitė palenkė galvą ir, nesitverdama smalsumu, lyžtelėjo lūpas raudonu liežuviuku. Atrodė, kad ji tikisi išgirsti labai didelę paslaptį.

Ašimos skruostai išraudo. Ji kiek palaukė, bet galų gale neištvėrė ir paklausė:

— Sakyk, Ju, ar aš graži?

Dabar ji visa paraudo it aguona ir sumišusi nebežinojo, kur dingti.

O Ju nuoširdžiai nustebo:

— Kaip jūs galite klausti? Jūs graži kaip tikra fėja. Nėra pasaulyje žmogaus, kuris atsispirtų jūsų grožiui. Bet jūs ir pati c tai žinot. Kodėl jūs mane klausiat? — Ji patylėjo ir susimąsčiusi pasakė: — Jūs graži ir gera kaip dausų karalienė.

Visai sutrikusi Ašima žaidė perlų vėriniu.

— Aš paklausiau tokios kvailystės, Ju. Niekas neturi apie tai žinoti. Prižadėk man.

— Niekas! — iškilmingai prižadėjo Ju. — Net auksinės žuvytės baseine. — Ir šią valandėlę ji tvirtai tikėjo, kad jai pavyks kaip nors prikąsti savo liežuvėlį.

Ašima išgirdo kažkieno žingsnius. Ji atsistojo ir tarė:

— Kažkas ateina. Eik, Ju, ir sužinok, ar nesugrįžo jaunasis ponas.

Tarnaitė išėjo. Tyliai užsidarė durys. Ašimos širdis ėmė smarkiau plakti. Ji susegė plaukus turkio smaigu ir greitomis pasitaisė drabužį. Vėjas atpūtė kažkieno svetimą vyrišką balsą. Nusivylusi ji atsisėdo. Kai Ju įėjo į kambarį, jos veidas jau buvo abejingas ir šaltas.

— Kas ten? — paklausė ji.

— Pono Marko Polo pasiuntinys. Ponas laukia jūsų užmiesčio viloje ant upės kranto. Jis atsiuntė jums palankiną.

— Markas — jaunasis ponas manęs laukia? Negi jis neišvyko pas ministrą Achmedą?

Ašima pažvelgė į Ju, nebėsumodama, ką daryti. Bet greit ji pamiršo visas abejones, ir ją apėmė didelis džiaugsmas. Ji suplojo rankomis ir išdykėliškai šūktelėjo:

— Man reikia persirengti, Ju. Paskubėk. Tu pati juk sakei, kad ponas laukia manęs užmiesčio viloje prie upės. Ko tu stovi? Kas dabar bus? Gal jam kas nutiko, Ju? — Ir Ašima nusigandusi sustojo. — Niekados jis man nėra siuntęs palankino. Kodėl jis pats neparėjo namo? Sakyk pagaliau, ką visa tai reiškia?

Ju padėjo jai apsirengti naujais drabužiais.

— Nieko čia baisaus, — ramino Ju savo ponią.— Šiaip sau ponas nori su jumis pasišnekėti, Ir viskas. — Ir ji pati sau nusišypsojo.

— Man kažko neramu, Ju.

Namie nebuvo nieko, su kuo Ašima galėtų pasitarti. Kur dabar gerasis Matėjas? Jo griausmingas juokas kaip mat išblaškytų jos nuogąstavimus. Kartais ji pagalvodavo, kad jis niekados nebesugrįš. Ji mielai pakalbėtų apie tai su Marku. Bet atrodė, kad Markas tarsi nenori girdėti savo bičiulio vardo. Net ir jo senukai pirkliai vengė prie jos kalbėti apie Matėją.

Kankinama prieštaringų jausmų, Ašima paliko namus. Bet kai ji išėjo į saulėtą gatvę, visos abejonės kaip mat išsisklaidė. Nešikai ilsėjosi paunksnėje ir, ją pamatę, paslaugiai pašoko. Pro šalį pražingsniavo mėsininkas, prisispaudęs prie peties ietį, ant kurios buvo sumaustyti mėsos gabalai. Jį lydėjo musių spiečius. Jis garsiai siūlė savo prekę. Gatvėje knibždėjo aibė praeivių — kas šiaip sau slankiojo, kas skubėjo įvairiais reikalais. Amatininkai sėdėjo prie savo namų ir triūsė, keturi varovai ilsėjosi arbatinės namelio pavėsy. Kažkoks senukas pamažu ėjo per gatvę, nešinas narvu su papūga, mat, šitaip jis vedėsi pasivaikščioti savo paukštį. Nešikas Janas praskleidė šilkinę palankino užuolaidą ir padėjo Ašimai įsėsti.

— Kur jūs mane nešit? — paklausė Ašima.

— Ne taip jau toli, ponia, — atsakė išsisukinėdamas nešikas.

Ašima paskendo šilkiniuose pagalviuose. Šilkas maloniai kvepėjo. Palankino sūpavimas ir spalvota prieblanda jo viduje ją truputį migdė. Jai visai buvo nesvarbu, kokiais keliais ją neša. Baimės kaip nebūta. Juk jis laukia jos užmiesčio viloje ant upės kranto. Tikriausiai jis nori ją supažindinti su savo bičiuliais. Ir ją pagavo didelis džiaugsmas. Matyt, jau praėjo jos vienatvės dienos su tomis kvailomis abejonėmis. Dabar ją pačią ėmė juokas iš jos klausimo tarnaitei: „Ar aš graži?“ — „Jūs esat graži kaip fėja.“ — Ar nuoširdžiai ji tai pasakė, ar tik norėjo pameilikauti? Kad tiktai Ju niekam neišplepėtų, kad ji taip kvailai paklausė… Ne, tikriausiai ji sakė taip, kaip iš tikrųjų mano.

Palankinas švelniai sūpavo. Ašima pabudo iš savo svajų ir praskleidė palankino uždangą. Pro šalį pravažiavo vežimas dideliais variu apkaustytais ratais. Dangus buvo apsiniaukęs, vakaruose niūksojo didžiuliai kalnai. Vėjas visai nutilo. Ašima stebėjo pro šalį einančius nešikus. Jie tempė į miestą kas šviežias daržoves, kas krepšius su kepta mėsa, kas statinaites su vandeniu, kas indus su auksinėmis žuvelėmis. Gatvės pakraščiais už šnarančių soros krūmelių slypėjo molinės lūšnos. Palankino nešikai be poilsio žygiavo vis toliau. Netrukus jie praėjo pro miesto vartus, pasuko į priemiesčius.

Pakelėse stovėjo aukštos tuopos, džiugindamos akį pavasarišku žalumu. Per pievą vingiavo upelis, o krantai buvo apaugę kupliais gluosniais. Ašima praskleidė užuolaidą ir vėl atsilošė į minkštus pagalvius. Ji pajuto, kad ją apima kažkoks nerimas. Pamėgino apie tai negalvoti, bet jai nesisekė. Kažin kodėl pagalvojo apie Matėją.

Ir Ašimai pasivaideno klaikus vaizdas, kuris ją sukrėtė iki sielos gilumos. Į ją žiūrėjo mirštamai išblyškęs Matėjo veidas degančiomis akimis. Jo lūpos ištarė jos vardą. Paskui vėl viskas išnyko, ir ji matė tik geltoną palankino šilką. Tačiau ta nenusakoma baimė laikė ją sukausčiusi, ir ji girdėjo, kaip tvaksi jos širdis. „Neškit mane atgal!“ — norėjo sušukti, tačiau negalėjo nė pajudėti. Ji lyg sukaustyta sėdėjo sūpuojančiame palankine.

Janas ėjo paskendęs savo mintyse, nešdamas kartelę ant kairiojo peties. Jis nematė nieko aplinkui. Našta nebuvo sunki. Visai kas kita, jei palankine sėdėtų Džambuji-chatun. „Nuneši ją Į tą namą prie upės“, — pasakė jam Saidas. — „Jei viską gerai padarysi, gausi dovanų. Ir niekam nė žodžio, kitaip galvos neteksi.“

Vanas ir aklasis Ši pabėgo iš Chanbalyko. Kepėjas Li kalėjime… Nešikas ėjo ir ėjo. Dešiniąja ranka jis kietai laikė apkabinęs sijelę, kad net gyslos buvo išsipūtusios.

„Kodėl ministras Achmedas liepė nugabenti tą mergaitę į užmiesčio vilą?“ — nedavė jam ramybės šita mintis. Ji katajietė. Jis pamatė jos veidą, kai ji klausė: „Kur mane nešit?“ — ir vis negalėjo to užmiršti.

Jauni tuopų lapai lyg sustingę kabojo ant šakų. Janas pamatė namą, stovintį ant kalvos. Lenkti jo stogai su drakonais ir aitvarais šmėžavo pro medžius. Danguje kaupėsi balti debesys. Chanbalykas paliko jau toli. Čia nebuvo nė gyvos dvasios. Sodas su žydinčiais medžiais ir krūmais, balta aukšta siena, gaubianti tą tylos pasaulį, o kalvos papėdėje, blizgėdama it brangakmenis, sruveno upė.

Vartai atsidarė. Tarnai parodė nešikams kelią. Ašima išgirdo jo žodžius ir tarsi nubudo iš miego. Ir visa baimė jai buvo dingusi. Tuoj ateis Markas ir šypsodamas ją pasitiks.

Palankiną nuleido ant žemės. Janas atskleidė užuolaidą ir padėjo jai išlipti.

Ašima apsižvalgė. Prie jos priėjo ištaigiai apsirengęs tarnas ir nusilenkė.

— Kurgi ponas Markas Polas? — paklausė Ašima.

Tarnas gūžtelėjo pečiais. Nusigandusios Ašimos akys klausiamai žiūrėjo į Janą.

— Kur jūs mane atnešėt?

Janas tylėjo, žiūrėdamas kažin kur į šalį. Ką jis galėjo atsakyti? Jie paėmė palankiną ant pečių ir nuėjo sau.

Ašima valandėlę stovėjo ant tako, nežinodama, ką daryti.

— Jūsų laukia, ponia, — tarė tarnas ir kviečiamu gestu parodė vilą. Į ten vedė gruoblėti akmeniniai laiptai. Iš kairės ir dešinės tupėjo du bronziniai liūtai. Ašima žengė žingsnį atgal, lyg norėdama pasivyti palankiną. Tarnas pastojo jai kelią ir primygtinai pakartojo:

— Jūsų laukia, ponia.

Staiga atsidarė durys, iš namo išėjo žmogus ir nekantriai šūktelėjo:

— Ko tu ten terliojies? Vesk ją per jėgą, jei žodžiu neklauso.

Ašima krūptelėjo, išgirdusi šitą balsą. Tas žmogus ėjo tiesiai į ją, ir ji pamatė įžūlias akis. Ji atpažino nuožulnią jo kaktą, keistos formos smakrą ir atsikišusias lūpas. Tai buvo Saidas — žmogus grobuonišku veidu.

Ašima suklykė ir nusisuko. Tarnas ją pastvėrė, o ji nagais ėmė draskyti jam veidą. Ji gynėsi rankomis ir kojomis, šaukėsi pagalbos, bet jos šauksmas nuskendo saulės prisotintoje tyloje.

Janas girdėjo jos riksmą. Jį paėmė pyktis, ir jis sulėtino žingsnį.

— Kas ten atsitiko? — paklausė jis antrąjį nešiką, kuris abejingu veidu ėjo šalia jo.

— Kas mums rūpi, — atsakė anas.

Gatvė buvo tuščia. Namas ant kalvos, aptvertas balta mūro siena, niekam nekris į akį. Pievoje čiurleno upelis. Gluosniai palinkę prie jo, lyg imperatoriaus dvariškiai prieš žibantį, drakonais pagražintą sostą.

Janas niekaip negalėjo pamiršti Ašimos riksmo.

Markas Polas nekantraudamas sėdėjo rūmų laukiamojoje salėje. Nelabai jis norėjo čia eiti. Bet pasiuntinys pasakė, kad ministras Achmedas būtinai norįs su juo pasikalbėti svarbiais reikalais. Štai jis laukia jau geroką valandą. Pro šalį įeina ir išeina pažįstami ir nepažįstami rūmininkai. Visame name kažkoks neramus subruzdimas. Prie durų lyg sustingę stovi sargybiniai. Svetimšaliai pirkliai, mahometonai valdininkai ir uigurų didikai, tylomis šnekučiuodami, ėjo per salę. Markas Polas juto jų nustebusius žvilgsnius, ir jam atrodė, kad jis puikiai žino jų mintis: „Ar tik tas venecijietis nepateko į nemalonę, kad taip ilgai verčia jį laukti?..“ Lyg koks prašeiva sėdi jis čia, tas išdidus venecijietis.

Markas Polas atsistojo, numaldė kylantį pyktį ir, nežiūrėdamas į margą pirklių ir dvariškių minią, lėtais žingsniais perėjo laukiamąją salę. Ponas ministras Achmedas iššaukė jį, ir jis nedelsdamas atvyko. Markas jau nebetvėrė pykčiu.

Kai durys atsidarė ir sekretorius iššaukė sekantį žmogų, Markas Polas tarė garsiai:

— Pasakykit ministrui Achmedui, kad ilgiau aš nebelauksiu. Pasiskubinkit! Mano palankinas stovi prievartų.

Visi susižvalgė. Imperatorius mėgo Marką Polą. Vienas valdovo žodis galėjo sukelti džiaugsmą arba užtraukti nelaimę. Jie nuslėpė savo piktdžiugą ir laukė, kas čia bus toliau. Kai didelis ponas patenka į nemalonę, niekuomet nereikia iš anksto reikšti savo jausmų.

Sekretorius nusilenkė Markui Polui.

— Atleiskit, maloningasis pone, — sumišęs tarė jis. — Prašom dar truputį palaukti. Ponas ministras Achmedas…

— Eik ir perduok jam, ką aš sakiau, — paliepė Markas Polas.

Sargybiniai stebėjo šitą pašnekesį aiškiai patenkinti. Pagaliau atsirado šiokia tokia permaina nuobodžioje jų tarnyboje. Jie paslapčiom nusišypsojo.

Aplink Marką Polą susidarė platus tuščias ratas. Juk nė vienas šią akimirką nenorėjo, kad kilnusis ponas jį užkalbintų.

Markas Polas susidėjo rankas už nugaros ir mąsliai žingsniavo po salę. Niekas nė nenujautė, jog jis įtemptai laukia Achmedo atsakymo. Prieš kelias savaites imperatorius su visu savo dvaru iškeliavo į vasaros rezidenciją Šandu. Markas Polas dabar prisiminė kelis epizodus, kuriems anuomet neteikė reikšmės, bet dabar jie atrodė visai kitokie. Palydėjus imperatorių, Achmedas, maloniai šypsodamas, jam pasakė:

„Valdovas paliko mus kuriam laikui. Dabar jūs esat visiškai mano rankose, beke Polai. Kai kas manęs bijosi, bet jūs juk neturite tokios baimės?“

„Ir kodėl aš turėčiau jūsų bijoti?“ — nustebęs paklausė Markas.

„Netikėkit, ką žmonės tauškia. Jūs mano draugas.“ — Ministras padėjo ranką Markui ant peties ir bičiuliškai linktelėjo.

Paskui dar kita smulkmena. Prieš kelias dienas jis dalyvavo pasitarime. Buvo svarstoma, kuo pakeisti kelis pareigūnus popierinių pinigų Įstaigoje. Ministras Achmedas pasiūlė atleisti kelis skyrių vedėjus. Visi žinojo, jog tie valdininkai tik todėl atleidžiami, kad tas vietas ministras pažadėjo savo šalininkams. Bet niekas neišdrįso nė žodžio tarti. Tik vienas Markas Polas atsistojo ir paklausė: „Kodėl jūs norit juos atleisti, ministre Achmedai? Ar jie padarė kokį išeikvojimą?“

„Manykit, kad jie tai padarė“, — atrėžė ministras ir pakreipė kalbą kita linkme.

Laikas vis bėgo. Kai Markas artindavosi prie kokio nors dvariškių būrio, pokalbis tuoj pat nutildavo. Ir jis prisiminė savo tėvo pasakymą: „Tavim dėtas aš negadinčiau santykių su Achmedu. Imperatorius juo pasitiki.“ Bet jo išdidumas neleido nusileisti. Jam rodėsi, jis čia laukia visą amžinybę. Pagaliau suveriamos durys atsidarė. Sekretorius apžvelgė laukiamąjį.

— Ponas ministras Achmedas jūsų laukia, — pasakė jis Markui Polui. — Atleiskit, kad jums teko čia užtrukti. Įvyko nesusipratimas, maloningasis pone.

Markas lengviau atsiduso. Jis sekė paskui sekretorių. Achmedas pakilo iš sidabrinio savo krėslo ir žengė jo pasitikti.

— Ką aš girdžiu, beke Polai? — pradėjo jis. — Jūs turėjote laukti? Dovanokit, tai kažkoks nesusipratimas. Sekretorių nubausiu. Tačiau kas vertė jus atvykti pas mane? Sakykit, Tikriausiai jūs norit pranešti man kokį nors labai svarbų reikalą?

— Juk jūs atsiuntėt man pasiuntinį,— atkirto Markas Polas. — Neatsimenat, maloningasis pone? Jis pasakė, kad jūs kviečiate labai skubiu reikalu.

Ministras Achmedas žiūrėjo pro Marką kažin kur į vieną tašką. Jo kakta susiraukė. Veidas, ką tik buvęs toks draugiškas, dabar atrodė šaltas ir abejingas.

— Aš siunčiau jums pasiuntinį? Man jūs šiandien nereikalingas, beke Polai. Kuriam galui man siųsti pasiuntinį? Nesuprantu jūsų, beke Polai.

Markas Polas sugniaužė kumščius. Šitaip ministras dar niekuomet su juo nebuvo kalbėjęs. Venecijietis niūriai dėbtelėjo į ministrą ir visai ramiu veidu atrėžė Achmedui:

— Aš jums šiandien nereikalingas, ponas ministre? Tad leiskit atsisveikinti. Ir nesiuntinėkite pasiuntinių. Vis tiek aš nebeateisiu.

Garbėtroškai ministrui šitoks atsakymas buvo lygus antausiui. Jis vos vos susitvardė. Kai Markas Polas apsisuko ir ėjo durų link, ministro veidas persikreipė, o akys užsidegė pykčiu. Ką, ar tas venecijietis kitoks, negu kiti dvariškiai. Kaip jis galėjo tai užmiršti. Tačiau nereikia karščiuotis. Chanas Chubilajus jį vertino ir dažnai klausė jo patarimų. Marko Polo taip lengvai neatsikratysi, kaip, sakysim, Čui Ino. Jis protingas ir santūrus, šalinasi tų grupių, kurios piovėsi dėl valdžios. Veltui mėgino Achmedas patraukti jį į savo pusę. Nuo tos dienos, kada jam teko susiginčyti su Siu Sianu, jis ėmė baisiai nekęsti venecijiečio, ir ta neapykanta ne kartą aptemdydavo protą. Niekados jis nepamirš Marko Polo pasakymo: „Kažin ar gerai užkrauti žmonėms dar didesnę naštą, jūsų didenybe.“

Achmedo smegeninė darbavosi kaip užsukta. Jis pasiryžo dar šiandien venecijiečiui viską iškloti. Ašimos pagrobimas jį paskatins griebtis kokios nors kvailystės.

Markas jau darė duris, ketindamas per amžius čionai kojos nekelti.

Bet staiga jis išgirdo ministro balsą, šaukiantį jį atgal:

— Neišeikit, beke Polai! Čia kažkoks nesusipratimas. Jūs ir neįsivaizduojat, kaip mane išvargina valstybės reikalai. Prašau jūsų, užmirškit, ką aš jums tariau pasikarščiavęs.

Markas Polas, dar neperžengęs slenksčio, apsigręžė ir tiriamai pažvelgė į ministrą. Šis atrodė ramus ir draugiškas.

— Sėskit, beke Polai, prašom, — tarė Achmedas, rodydamas krėslą. — Man bus gera proga bent kiek pamiršti savo rūpesčius.

Markas tylėdamas atsisėdo. Jį slėgė, kad jis negali išskaityti šio žmogaus minčių. Jis jau gailėjosi savo poelgio.

— Nenoriu jūsų gaišinti, ponas ministre, — tarė jis, atsirėmęs į tamsų krėslo turėklą.

Achmedas nusišypsojo:

— Jūs vis negalit pamiršti įžeidimo, — jis surimtėjo ir pareiškė: — Jūs turit suprasti. Su jumis aš kalbėsiu atvirai, beke Polai. Jau nebe pirmą kartą į mano rūmus ateina koks žmogus ir sako, jog aš siuntęs pasiuntinį ir kvietęs tuojau atvykti. Jūs žinot, kad aš turiu priešų, kurie peikia mano finansinę politiką. Bet aš juk tai darau jo didenybės naudai. Patikėkit manim, aš nesiunčiau jums pasiuntinio. Pats nebežinau, ką visa tai reiškia. Jei jūs pageidaujat, aš pašauksiu sekretorių. Jis paliudys mano žodžius.

Markas Polas sustabdė jį.

— Aš tikiu, ponas ministre. Atleiskit man už išsišokimą.

Ministras Achmedas palydėjo jį iki durų ir draugiškai atsisveikino. Laukiantieji salėje pagarbiai davė jam kelią. Ir vis dėlto Markas išėjo iš rūmų, jausdamas kažkokį nerimą ir nepasitenkinimą. Gatvėje pro šalį šmėstelėjo geltonas palankinas. Jis jo nė nepastebėjo. Švietė saulė, ir gatvė gyveno įprastinį savo gyvenimą.

Savo nešikus jis pasiuntė namo ir pats nuėjo pėsčias. Nuo to meto, kai išvyko Matėjas, o tėvas ir dėdė Mafijas iškeliavo į ilgą prekybinę kelionę, jis jautėsi Chanbalyke kažkoks vienišas. ir Ašimai jautėsi kaltas, kad iki šiol nepasakė jai, kaip liūdnai baigėsi karo žygis į Čipangą. Šiandien jis nori su ja pasikalbėti. Jis sužinojo, kad iš dviejų tūkstančių katariečių džonkų tik dvidešimt penkios tepasiekė gimtuosius krantus, bet jis vis dar vylėsi, kad tarp sugrįžusiųjų bus ir Matėjas.

Tarnas jį sutiko aštriai sutrikęs. Ju buvo jam pasakiusi, kad ponas sugrįšiąs negreitai, o pati išbėgo į miestą.

— Kas atsitiko? — piktai paklausė Markas. — Tu spoksai į mane lyg į kokią šmėklą.

— Atleiskit, maloningasis pone, — išlemeno tarnas.

Markas Polas kyštelėjo galvą į lapinę. Jis tikėjosi čia atrasti Ašimą. Saulės spinduliai skverbėsi pro šviesią lapų tankmę. „Tikriausiai ji savo kambary“, — pagalvojo Markas. Jis buvo patenkintas, kad dar turėjo kelias minutes pagalvoti, apie ką šnekėsiąs su Ašima. Ausyse tebeskambėjo ministro Achmedo žodžiai, ir jis niekaip negalėjo atspėti, kas gi jam iškirto tokią kvailą išdaigą — atsiuntė netikrą pasiuntinį. Achmedo pasakymas; „Jūs man šiandien nereikalingas, beke Polai“ ir šaltas abejingas jo veidas Marką labai įžeidė ir dar labiau padidino jau seniai augantį nepasitikėjimą Achmedu. Jis jau norėjo tarną paklausti, kaipgi atrodė tas pasiuntinys, bet staiga įėjo pats tarnas ir pranešė beveik neįtikėtiną naujieną.

— Pone… Siu Sianas, — suvebleno jis drebančiu balsu. — Maloningasis ponas Siu Sianas atvyko pas jus ir nori su jumis pasikalbėti, — vargais negalais išmikčiojo jis.

Išminčius Siu Sianas visiem paprastiems katajiečiams buvo kažkokia nežemiška būtybė. Jo žodžiai bei darbai, pasakyti ar padaryti imperatoriaus rūmuose, dievaižin kaip pasiekdavo amatininkų, akmenskaldžių, nešikų ir valstiečių ausis.

„Siu Sianas nemirtingas“, — sakydavo vienas kitam katajiečiai. — Ar jūs nežinot, ką jis pasakė imperatoriui: „Jei tu įsakysi, kad katajiečiai baltai rengtųsi per tavo šventes, tave ištiks nelaimė. Raudona spalva mano tautoje yra laimės spalva.“ Ir žinot, ką pasakė imperatorius? „Jei tu sakai, Siu Sianai, kad raudona yra laimės spalva, tai per mano šventes visi katajiečai tegu rengiasi raudonai.“ Šit kaip pasakė imperatorius, nes jisai žino, kad Siu Sianas nemirtingas.

Ir štai patsai Siu Sianas atvyko pas Marką. Jis dabar stovi sode prie baseino ir stebi, kaip nardo auksinės žuvytės. Jo veidas su reta barzdele ir tankiais baltais antakiais dvelkė rimtimi. Palankino nešikai patylomis išslinko iš sodo. Siu Sianas čia neturėjo jokios palydos. Saulė švytėjo ant šilkinio jo drabužio.

— Prašom, maloningasis pone, — prabilo Markas. — Būkit pasveikintas kukliame mano name.

Siu Sianas nusilenkė dėkodamas ir įžengė į kambarį. Tarnas atnešė arbatos.

Siu Sianas tarė:

— Aš atėjau, nes nepamiršau jūsų žodžių. Dabar pats laikas veikti, ponas Markai Polai. Ministrui Achmedui daug kas sako: „Atsižadėk valdžios troškimo, atsižadėk blogų aistrų, blaškymosi ir painių intrigų.“

Markas Polas lyg pakerėtas klausėsi seno katajiečių išminčiaus, kuris be jokių užuominų pradėjo kalbą, kad jau metas kilti į kovą.

— Jūs anuomet pasakėte imperatoriui, jog negerai būtų užkrauti žmonėms dar didesnę naštą, — toliau kalbėjo Siu Sianas. — Bet Achmedas plėšia žmones iki paskutiniųjų. Jis žiaurus, ir jo reikalavimai neįvykdomi. Jei jūs pabūtumėt arčiau žmonių, pamatytumėt, kaip jie varganai ir skurdžiai gyvena. Ir iždas tuščias. Per pastaruosius metus Achmedas pasiglemžė 29 000 tingus popierinių pinigų, 25 tingus aukso, 180 tingų sidabro, 12 000 saikų arbatos, 110 arklių, 20 brangių indų iš jaspio ir daug ko kito. Tai mes žinome. Achmedas nugalabijo niekuo nekaltą Čui Iną. Jis — žmogžudys. Aš atėjau jums tai pasakyti, Markai Polai.

Siu Sianas atsilošė krėsle. Jo veidas paskendo tamsoje. Aplink šviestuvą zujo musės — Markas girdėjo įkyrų jų zvimbesį.

Marko atminty iškilo vaizdas, matytas ir pergyventas prieš daugelį metų: tigras Turgo mauroja savo narve. Palapinių miestas knibždėte knibžda didikų, suvažiavusių į imperatoriaus medžioklę. Raudonas saulės ratas skęsta už tolimų miškų. Ministras Achmedas sustabdo savo palankiną ir prieina prie Marko. „Saugokitės Siu Siano, beke Polai.“

Markui pasirodė, kad jis dar dabar girdi tuos perspėjamus žodžius. Bet šitie perspėjimai nebeteko jokios prasmės ir galios. Katajaus išminčiaus kalba pasirodė stipresnė: „Laikas veikti. Achmedas — žudikas.“

Siu Sianas nutilo, tarsi leisdamas Markui Polui apsispręsti. Jo žvilgsnis nuklydo į tolimus tolius. Musės vis zirzė. Į taures įpilta arbata jau spėjo pažaliuoti. Joks garsas nedrumstė tylos.

Siu Sianas tarė:

— Į priekį eina tik tas, kas laikų pradeda savo žygį. Jei pražiūrėsi tą laiką, tavo kelias apžels piktžolėmis. Dabar atėjo metas išrauti piktžoles su šaknimis.

Ir vėl kambaryje stojo tyla. Markas jautė, kad nebėra kelio atgal. Tas ramus balsas, kupinas tramdomos kančios, vis dar skambėjo Marko ausyse. Jis puikiai suprato pasiaukojančio išminčiaus ryžtą. Siu Sianas sėdėjo nejudėdamas ir laukė atsakymo.

Markas Polas atsiminė viską, kas buvo pergyventa didžiojo chano rūmuose per tuos metus. Jis sulygino du įtakingiausius imperatoriaus patarėjus ir pasvarstė jų poelgius. Prieš kelerius metus jis dar tikėjo Achmedo iškalbingais šnekalais, malonus ministro elgesys jį klaidino, ir tada jis gailėjosi, kad Siu Sianas nesutaria su Achmedu. Bet vėliau jis pradėjo abejoti. Juk ne kas kitas, o Achmedas taip atvirai stojo prieš Siu Sianą.

Katajaus išminčius nervingai sugniaužė rankas. Jis pasakė:

— Jeigu jums reikia įrodymų, paklauskit Vandžu. Per Achmedą jis neteko savo bičiulio. Arba pasiklausykite karo vado Džanji istorijos. Achmedas pagrobė jo žmoną ir dukterį, o jį patį apšmeižė imperatoriui… — Siu Siano balsas skambėjo grėsmingai, o jo žodžiai drebino tylą: — Achmedas turi mirti!

Markas Polas net atsilošė. Siu Siano. veidas buvo dabar čia pat, priešais jį, nušviestas saulės, bet vis toks neįskaitomas, tarsi jam nerūpėtų šio pasaulio reikalai. Raukšlėse ties burna kažkoks liūdesys.

— Sunku iš karto apsispręsti, — pasakė jis. — Aš išeisiu į sodą… Jūs pagalvokit. Aš čia atvykau užskleistame palankine. Mano nešikai visai patikimi. Niekas nežino, kad aš čia.

Markas Polas pašoko ir maldaujamai sudėjo rankas:

— O, pasilikite, maloningasis pone!

Jis dabar nenorėjo būti vienas. Žinoma, jis mokėtų išsisukti nuo Siu Siano pasiūlymo ir tegu kiti sau suka galvas su tuo Achmedu. Imperatorius tebėra Šandu, o sosto įpėdinis išvyko medžioti į šiaurinę provinciją. Tiesa, Achmedo sargyba pastaruoju metu gerokai sustiprinta. Kažin ar verta kišti nagus prie tokio galingo vyro. Ką pasakys chanas Chubilajus, kai sužinos, tokią naujieną? Siu Sianas sako tiesą: apsispręsti sunku. Bet Markas nenorėjo likti nuošaly. Jis susigėdo, pagalvojęs, kaip negarbinga išsirinkti aukso vidurį, stovėti tarp blogio ir gėrio. Jis neabejojo, kad Siu Sianas sąžiningas. Per ilgametę savo tarnybą didžiojo chano rūmuose jis spėjo tuo įsitikinti. Bet Siu Sianas buvo katajietis. Vienui vienas klausimas kamavo Marką, ir jis paklausė:

— Kodėl gi jūs tarnaujate imperatoriui?

— Todėl, kad noriu padėti savo tautai, — atsakė Siu Sianas ir nebepridėjo daugiau nė žodžio.

Markas Polas jį suprato. Dabar atėjo pati sunkiausia valanda jo gyvenime — jis turi apsispręsti. Tai buvo nelengva. Markas Polas nebuvo bailys. Jį užgrūdino visi čia išgyventi metai. Vieną akimirką prieš akis jis išvydo griežtą tėvo veidą, ir jam atrodė, lyg jis girdi jo balsą: „Pirkliai ne geradariai, kada pagaliau tu šitą suprasi? Nesikišk, kur nereikia.“ Bet šit jis prisiminė geraširdišką besijuokiantį bičiulio Matėjo veidą. „Mes turime ją paimti su savimi, Markai. Girdi? Juk tas velnias ją užmuš… Jiems rūpi tik geltoni dukatai…“

„Reikia pasišnekėti su Ašima“, — pagalvojo Markas.

— Aš su jumis, Siu Sianai, — tarė Markas, o jo veidas buvo baltas kaip drobė. Jis ryžosi rizikuoti gyvybe.

— Aš su jumis, Siu Sianai, — pakartojo jis, ir jo skruostai išraudo.

Sode už krūmo stovėjo tarnas. Šis ir pats nežinojo, ką jam daryti ir ką manyti. „Nemirtingasis“ kalbasi su jo ponu. Jų veidai tokie rimti. Prieš juos stovėjo arbatos puodeliai. Bet jis žinojo, kad arbata jau visai atšalusi. Kad tik juodu nesumanytų tos šaltos arbatos paragauti. „Tu juk niekam nepasakysi, kad aš aplankiau tavo poną“, — pasakė jam „nemirtingasis“. Tegu ir liežuvį jam rauna, jis niekam nepasakys. O Ju, ta nedorėlė, kaip gyva to nesužinos. Bet ką daryti, kad arbata atšalo?.. Gal įpilti karštos?.. Bet negi jis gali išdrįsti savo pasirodymu sudrumsti didžias „nemirtingojo“ mintis? Ilgai jis stovėjo už krūmo, sekdamas kiekvieną ponų judesį. Na, pagaliau ponai pakilo. Siu Sianas atsisveikino su šeimininku. Arbatos jie neparagavo. Kai palankinui buvo atidaryti vartai, Ju mikliai it voverė šmurkštelėjo į kiemą.

Nešikas Janas matė Ašimos veidą. Jis vis jam stovėjo prieš akis. „Kur jūs mane atnešėt?“

Jano tėvas buvo valstietis iš Chanbalyko priemiesčio. Jis su savo žmona įsikinkydavo į medinę žagrę ir tempdavo ją per mažutį vandeniu aptvindytą ryžių sklypą. Jųdviejų kojos būdavo panašios į gumbuotas šaknis. Savo tėvus Janas lankė retai. Ir ko jis ten vaikščios? Juodu niekad neturėdavo laisvos valandėlės. Kai saulė jau sėsdavo į vakarus, jie leisgyviai iš nuovargio krisdavo į šiaudinį guolį ir tučtuojau užmigdavo. O ankstyvą rytą, vos tik dangus imdavo pilkėti, jau tempdavo vandenį į savo sklypelį.

Jano seserų namie nebuvo. Vyresnioji dingo kokią valandą prieš tai, kada ją turėjo parduoti turtingai Li šeimai. Jaunesnioji apsiprato su savo likimu. Ji irgi priklausė Li šeimai.

Geltonas palankinas riogsojo didelėje daržinėje drauge su kitais. Artėjo vidurdienis. Janas perėjo per kiemą. Jis mąstė apie savo seseris. Jis vis matė nusigandusias nepažįstamosios akis, ir jam rodydavosi, kad tai jo sesers akys. Jis ir jo draugas išėjo iš to. užmiestinio namo su tuščiu palankinu. Nepažįstamoji tyli ir nusiminusi žiūrėjo jiems pavymui. „Ko čia dar su ja terliojiesi? Vesk per jėgą, jei žodžiu neklauso.“

Tai buvo Saido balsas.

Janas išėjo iš rūmų.

„Kur tu dabar eini, Janai? — juokdamasis šūktelėjo vienas kareivis. — Ar tik ne savo sužadėtinę norėtum aplankyti per patį vidurdienį?“

Ji rėkė, šaukėsi pagalbos. Bet juodu nuėjo sau su geltonu palankinu, nes Saidas buvo pasakęs: „Niekam neturit prasitarti nė žodžio. Kitaip neteksit galvos.“

Sunku pasidarė gyventi Katajuje. Ir Janui jau viskas įgriso. Kiauras dienas jis nešiojo ant savo pečių palankinus, kuriuose sėdėjo kilmingi ponai ir damos. Už tą savo darbą jis gaudavo lėkštelę ryžių. Jis nebuvo toks alkanas, kaip kiti. Visa tai dar turėjo prasmę, kol jie naktimis susirinkdavo Vano kalvėje, kol gyveno viltimi, jog štai štai kalnuose užsidegs signaliniai žiburiai. Dabar Chanbalyke tylu kaip kapuose. Žmonės vaikščioja nebyliais veidais, ir niekas nė žodžio neprataria apie tas kasdienines neteisybes.

Du vyrai pralenkė Janą. Vienas jų smagiai nusijuokė. „Juokis, juokis“, — pagalvojo Janas.

Jis pasuko į skersgatvį ir atsidūrė už kelių žingsnių nuo venecijiečio namo.

Kodėl šitas velnias liepė pagrobti merginą? Ji nebuvo išpuikusi kaip kitos damos, kurios nesiteikia į jį net pažvelgti. Jis praskleidė jai palankino užuolaidą. Ji įsėdo ir kiek nusigandusi paklausė: „Kur jūs mane nešit?“

Janas stovėjo prie vartų. Ką jam daryti? Įeiti ir pasakyti: „Ministras Achmedas laiko uždaręs šių namų ponią užmiesčio viloje prie upės?“ Jis atsilošė prie akmeninio liūto ir atsirėmė rankomis į postamentą. Prie kiekvieno namo stovėjo tie akmeniniai sargai, kurie turėjo sergėti visus nuo piktųjų dvasių. Kol Janas svarstė, nesiryždamas, ką daryti, vartai atsivėrė. Jis skubiai atšoko į šalį, praleisdamas užskleistą palankiną. Nešikai paskubomis nutolo.

Janas susimąstęs nusekė juos žvilgsniu. Aukštas, tvirto stoto nešikas iš dešinės tarnavo pas Siu Sianą. Ir Janas jį pažino.

Buvo karšta kaip vasarą. Miškais apaugusios kalvos saugojo miestą nuo šaltų šiaurės vėjų. Saulė kepino begalinį slėnį, kuriame buvo išsidriekę Chanbalyko rūmai, namai.

Markas sėdėjo tamsioje savo kambario vėsoje. Jo nuotaika buvo puiki. Neryžtingumas, dvilypė jo padėtis rūmuose, kuri dažnokai jį slėgdavo, dingo lyg nebuvusi. Jis puikiai žinojo, koks sunkus ir pavojingas yra užsibrėžtasis žygis, bet pavojaus jis nebijojo. Tarnui jis liepė atnešti popieriaus ir parašė tris laiškus. Vieną Ašimai, antrą Mafijui ir Nikolui Polams, trečią savo bičiuliui Matėjui. Tada jis pasišaukė tarnaitę Ju. Paskendęs savo mintyse, jis nė nepastebėjo keisto Ju elgesio ir ašaroto jos veido.

— Jei rytoj vakare aš nesugrįšiu, atiduok tuos laiškus savo poniai, — tarė jis. — Ne anksčiau kaip rytoj vakare, nepamiršk šito. Ir prisiek man, kad niekam to neišplepėsi.

Jis padėjo tuos laiškus į stalčių.

— Čionai juos rasi, — pasakė jis, nežiūrėdamas į ją.— Kodėl tu tyli?

Staiga Ju prapliupo verkti ir puolė jam po kojų.

— Muškit mane, pone… Aš tokia nelaiminga! — sušuko ji nusiminusi. — Kur dabar ponia? Niekur jos nerandu… O aš buvau išėjusi į miestą. Aš juk nieko nežinojau. — Ji susiėmė rankomis už galvos ir dar labiau ėmė raudoti.

— Stokis! — griežtai paliepė Markas Polas. — Ką tu čia šneki? Greičiau sakyk, kas atsitiko. Ar girdi, Ju? Stokis, sakau!

Tarnaitė atsistojo ir tarė:

— Jūs juk pats atsiuntėte geltoną palankiną, maloningasis pone, ir liepėt jai vykti į užmiesčio vilą prie upės. — Ji vėl apsipylė ašaromis. — Ponia taip apsidžiaugė: „Paskubėk, — pasakė ji. — Man reikia persirengti. Ponas manęs laukia užmiesčio viloje prie upės.“ Dabar jūs čia, maloningasis pone, o ponios nėra… Mane ima tokia baimė.

Markas Polas pertraukė tą jos kalbą.

— Nutilk! — paliepė jis. — Papasakok man viską, kas buvo.

Paniurusiu veidu jis klausėsi žodingo Ju pasakojimo. Ji nepraleido nieko. Kaipgi galėtų ji iškęsti nepapasakojusi, jog Ašima paklausė, ar ji graži? „Jūs tokia graži kaip fėja. Nėra tokio žmogaus, kuris atsispirtų jūsų grožiui. Jūs graži ir gera kaip dausų karalienė.“ Šitaip ji atsakiusi poniai. Ji taip įsismagino, jog bemaž užmiršo savo sielvartą.

— Geltonas palankinas, sakai?

Tarnaitė išdrįso paskubomis žvilgterėti į poną. Jo balsas toks ramus, tarytum nieko baisaus neatsitiko.

— O dabar lauk iš mano akių, tu lengvabūde mergiščia! — sušuko jis, netekęs kantrybės. — Nė matyti tavęs nenoriu!

Daug kas atsitiko tą dieną. Kol jis laukė pas Achmedą, kažkas pagrobė Ašimą. Ką jam sakė Siu Sianas? „Jeigu jums reikia įrodymų, pasiklausykite karo vado Džanji istorijos. Achmedas liepė išvogti jo žmoną ir dukterį, o jį patį apšmeižė imperatoriui.“ Jis girdi pašaipų Achmedo balsą: „Jūs man šiandien nereikalingas, beke Markai. Ir kuriam galui aš būčiau siuntęs jums pasiuntinį?“

Markas užvirė pykčiu. Jis mėšlungiškai įsikibo į krėslo turėklus. Dabar jis buvo tikras, kad tai Achmedo darbas.

Praslinko kiek laiko, kol jis pajėgė šiek tiek susitvardyti ir blaiviai viską apgalvoti. Ką dabar daryti? Bėgti į gatvę ir klausinėti praeivių, ar kas nematė geltono palankino? Bet juk Chanbalyke devynios galybės gatvių ir skersgatvių, o geltonų palankinu tikriausiai daugiau kaip tūkstantis. Nesumanydamas, ką veikti, jis vaikščiojo iš kampo į kampą. Jei Siu Sianas nebūtų atėjęs pas jį, jis bėgtų pas Achmedą ir kalaviju priverstų jį prabilti. O dabar daugiau nieko nelieka, tik laukti, kol Achmedą pasieks teisingumo ranka. Bet negi sėdėsi namie, rankas sudėjęs! Jis pasišaukė tarną.

— Atnešk mano kalaviją ir pabalnok arklį,— įsakė jis.

— Lauke stovi kažkoks žmogus. Jis nori su jumis pasikalbėti, — pasakė tarnas, droviai pakeldamas akis į šeimininką.

Markas sukluso. Kas gi čia dabar? Nepatenkintas jis suraukė kaktą.

— Tegu įeina, — burbtelėjo jis.

Į kambarį įėjo Janas. Jis tyliai nusilenkė ir laukė, kol ponas pats paklaus, ko jis čia atėjo.

Iš drabužių Markas pažino, kad Janas yra nešikas. Jam įsižiebė vilties kibirkštėlė.

— Ko gi tau reikia? — paklausė jis draugiškai.

Janas žvilgterėjo į tarną, tebestovintį šalia stalo. Markas suprato jo žvilgsnį ir mostelėjo tarnui, kad tas išeitų. Tada jis pakartojo savo klausimą.

— Saidas įsakė šio namo ponią nunešti į užmiesčio vilą prie upės, — pasakė Janas.

— Kas tas Saidas? — paklausė Markas.

— Achmedo šnipas, — atrėžė Janas neapykantos kupinu balsu. — Jis pasakė, jog aš neteksiu galvos, jei kas nors apie tai sužinos.

— Ar tu žinai, kur dabar Ašima? — greitai paklausė Markas Polas.

— Taip, pone. Juk mes ją nunešėme į užmiesčio vilą prie upės.

— Sėskis. Kuo tu vardu? Aš tave gausiai apdovanosiu, — pasakė Markas.

Jo galvoje pralėkė šimtai sumanymų. Išklausęs Janą, jis pašaukė tarną.

— Atnešk jam valgyti ir gerti.

Janas atsisėdo prie stalo ir ėmė valgyti. Jau seniai jis taip skaniai bevalgė. Beveik užmiršo ir pavojų, kuris jo tyko. Tik pasisotinęs, jis vėl tai prisiminė.

— Jei. Saidas sužinos, kad jį išdaviau, aš žuvęs.

Markas Polas jį nuramino.

— Greitai Saido niekas nebijos, — pasakė jis tvirtai. — Aš tave apginsiu, nes tu pasielgei dorai.

Lauke jau stovėjo pabalnotas arklys. Buvo karšta popietė.

Markas nerimo, žinodamas, kad Ašima jau kelios valandos yra kažkokio nenaudėlio rankose.

— Ar tu kada nors laikei kalaviją, Janai?

— Taip, pone, — atsakė nešikas.

Tarnaitė Ju, išgirdusi tuos žodžius, net sustingo iš nuostabos. Smalsios jos akys tuojau išsiplėtė kiek tiktai galima.

— O tu ko žiopsai? — suriko ant jos Markas Polas. — Eik ir pasakyk, kad mums reikalingas dar vienas arklys ir ginklas.

Namą prie upės gaubia kraupi tyla. Po kambarius lyg šešėliai slankioja tarnai. Jie tyliai darinėja duris, kalbasi tiktai pašnibždomis. Ašima stovi prie lango ir žiūri pro medžius į saulės nutviekstą upę. Pro šalį plaukia irklinės valtys ir burlaiviai. Oras tykus, ir burės kabo supliuškusios. Su širdgėla Ašima stebėjo šį ramų vaizdą. Ji įsikibo į prašmatniai nukaltas varines lango grotas ir iškišo pro jas galvą. Pievelė nusėta baltais ir geltonais žiedais ir marguoja lyg valstiečių skrybėlės, nupintos iš ryžių šiaudų. Prie pat upes auga lieknos tuopos, po langu žydi vyšnia. Ašima iškišo pro grotas ranką ir ėmė mosuoti žmonėms, kurie sėdėjo valty ir atrodė tokie mažyčiai. Bet upė buvo per toli.

Tada ji vėl kibo į grotų virbus ir sielvartingai sušuko:

— Gelbėkit! Jie čia laiko mane uždarę! Gelbėkit!

Bet jos riksmo niekas negirdėjo.

Tik pašaipus balsas čia po langu pasiekė jos ausis:

— Verčiau patylėk, balandėle, kitaip aš tave įkišiu į požemį. Ten galėsi sau klykauti, kiek tik telpa.

Tai buvo Saidas. Bet Ašima nenutilo. Tada Saidas įšoko į kambarį ir įtūžęs nutempė ją nuo lango. Ašima nubėgo į tamsiausią kambario kertę. Ji ištiesė rankas su išskėstais pirštais, norėdama nagais įkibti jam į veidą.

Saidas prisiminė raudonus dryžius savo tarno veide ir nesiartino prie Ašimos.

Jis stovėjo prie stalo ir grasinamai pasakė:

— Jeigu nenutilsi, keliausi į požemį. Lobe tu buvai prijaukinta, o dabar tikra laukinė katė. Na, palauk, ponas su tavim susidoros.

Ašima niekaip negalėjo suprasti, kodėl tas žmogus grobuonišku veidu taip jos nekenčia ir persekioja ją. Ji atsiminė, kaip Lobe Matėjas jį išmetė pro duris. Ji iškart jį pažino. Bet juk taip ilgai jo nematė. Viešpatie, iš kur jis čia vėl atsirado?! Ko jam reikia? Kodėl jis laiko ją uždaręs?

Ant stalo buvo padėta arbatos ir paplotėlių. Tarnas tylėdamas įnešė jai pietus ir po kurio laiko vėl išnešė. Arbatos ir paplotėlių ji irgi nepalietė. Šituose namuose ji nieko nevalgys. Verčiau jau badu mirs!

Lange grotos. Niekas negirdėjo jos šauksmo. Ir sunkios ąžuolinės durys užrakintos. Pabėgti iš čia nėr vilties. Ji išieškojo kertėje stovinčią spintą, bene ras kokį įnagį, kuris padėtų jai iš čia pasprukti, bet ten nieko nerado, tik plonus baltinius, pudrą ir žiedų aliejų. Pailsusi ji susmuko ant stalo. Nuvargęs tik jos kūnas, o galva šviesi.

Ji pašoko ir vėl pribėgo prie lango. Gal jai šaukti, kol nebeteks balso? Dar šiandien rytą ji sėdėjo savo kambary ir buvo nepatenkinta, kam čiulba paukščiai, o sode rizena Ju. Kaip greit ji tada apsirengė, išgirdusi, jog ponas norįs su ja pasikalbėti. Ji turinti nuvykti į užmiesčio vilą. Dabar toji vila jai virto kalėjimu. Kur dabar Markas Polas? Ir ką visa tai reiškia?

Staiga ją apėmė siaubas: ji suprato, kad Markui gresia pavojus, o tai baisiau už viską. Lyg nesava ji nubėgo prie durų ir ėmė jas daužyti kumščiais.

— Atidarykit! — šaukė ji. — Aš šoksiu pro langą, jei neatidarysit!

— Šok, šok! — subambėjo už durų Saidas. Jis garsiai nusijuokė ir nuėjo sau.

Giedrame pavasario danguje plaukiojo debesys, panašūs į baltus kalnus. Medžių šešėliai pailgėjo. Retkarčiais keliu praeidavo žmonės ir gėrėdavosi rausvomis čerpėmis dengtu namu, kuris harmoningai derinosi su visa aplinka. Nešikas prisėdo sienos pavėsy trupučiuką pasilsėti. Pakrantės pievose ganėsi žalmargės karvės.

Kelyje pasirodė aštuoni ginkluoti raiteliai. Pirma jų šuoliavo Markas Polas ir Janas. Kiti šeši buvo asmeninė Siu Siano sargyba.

— Va ten, pone, — tarė Janas, rodydamas namą.

Raiteliai pristabdė arklius ir ėmė joti risčia. Prie vartų jie nušoko žemėn. Čia ilsėjęs nešikas tuoj pakilo, užsivertė ant pečių savo naštą ir nuėjo savais keliais. Nepatiko jam rūstūs raitelių veidai. Nueidamas jis dar girdėjo, kaip jie beldė į vartus.

Markas Polas ir Janas, išsitraukę iš makščių kalavijus, stovėjo prie vartų. Siu Siano asmeninė sargyba pasislėpė sienos šešėly. Visi užgniaužę kvapą klausėsi. Markui iš susijaudinimo spengė ausyse. Jo širdis plakė kaip pašėlus, o ranka laikė sugniaužusi kardo rankeną. Už tos sienos Achmedas paslėpė Ašimą. Negirdėti nė balso. Tik paukščiai čiulbėjo medžių šakose. Sode giedojo lakštingala. Ilgiau laukti jie nebegalėjo.

— Pabelsk dar kartą,— tarė Markas Janui.

Ir nešikas ėmė daužyti koja. Kieme pasigirdo žingsniai. Markas Polas mirktelėjo Janui, o sargybiniai dar labiau suspaudė rankose kalavijus.

— Atidarykit! Mus siuntė maloningasis ponas Achmedas! — sušuko Janas.

Jokio atsako. Žingsniai nutilo. Bet Markas visa savo esybe jautė, kad už vartų kažkas stovi. Dabar nėra ko gaišti. Kalavijo rankena jis daužė vartus ir šaukė, kiek tik gerklė leido:

— Imperatoriaus vardu atidarykit!

Jie išgirdo paskubomis nutolstančius žingsnius.

O paskui Marko ausis pasiekė tolimas Ašimos šauksmas, bet jis gana aiškiai girdėjo jos žodžius:

— Gelbėkit! Aš čia! Gelbėkit!

Markas Polas įsikišo kalaviją į makštis ir įsibėgėjęs peršoko per sieną, Janas ir sargybiniai padarė tą pat. Jie leidosi per sodą namo link, ir niekas jiems nepastojo kelio. Namų durys buvo atdaros.

— Likit lauke, — įsakė Markas Polas, — ir žiūrėkit, kad niekas iš čia nepaspruktų.

Abu su Janu įbėgo į namą. Jie perėjo daug kambarių, kol galop pateko į virtuvę, kur rado du tarnus, tarnaitę ir storulę virėją.

— Neskriauskit mūsų, ponai, — išsigandusi aimanavo virėja. — Mes juk nieko blogo nepadarėme.

Markas Polas pastvėrė vieną tarną už pakarpos.

— Kur jūs uždarėt ją? — paklausė jis ir, staigiai truktelėjęs, ištempė jį iš tarnų būrio. — Eik pirma mūsų ir rodyk kelią!

Tarnas juos užvedė laiptais į viršų. Jie įėjo į ilgą pustamsį koridorių. Saidas stovėjo pasislėpęs už vienos kolonos. Jo akys su tamsa čia buvo apsipratusios. Jis pamatė Marką Polą, tą patį, kurį, savo pono įsakytas sekė ir šnipinėjo jau bemaž aštunti metai. Dabar jis jo nekentė dar labiau, nei kitados. Jis jautė, kad jam jau nebeteks mėgautis ramiu ponišku gyvenimu. Achmedas jam niekados to nedovanos. Čia jis gyveno kaip inkstas taukuose, ir va lyg iš dangaus nukrito šitas velnias. Dabar jis stovėjo už kolonos kokie penki žingsniai nuo jo.

— Einu, einu, Ašima. Ar tu mane girdi?

Už durų sušneko džiugus merginos balsas:

— Markai, Markai, tu atėjai!

Tarnas pasuko duryse raktą.

Saidas neturėjo ginklo. Markas su savo vyrais taip staigiai jį užklupo, kad tas net žado neteko iš baimės. Vienodas, pilkas šnipelio gyvenimas atbukino jo budrumą. Ir dabar šit viskam galas. Jis vėl pavirs vilku, klaidžiojančiu tarp žmonių. Saidas išvydo savo priešą ryškiame atlapų durų keturkampy. Marko kalavijas, dusliai žvangtelėjęs, nukrito žemėn.

Ir Markas išvydo Ašimą. Ji nedrąsiai žengė į jį. Dabar jai rodės, jog ji turi įkopti į didžiausią kalną. Ten, viršuje, stovi mylimasis, o už jo išraudęs rytmečio dangus.

Saidas susigūžė, ruošdamasis šuoliui. Ant grindų dryksojo kalavijas. Jisai spindėjo tarytum sidabras.

— Ašima… — tyliai pratarė Markas.

Tada ji puolė prie jo ir paslėpė savo veidą ant jo krūtinės. Ir jis tvirtai ją apkabino.

Janas išgirdo tykinančius žingsnius. Jis atsisuko ir koridoriaus prieblandoje pamatė kažkokią sėlinančią žmogystą. Janas čiupo nuo žemės kalaviją. Bet užsimoti nespėjo, — Saidas spruko į šalį ir nubėgo laiptais žemyn.

Apačioj prie durų stovėjo sargybiniai. Ir Saidas įkliuvo it vilkas į spąstus. Jis daužėsi lyg pasiutęs, kandžiojosi, draskėsi, plūdosi ir keikėsi.

Jie užpampino jį be jokio gailesčio.

PO DIDELE BURE

Vieškelis vingiavo iš kalnų. Aštuonios dienos nebuvo lietaus. Viskas skendėjo dulkėse. Prieš apgriuvusius akmeninius Vartus riogsojo du gumbuoti medžiai. Kelias suko pro vartus į kaimą. Kalnai buvo geltoni ir pliki. Šen bei ten stypsojo medžiai ir krūmokšniai. Pro skurdžią žolę galėjai matyti geltoną žemę. Valstiečiai šiuose kraštuose gyveno įsirausę žeminėse, o jų kiemus supo žemos tvoros, sukrautos iš aštrių akmenų. Pro kaimą tekėjo plati geltona upė, ir tai buvo didžiausia palaima. Ji neišdžiūdavo net karščiausią vasarą, o per pavasario potvynį niekuomet neištvindavo virš savo uolėtų krantų.

Matėjas gulėjo pavėsingoje žeminėje. Šalia jo sėdėjo senė. Protarpiais ji pamirkydavo skudurą į dubenį su šaltu vandeniu ir dėjo jį ligoniui ant kaktos. Jis gulėjo kankinamas didžio savo ilgesio patekti į Veneciją ir į jūras. Jo galva degte degė, o gyslomis tekėjo karštas kraujas. Smilkiniai tvinkčiojo, tartum juose būtų kalę plaktukais. Skaudama ranka taip sutino, kad pasidarė kaip strampas. Ir vakar ją taip skaudėjo, kad Matėjas manė išeisiąs iš proto. Dabar ji žlagsojo bejausmė. O krūtinę, rodos, buvo užgulęs koks akmuo, kuris darėsi vis sunkesnis ir sunkesnis.

Matėjas kvėpavo sunkiai.

— Pakelk aukščiau man galvą, močiute, — tarė jis moteriai. Bet ji negalėjo jo suprasti. Juk Matėjas tai pasakė savo gimtąja kalba. Ji pasilenkė viršum jo. Jis pamatė raukšlių išvagotas jos akis.

— Pakelk aukščiau man galvą,— paprašė jis vėl.

Tada ji suprato, atnešė žvejų tinklą ir pakišo jį po pagalviu. Galvai krustelėjus, Matėjas visai neteko jėgų. Jis užsimerkė ir klausėsi, kaip spengia ausyse. Jo veidas jau buvo visai pasikeitęs.

Kakta ir skruostai nubalę. Ilga barzda margavo žilomis sruogomis. Moteris nušluostė jam nuo kaktos prakaitą. Tada jis atsimerkė ir aiškiai pasakė:

— Motin, aš greit mirsiu. Pašauk Fan Gun-du.

Moteris atsistojo ir išėjo. Dabar jis vienas. Pro duris mato ryžių malūną su akmeninėmis girnomis. Į žeminę oriai įėjo višta. Ji nulenkė galvą, įkišo snapą į dubenį su vandeniu. Paskui užvertė galvą ir nurijo. Ji sau gėrė, tartum Matėjo čia visai nebūtų. Matėjas šyptelėjo. Dabar višta buvo jo draugė.

Anapus upės dunksojo kalnai. Jis matė blankius jų kontūrus. Tas vaizdas jam buvo svetimas. Viskas aplinkui buvo svetima. Nieko čia nebuvo savo. Nejau jam lemta mirti kažkokiame Katajaus užkampy? Bet kodėl?! O višta sau geria iš dubenėlio… Na, žiūrėk tu, vištpalaike, pamatys tave Patroniukas, bus tau galas… Aiškiai švietė saulė, ir jos nušviesti daiktai metė ryškius šešėlius.

Jo kelionės draugas Fan Gun-du įėjo į žeminę ir stengėsi rodytis linksmas.

— Ką tu prasimanai? — tarė jis. — Palūkėk porą dienų ir vėl būsi sveikas. Iki Chanbalyko beliko tik šimtas dvidešimt li. Dar keturios dienos — ir mes jau ten.

Baisus skausmas kamavo didelį Matėjo kūną. Jis verte vėrė jį nuo galvos iki kojų. Akys buvo įkritusios ir blizgėjo kaip stiklinės.

— Klausykis gerai, ką aš tau pasakysiu, Fanai, — tarė Matėjas. — Įeisi į miestą pro Pietinius vartus. Eisi Dešimties tūkstančių džiaugsmų gatve ir prieisi trečią skersgatvį. Ten paklausi Marko Polo. Viską, ką aš turiu, skiriu Ašimai. Pinigus, rubinus — viską. Pasilik pas Marką ir Ašimą. Toks mano noras. O sau pasiimk, kiek tau reikia.

Fan Gun-du pakeitė jam šlapią skudurą ant kaktos.

— Duok man gerti, brolau.

Fan Gun-du atnešė puodelį vandens. Ilgai jis stovėjo tamsioje kertėje, o ašaros tekėjo jam per veidą.

— Nemirk, nemirk, — maldavo jis. — Aš tau iškepsiu „ubagų vištą“. Padarysiu viską, ko tik nori.

— Aš negaliu čia numirti, — pasakė Matėjas taip garsiai, kad Fanas net persigando. — Nugabenk mane į valtį, Aš noriu mirti vandenų platybėse.

— Gerk, Matėjau. Viską dėl tavęs padarysiu. Bėgu į krantą ir sustabdysiu pro šalį plaukiančią džonką.

Ligonis gėrė godžiais gurkšniais, o paskui išvargęs atmetė galvą.

— Bėk, Fanai, — tarė jis. — Nedaug beliko man laiko.

Moteris vėl atsisėdo prie ligonio. Ji įėjo tyliai kaip katė. Matėjas jos nepastebėjo. Kartu su deginančiu skausmu atėjo sapnai. Nebeliko ribos tarp sapnų ir tikrovės. Jo akys nebematė pasaulio. Prieš akis išplaukė tai, kas ilgus metus slypėjo širdies gilumoje.

Lauke švitina saulė. Jam rodosi, kad jis guli apytamsiame kambaryje, Venecijoje. Nakčia jisai plaukiojo juoda barka, o dabar jis guli pavargęs ir negali užmigti. Vartosi neramiai lovoje. Liucija blizgina varinį katilą. Jis ją mato. Jos veidas toks liūdnas… Ten, Ria de Čiavoni, vakaro prieblandoje juoduoja laivas. „Tu paimsi mane su savim, Antonijau. Nebegaliu daugiau tverti Venecijoj.“ Bangos daužosi į laivo bortus. Jis stovi prie vairo. „Žiūrėk, Markai, va toji jūra. Krantų nebesimato. Tik pažvelk, kokia ji spalvinga. Ar tu jauti, kaip ji kvepia? Bangos, vėjas ir dangus, saulė, mėnulis ir žvaigždės — viskas priklauso jūrai. Bet visa tai turi prasmę tik tada, kai tu stovi ant laivo denio. Kokia tai laimė, Markai!.. Aš noriu mirti po didele bure…“

Ligonis blaškėsi.

Senė vėl suvilgė skudurą ir tarė:

— Gulėk ramiai ir nejudėk.

Jo akys išvydo ją.

— Kur yra Fanas?

— Jis nubėgo prie kranto, tuojau sugrįš. Miegok, vargše svetimšali.

Angą ji užleido užuolaida. Tik truputis šviesos skverbėsi į žeminę pro šiaudinę uždangą. Ligonis vėl paskendo atsiminimuose.

Matėjas nebejautė skausmo. Jam buvo taip lengva. Jo mintys klaidžiojo kažkur nebūtyje. Ryškiais vaizdais jo akyse atgimė praeitis. Vis aiškiau jis matė saulės spinduliuose paskendusia Veneciją.

Jis priklaupia prieš visų švenčiausiąją Badachšano karalių ir pagyrūniškai jam sako: „Aš esu garsusis kapitonas Matėjas, juodosios barkos savininkas, ir atvykau iš Venecijos, Adrijos jūros perlo. Še imk mano galvą ir duok man už tai raudonų rubinų.“

Daržely žydi ilgastiebis geltonas žiedas. Namas apsuptas siauro vandens kanalo. Sunėręs rankas, jis stovi prie lango ir mato juodos savo barkos denį ir stiebus. Mažutės bangos dainuote dainuoja. Prašmatnios gondolos, apkabinėtos kilimais ir margomis užuolaidomis, tyliai slysta kanalais. Mėlynas dangaus aukštas skliautas viršum Rialto salų atsispindi San Marko kanale. Auksiniai kryžiai ir didžiosios bažnyčios kupolas už Piacetos kibirkščiuoja saulės spinduliuose. Prie kanalo Grande stūkso marmuriniai rūmai. Makaronų dirbėjai, daržovių ir vaisių pardavėjai, kaštonų kepėjai ir žuvų prekininkai, išsidėstę ant paplokščių valčių, vienas per kitą siūlo savo prekes. Mergaitė nuleidžia savo krepšį su raudonais obuoliais tiesiog į vandenį. Ji stovi ant balkono ir moja Matėjui.

„Ar tai tu, Ašima? — nustebęs klausia jis. — Ką tu veiki čia Venecijoje?“

Ligonis gyveno nuostabų gyvenimą, nors tyliai gulėjo savo patale. Laikas išblanko. Jo veidas atrodė kupinas palaimos, skausmas nurimo. Ir šit Fano balsas grąžino jį į tikrovę.

— Matėjau, tu girdi? Tai aš, Patroniukas. Prie kranto stovi didelė džonka ir laukia mūsų.

— Sakai, džonka? Ak, taip… Padėk man, Fanai.

Matėjas sunkiai atsistojo. Jo veidas persikreipė. Jis atsirėmė sveikąja ranka ir išlipo iš guolio.

— Tiktai iki kiemo, Matėjau, — tarė Fanas. — Paskui mes tave nešime… Eikš pagaliau, padėk man! — sušuko jis valtininkui.

Valtininkas ir Fanas šiaip taip nuvedė Matėją iki ryžių malūno ir paguldė jį ant neštuvų, kuriuos padirbo iš tinklo ir dviejų storų lazdų.

— Tau atėjo gera mintis, Matėjau. Galėsi sau gulėti ramiai, o valtis vis plauks ir plauks į Chanbalyką. Ar jauti tu vėją? Ant vandens tau bus geriau, pamatysi.

— Paskubėkit, — tarė Matėjas.

Valtininkas susižavėjęs spoksojo į šį milžiną.

— Na, pirmyn! Nebijok, mes.tau gerai užmokėsim.

Jie šiaip taip nunešė Matėją prie pat kranto. Jis puikiausiai matė viską, kas dėjosi aplinkui. Platus kelias vinguriavo pro žemines, išraustas uolose. Du nuogi vaikiščiai stovėjo prie vienos žeminės ir nusigandę vėpsojo į Matėją. Mažesnysis įsigrūdo pirštą į burną ir pravirko. Kažkoks valstietis vedėsi už pavadžio asilą, o šis ant nugaros nešė glėbį šieno. Matėjas užuodė šieno kvapą. Valstietis sustojo ir nulenkė galvą, manydamas, kad neša mirusį. Bet paskui pamatė didžiules, nuo drugio blizgančias akis ir baisiausiai persigando.

Nešėjai turėjo ne kartą sustoti, kol pasiekė upę. Jie užkėlė ligonį ir paguldė ant denio po burės stiebu. Vanduo tylutėliai teliūškavo, vėjas išpūtė burę, valtis atsiskyrė nuo kranto ir nuplaukė į upės vidurį. Fan Gun-du atsitūpė šalia Matėjo ir susirūpinęs žiūrėjo į sukritusį jo veidą ir ištįsusią nosį. Fanas negalėjo patikėti, kad šis milžinas, ligotas ir bejėgis, guli prieš jį. Jis jau matė, kad Matėją paženklinus mirtis, bet jam vis atrodė, kad turi įvykti kažkoks stebuklas ir jo draugas vėl pagerės.

Matėjas gulėjo po didžiąja bure. Stiebas lankstėsi ir braškėjo. Džonka skrodė žaliai blizgantį vandenį.

Valtininko žmona, atsisėdusi po pintu stogeliu, kepė žuvis. Nuo keptuvės kilo melsvi dūmai. Uolėti upės krantai siekė patį vandenį. Įlankose stovėjo pririštos valtelės. Žvejai mėtė į upę tinklus, pririštus prie medinių sijelių ir kantriai, laukė. Jiems pro šalį plaukė džonkos ir didelės irklinės valtys.

— Ar tu užuodi keptą žuvį, Matėjau? Gal norėtum paragauti? Aš tuoj tau atneščiau.

— Būk prie manęs, — paprašė Matėjas.

Fanas liūdnas vėl atsisėdo šalia jo. Upės vaga siaurėjo. Vanduo kunkuliavo. Džonka čia pakildavo aukštyn, čia vėl nusileisdavo. Matėjas klausėsi vandens ūžesio, laimingai šypsodamas. Jis matė stačią uolą, kyšančią iš vandens. Greitai jie praplaukė siauravietę, ir krantai vėl nutolo. Matėjui rodėsi, kad po pavojingos kelionės jie įplaukė į užutekį. Ir staiga baisus skausmas lyg peiliu perrėžė širdį. Jis pasikėlė ir pajuto, kad jam pasidarė labai lengva. Paskui plačiai plačiai atmerkė akis, tarytum tuo paskutiniu žvilgsniu jis norėtų apkabinti visą pasaulį.

Po valandėlės Matėjo galva vėl nudribo ant pagalvio.

Fanas spoksojo į nereges bičiulio akis. Saulė švietė skaisčiai, vėjas raibino vandens paviršių, džonka iš lėto plaukė palei krantą.

Negyvas Matėjas gulėjo po bure. Mirtis neturi pasigailėjimo ir jos neatšauksi.

Įvyko didi nelaimė. Mirė didžios dvasios žmogus.

SOSTO ĮPĖDINIO RŪMUOSE

Rodėsi, jie lekia šuoliais per įkaitusį dangų. Juos supo raudona saulėleidžio šviesa. Ašima sėdėjo ant arklio priešais Marką. Juodu jojo pirma mažo raitelių būrio. Čia pat, užpakaly jų, šniokštavo Jano arklys, toliau sekė keturi Siu Siano asmeniniai sargybiniai. Vakaras buvo tykus, o aplinkui dar tykiau, negu dieną. Arklių kanopos aidėjo toli. Ašima krūptelėjo.

— Tu vis dar bijai, Ašima? — paklausė susirūpinęs Markas.

— Nė pati nežinau.

Jiems pro šalį bėgo šalikelių medžiai. Plaukiančių kviečių laukai aplieti auksine šviesa. Jautei, kad arti didelis miestas, išsidriekęs lygumoje po vakaro dangumi: vis daugiau namų ir lūšnų, išsimėčiusių laukuose, visokių antkapių, o taip pat aukurų geroms ir piktoms dvasioms, kurios žemei teikia derlių ir apsaugo nuo sausrų ir krušos.

Jie prajojo vežimų vorą. Vežėjai žingsniavo greta asilų ir tingiai pliaukšėjo botagais. Jų veidai buvo pajuodę nuo anglies dulkių,— jie gabeno iš kalnų į Chanbalyką taip visiems reikalingą juodąjį akmenį. Sunki jiems buvo darbo diena. Dideli dviračiai vežimai kratėsi ant nelygaus, išvažinėto kelio. Jiems priešais žygiavo du vienuoliai trumpai apkirptais plaukais ir nudryžusiomis jupomis. Vis gausiau gatvėje žmonių ir gyvulių. Jie jau pasiekė priemiestį ir vis sunkiau brovėsi pro žmonių spūstį. Nustebę žvilgsniai lydėjo raitelių būrį, nes kurgi matyta, kad puošniai apsirengęs jaunuolis sodintų pirma savęs moterį.

Markui Polui pasidarė neramu. Jau taip tamsu, kad nė šešėlių nesimatė. Per tą pavojingą savo žygdarbį jis vos nepamiršo pažado, duoto Siu Sianui. Jis buvo pažadėjęs, vos sutemus, aplankyti Katajaus išminčių. Tuoj suskambės varpas, primenantis, kad greit bus uždaryti miesto vartai. Žmonės, plaukiant vartų link, skubėjo.

— Aš visai nebebijau, Markai, — tarė Ašima ir laiminga atsilošė į jo ranką.— Ak, aš būčiau ji nužudžiusi!

„Mažutė Ašima“, — švelniai pagalvojo Markas. Ir tą pat akimirką jam kilo neapykanta Achmedui, šalta neapykanta, slopinanti visus kitus jausmus, ir tokia didelė, jog, rodos, tuoj tuoj uždusi. Pats dangus atsiuntė Janą į jo rūmą. Tik per jį Markas sužinojo, kur yra Ašima. Tai juk Janas pavertė niekais visą Achmedo sumanymą. Jis gausiai apdovanos Janą. Staiga jis prisiminė tuos tris laiškus, kuriuos parašė Siu Sianui išėjus, ir pagalvojo, kad reikės atsidėkoti Janui tuoj pat, dar šį vakarą. Rytoj juk gali viskas kitaip apsiversti. O kas dabar bus Ašimai?

Dangus jau visai nupilko.

— Tu vis tyli? — lyg su priekaištu tarė Ašima. Staiga Jano arklys atsidūrė greta jų.

— Ana tenai, pone, — tarė Janas. — Matote aną palankiną.

Markas pamatė užskleistą palankiną, lydimą aštuonių ginkluotų raitelių.

— Kas atsitiko, Janai? — paklausė nustebęs Markas. — Ko tu toks susijaudinęs?

— Aš žuvęs, — sušnibždėjo Janas. — Jie mane suras, kad ir kažin kur pasislėpčiau.

— Ką tu. kalbi? Sakyk, kas atsitiko? — karštai paklausė Markas.

— Tai ministro Achmedo palankinas, pone. Dabar jis keliauja į tą namą prie upės.

Markas Polas įtempė pavadžius. Arklys užlaužė galvą, trypčiodamas vietoje.

— Ar tu tikrai žinai? — paklausė Markas.

Palankinas jau dingo iš akių. Reikėjo tuoj pat perspėti sargybinius, kurie pasiliko prie namo. Pasiųsti Janą? Ne, verčiau kurį nors Siu Siano sargybinį.

Jis pamojo pirmam pasitaikiusiam sargybiniui, kad tas prijotų arčiau, pasižiūrėjo į jį ir galop tarė:

— Jok kuo greičiau atgal! Tu turi aplenkti palankiną ir aštuonis raitelius, tik žiūrėk, kad tavęs nepamatytų. Pasakyk savo draugams, likusiems tame name, kad jie rūktų iš ten, kiek tik kojos neša. Bet ne keliu, o paupiu.

Sargybinis linktelėjo.

— Klausau! — pasakė jis ir atsitiesė balne.

— Palankine sėdi ministras Achmedas, — pridūrė Markas, truputį pasvarstęs.

— Supratau, pone! — atsakė raitelis, apgręžė arklį ir nudūmė.

Sugaudė varpas. Markas matė, kaip raitelis išnyko sutemose.

— Jums reikėjo mane pasiųsti, pone, — pasakė Janas, jau apgalėjęs savo baimę.

— Tu josi su manim, Janai. Būsi man dar reikalingas.

Jie nujojo toliau. Netrukus jie išvydo miesto sieną su įtvirtintais bokštais virš vartų. Ašima žvarbdama susigūžė ir įsikibo bėriui į karčius. „Tu vis tyli.“ Kodėl ji taip pasakė? Didžiausias pavojus dar prieš akis, o ji apie tai negalvoja.

Vartų sargyba praleido raitelius. Žmonių srautas nugužėjo į daugybę gatvių ir skersgatvių. Vežėjai, sustoję nakvynės užvažiuojamuose namuose, iškinkė savo arklius, asilus ir mulus. Prekininkai nukraustė savo prekes ir nuleido drobinius savo stogelius. Amatininkai uždarinėjo dirbtuvėles. Chanbalykas ruošėsi nakčiai. Virš kalnų kabojo blyškus mėnulio pjautuvas.

Markas Polas vaizdavosi, kaip sius Achmedas, pamatęs, kad visas jo sumanymas nuėjo velniop. „Ašimą reikia paslėpti“, — pagalvojo jis. Reikia manyti, tas kerštingas ir valdžios ištroškęs žmogus nepaliks Marko ramybėj. Jis pentinais užragino arklį. Jie šuoliais lėkė plačia gatve. Žmonių mažai kur besimalė. Netrukus varpas suskambės antrąkart. Skersgatvy Siu Siano sargybiniai atsisveikino su Marku Polu, Ašima ir Janu.

— Ar jau parjojome? — paklausė Ašima. Jai atrodė, kad visas amžius praėjo nuo to laiko, kai ji įsėdo į geltoną palankiną.

Kada tarnas atkėlė vartus ir jie įjojo į tylų kiemą, Markas pajuto tokią ramybę, tarsi visi pavojai jau būtų dingę. Tarnaitė Ju iššoko iš kambario, apkabino savo ponią ir pravirko iš džiaugsmo.

Didysis varpas sugaudė antrąjį kartą. Visos miesto gatvės kaip mat ištuštėjo. Achmedas, tur būt, jau pasiekė namą prie upės.

— Nutilk pagaliau! — pasakė jis tarnaitei Ju.

Jis paprašė Ašimą ir Janą eiti kartu su juo į kambarį. Tarnas uždegė žvakes ir atnešė arbatos. Janas pasiliko prie durų, o Ašima atsisėdo priešais Marką. Jo susirūpinęs veidas Įvarė jai nerimą.

— Sėskim, Janai. Mes mažai teturim laiko.

Janas atsisėdo. Marko akys Įsmigo į paprastą valstietišką Jano veidą. Jis jam patiko. Markas ištraukė iš slapto savo stalčiaus krūvą pinigų ir padėjo ant stalo.

— Paimk, Janai.

Nešikas nustebęs žiūrėjo į pinigus.

— Ne, pone, — jis papurtė galvą.

Už tuos pinigus jis galėtų nupirkti tėvui žemės sklypą, pastatydinti namus ir dar jam liktų gyventi pertekliuje.

Markas pastūmė Janui pinigus.

— Paimk juos, — primygtinai pakartojo jis ir paaiškino Ašimai: — Jam mes turime būti dėkingi už tavo išgelbėjimą, Ašima. Achmedas įsakė tave pagrobti. Jodami mes matėme jo palankiną prie miesto vartų. Dabar jis jau žino, kas įvyko.

— Achmedas? Ko jis iš manęs nori? — paklausė Ašima ir staiga suprato, koks pavojus gresia Markui. Jis ją išvadavo, tačiau užsitraukė to baisaus žmogaus rūstybę. Jis jam tikrai atkeršys.

— Tu turi bėgti, Markai, — tarė Ašima susijaudinusi. — Tuoj turi bėgti, kitaip jis nužudys tave, kai tik sugrįš.

Mergina atsistojo, pribėgo prie Marko ir papurtė jį už peties.

— Ar tu girdi, Markai? Ko tu čia sėdi?

Markas aprimo. Jis net šyptelėjo.

— Ne mane, o tave reikia paslėpti, — pasakė jis. — Tik iki ryt vakaro. Rytoj vakare aš būsiu vėl su tavim. — Ir jis kreipėsi į Janą: — Ar tu negalėtum paslėpti šią ponią iki rytojaus vakaro?

Janas turėjo daugybę draugų. Pirmiausia jis prisiminė kepėjo Li šeimą. Li žmona gyveno menkoje lūšnelėje už kokių trijų šimtų žingsnių nuo čia. Bet ar gali jis tą ponią vestis į tokią varganą grytelę?

— Kodėl tu tyli, Janai? — paklausė Markas.

— Čia netoliese gyvena patikimi žmonės… Bet jų trobelė…

— Nepalik jos nė valandėlei, Janai, — tyliai pasakė Markas. — Jei aš rytoj vakarą negrįšiu, tada bėk su ja. Paimk pinigus ir šitą maišelį su brangakmeniais.

Ašima girdėjo kiekvieną žodį. Ji turės bėgti su Janu, o Marką palikti.

— Niekur aš neisiu, Markai. Aš liksiu su tavim.

Nešikas išėjo iš kambario. Markas Polas matė, kaip užsidarė durys. Juodu pasiliko vieni, nušviesti šiltos žvakių šviesos. Tylus vėsus vėjelis šiureno lapus ir pūtė pro uždaro lango plyšius. Kieme prunkštė arklys. Tarnas nuleido į šulinį kibirą. Juodu girdėjo, kaip lašai caksi į vandenį. Janas neramiai vaikščiojo sodo takeliu; jis laukė.

Markas tarė:

— Šiandieną mane aplankė Siu Sianas. Tuomet aš dar nežinojau, kokius spąstus tau paspendė Achmedas. Bet aš jam pažadėjau, kad padėsiu nudėti Achmedą. Dabar jau nė kiek neabejoju, kad pasielgiau teisingai. Achmedas — žudikas. Jis pražudys visą šalį.

— Kodėl tu nori mane kažin kur išsiųsti? — paklausė Ašima.

Markas padėjo ranką jai ant pečių ir pritraukė prie savęs.

— Paklausyk, Ašima, ką pasakė iškeliaudamas Matėjas. Aš visą laiką apie tai galvojau, bet nedrįsau tau pasakyti… „Gal būt, ji važiuos su mumis į Veneciją? Pakalbėk, suradęs progą.“ Šit ką pasakė Matėjas.

Ašima matė nukreiptas į ją tamsias tiriančias akis.

— Matėjas visuomet ilgėjosi Venecijos, — atsakė.— Jeigu tu nori, aš važiuosiu su jumis į Veneciją, bet sakyk, kur Matėjas.

— Karo žygis į Čipangą nepasisekė. Daug laivų nuskendo.

Į duris pasibeldė Janas.

— Atleiskite, pone! Bet jeigu Achmedas išsiuntė pasiuntinį pirma savęs… Jie gali kiekvieną akimirką čia įgriūti! — šūktelėjo jisai.

— Eik, Ašima, — tarė Markas. — Eik su Janu. Rytoj vakare mes būsim vėl kartu. Pamatysi.

— Jeigu čia būtų Matėjas, — sukuždėjo Ašima.

Viršum imperatoriaus parko driekėsi žvaigždėmis nusėtas dangus. Mėnulio piautuvas spindėjo pro tamsiai mėlyną debesį. Tiesūs it strėlės žolių stiebai ir palinkusios žiedų galvelės lingavo ežerų ir kanalų pakrantėse. Už šimtamečių medžių driekėsi begaliniai toliai. Ko neregėjo akys, leido nuvokti ilgesingi gegutės kukavimai.

Po lenktu tiltu blizgėjo upė. Joje plaukė valtis. Ant ilgo virbo kabojo žibintas, ir jo atšvaitas atsispindėjo tamsiame vandeny. Dainavo moterys, pritardamos gitara; ir jų balsai skambėjo kaip varpeliai.

Vairuotojas stovėjo valties priešaky ir vairavo irklu. Dvariškiai ponai ir damos, tarnai ir tarnaitės gėrėjosi žavingu nakties grožiu. Kaprizingoji Džambuji-chatun šį kartą buvo išvažiavusi su imperatoriumi į Šandu — šimto aštuonių šventovių miestą. Tad nebuvo ko bijotis, kad jos asmeniniai sargybiniai, besivalkiodami po parką, sugadintų kam nors naktinį pasivaikščiojimą.

Markas Polas, lydimas Siu Siano sargybinio, ėjo į žaliąjį paviljoną. Vartus saugojantys kareiviai nuolankiai jį praleido, kadangi jis turėjo auksinę lentelę su didžiojo chano antspaudu ir bet kuriuo laiku galėjo įeiti į imperatoriaus parką. Kaip ir visuomet prieš kokį svarbų įvykį Markas ilgėjosi tos akimirkos, kada gi pagaliau išsipildys jo troškimas. Jis nematė nakties grožio. Šią naktį Achmedas turi žūti, ir Markas buvo pasiryžęs pats užkapoti tą nenaudėlį, jei tik pareikalaus Siu Sianas.

Vingiuotu takeliu juodu įkopė į kalvos viršūnę ir išvydo siaurą šviesos ruožą Žaliajame paviljone.

— Va šičia, pone, — pasakė sargybinis.

Prie paviljono angos pusračiu augo plačiašakiai medžiai. Prieš eidamas į vidų, Markas nužvelgė viską aplinkui, tarsi norėdamas atsisveikinti su medžiais ir gėlėmis, kurie stovėjo visai abejingi žmogaus likimui. Per kelias sales Markas pateko į mažą kambarį.

Čia degė dvi žvakės. Prie stalo sėdėjo trys vyrai. Markas pamatė sustingusius jų veidus ir atsiminė senovės Katajaus poeto žodžius: „Ką sutikęs, nesakyk visko, ką manai. Neatiduok savo širdies į svetimas rankas.“

Markas tylėdamas nusilenkė.

Prie stalo sėdėjo karvedys Vandžu, vadovavęs dešimčiai tūkstančių kareivių, saugojančių Pietinius vartus, Džanji, buvęs imperatoriaus kariuomenės vadas, užkariavęs Pietinę provinciją, o dabar Achmedo apšmeižtas imperatoriui ir pažemintas. Ten buvo ir Siu Sianas.

Visi trys pakilo ir nusilenkė Markui.

— Sėskitės, Markai Polai. Dėkui jums, kad atėjot.

„Neatiduok savo širdies į svetimas rankas“, — vėl prisiminė Markas. Jis atėjo su atvira širdimi, bet prieš save matė neįskaitomus veidus.

— Kas atsitiko, ponai? — paklausė Markas. — Ko jūs visi tylite?

— Mes ilgai jūsų laukėme, — atsakė Vandžu, ir jo žodžiuose skambėjo nepasitikėjimas.

Markas Polas pajuto kažkokį abipusišką įtarumą. Jis susivaldė, aštriai neatsikirtęs Vandžu, ir tarė Siu Sianui:

— Jūs žinote, kodėl aš tik dabar atėjau? Argi sargybiniai nepapasakojo, kas nutiko?

— Žinau, ponas Markai Polai. Vandžu nenorėjo jūsų įžeisti, — ramiu balsu prabilo Siu Sianas ir, pasisukęs į Vandžu, kalbėjo toliau — Jūs klystate. Dar neatėjo laikas. Negalima dabar uždegti kalnuose signalinių laužų. Supraskite, Vandžu. Jūsų bičiulio mirtis jus apakino. Achmedas yra jo žudikas. Atsiminkit šitai.

— Visuose miestuose katajiečiai laukia mūsų ženklo, — tarė Vandžu.

— Bet visur mongolų kariuomenė, pasiryžusi sutriuškinti bet kokį sukilimą,— atsakė Siu Sianas.

— Verčiau mirti laisviems, negu gėdingai vergauti.

Siu Sianas pašoko. Jis visas persimainė. Sukilo jam rūstybė ir slypinti energija, visada ramus ir šiam pasauliui abejingas išminčiaus veidas pasikeitė.

— Nutilkit, Vandžu, — pasakė jis rūsčiai. — Jūs ir pats nežinot, ką šnekat. Jūs turit paklausyti proto. Mes nudėsim Achmedą, o jo šalininkus patrauksime savo pusėn. Tai viskas, ką dabar galime padaryti.

— O vergovė vis tiek liks… — sumurmėjo Vandžu.

Markas Polas sekė karštą jų ginčą ir nežinojo, ką čia patarti.

Jis visai nenorėjo būti įtrauktas į sąmokslą prieš didįjį chaną. Todėl jis džiaugėsi, kai Siu Siano santūrumas paėmė viršų. Vandžu, kūręs maišto planus, turėjo jam paklusti.

Džanji visą laiką tylėjo.

— Gal būt, Achmedas, neateis, ir mes čia veltui jo laukiame, — tarė jis pagaliau.

Siu Sianas paslėpė rankas plačiose savo drabužio rankovėse. Jis jau susitvardė, aprimo ir Vandžu.

— Nelengva įkopti į kalną ir pagauti tigrą,— tarė Siu Sianas. — Eime į sosto įpėdinio rūmus ir uždekime ten žvakes.

Ministras Achmedas neramiai vaikštinėjo po savo kambarį. Tarnas uždegė visas žvakes. Kieme stovėjo sargybiniai. Galėjai girdėti, kaip žvangčioja jų ginklai. Sekretorius tyliai pasibeldė į duris ir įėjo.

Achmedas įsmeigė į jį akis, apsisuko ir vaikščiojo sau toliau.

— Maloningasis pone…

— Nutilk, — pertraukė jį Achmedas.

Sekretorius stovėjo prie durų, nebeišmanydamas, ką daryti. Achmedas nesiteikė į jį nė pažvelgti. Įvairios mintys pynėsi jo galvoje. Jis tiesiog netvėrė pykčiu, negana to, jį kaustė kažkokia slopi baimė, prisiminus perkreiptą Saido veidą ir žaizdotą jo lavoną. Tarnai jam pasakė, kad Ašimą išvadavo Markas Polas su šešiais ginkluotais raiteliais. Tada Achmedas trumpiausiu keliu sugrįžo į Chanbalyką ir įsakė areštuoti Marką Polą. Jo veidas pašaipiai išsiviepė. Palydės venecijietis savo galvą, kad išdrįso pastoti kelią pirmajam imperatoriaus favoritui. Tiesa, jis jautėsi kiek nejaukiai, — pagalvojęs, kaip reikės pasiteisinti chanui Chubilajui, bet ir šį sykį jis vylėsi, kad jį užtars Džambuji-chatun. Mirusieji nekalba, o Markui Polui nėra lemta išvysti saulėtekį tą jis sau prisiekė. Tas venecijietis ne pirmasis, kurį jo įsakymu nugalabys kalėjimo celėje.

Ryški šviesa jį erzino.

— Ko čia žiopsai? — riktelėjo jisai sekretoriui. — Užgesink septynias žvakes.

Sekretorius skubėjo. Lygiai septynias — nei daugiau, nei mažiau, juk ponas nepaprastai tikėjo magiška šio skaičiaus jėga. Lyg koks šešėlis slampinėjo sekretorius nuo žvakidės prie žvakidės ir, paseilinęs pirštą, gnaibė žvakių liepsneles.

Ministras Achmedas stebėjo jį suirzęs.

— Ar jie jau sugrįžo?

— Atjojo pasiuntinys, maloningasis pone, — atsakė sekretorius. — Jo šviesybė sosto Įpėdinis Čimkimas laukia jūsų savo rūmuose. Jo šviesybė geidauja jus kuo greičiau matyti.

Achmedas net sustingo iš nuostabos.

— Sosto įpėdinis Čimkimas? — paklausė jis. — Kada jis sugrįžo į Chanbalyką? Kodėl man niekas nepranešė?

— Jo šviesybė sugrįžo tiktai prieš valandą,— taip pasakė pasiuntinys.

„Jis nori su manim kalbėtis, — galvojo sau Achmedas. — Matyt, koks nors svarbus reikalas.“

Jam buvo labai maloni naujiena, kad sosto įpėdinis dabar, naktį, geidžia jį pirmą pamatyti.

— Tuoj pasakyk tarnui, kad man atneštų paradinius drabužius. Pasiskubink! Duokit palankiną ir septynis sargybinius!

Kai palankinas buvo sulaikytas ties Dadu miesto vartais, prie Achmedo priėjo mongolų chanas Kogotajus, dvylikatūkstantinės rūmų sargybos vadas.

— Kur jūs teikiatės šiuo metu keliauti?

— Jo šviesybė sosto įpėdinis Čimkimas nori su manim kalbėtis.

Chanas Kogotajus žengė žingsnį atgal.

— Sosto įpėdinis Čimkimas! — paklausė jis nustebęs. — Jo juk nėra Dadu mieste!

— Jis jau grįžo prieš valandą,— atkirto Achmedas.

— Kaip gali būti, kad jis sugrįžo taip slaptai, nė man nieko nepranešęs? Juk aš siunčiu jam apsaugą.

— Eikite į priekį,— įsakė Achmedas nešikams. — Dabar jūs žinot, chane Kogotajau, kad jo šviesybė sugrįžęs. Aš jums jau sakiau, kad sosto įpėdinis Čimkimas nori su manim kalbėtis svarbiais ir skubiais reikalais. Labos nakties, chane Kogotajau.

Chanas Kogotajus niūriai pasižiūrėjo palankinui pavymui. Tai užrietė nosį tas kvailys!.. Kuriam galui į tokias aukštas vietas chanas Chubilajus skiria svetimšalius.

Sargybiniai girdėjo viršininkų pokalbį, bet apsimetė nieko nežiną. Sustingę lyg akmeniniai abipus vartų stovėjo sargybiniai plačiai išžergtomis kojomis ir tvirtai sugniaužę ietis.

— Ar jūs matėt sosto įpėdinį Čimkimą ir jo palydą? — paklausė juos chanas Kogotajus.

— Ne, pone.

Susimąstęs chanas Kogotajus lipo laiptais. Jis vis stabtelėdavo ir žvelgdavo per aukštus medžius į žvaigždėtą dangų. Nejaugi Čimkimas sugrįžo pro Siaurinius vartus ir rūmų sargyba pamiršo jam, komendantui, pranešti? Chanas Kogotajus įėjo į sargybos būstinę ir mostu liepė pašokusiems kareiviams sėstis. Viršum suolų blausiai spingsėjo dvi aliejinės lempos, oras dvokė prakaitu ir oda. Ietys tam tikruose stovuose buvo sustatytos prie durų.

— Eik, liepk pabalnoti mano arklį ir atnešk man lanką ir strėlių,— kiek pagalvojęs, paliepė chanas Kogotajus.

Jam nedavė ramybės toks slaptas Čimkimo sugrįžimas. Jis pasiryžo nujoti prie rūmų ir savo akimis pamatyti, ar Achmedas teisybę sakė.

O tuo tarpu palankiną jau nešė pro antruosius vartus, ir Achmedas atsidūrė imperatoriaus parke. Pro medžius jis pamatė nušvitusius rūmų langus ir patenkintas nusišypsojo. Pašnekesys su mongolų komendantu jį pralinksmino. Jis galvojo, ar iškart pasakyti sosto įpėdiniui, jog jis įsakęs areštuoti Marką Polą, bet pagaliau nusprendė dar palūkėti.

Tarp imperatoriaus rūmų ir sosto įpėdinio rūmų tekėjo tyli tamsi upė, sukaustyta marmuriniais krantais. Tarp abiejų pastatų buvo balto akmens tiltas. Kai palankinas priartėjo, kažkokia žmogysta įbėgo į rūmų laukiamąjį ir pranešė tai Markui Polui, o jis, išsitraukęs iš makščių kalaviją, to ir telaukė.

Markas Polas pasislėpė už kolonos. Menė buvo vos vos apšviesta. Prie durų stovėjo išsirikiavę keli Siu Siano sargybiniai. Vandžu sėdėjo soste atsainia, sosto įpėdiniui įprasta poza. Jo veidą gaubė šešėlis. Džanji su pliku kardu glaudėsi už kolonos šalia sosto. Siu Sianas stovėjo kiek nuošaliau.

Achmedas išlipo iš palankino ir įsakė sargybiniams laukti jo lauke. Pro atviras duris jis žengė į menę, vis galvodamas, kaip jis meiliai ir nuolankiai nupasakos sosto įpėdiniui įvykius Chanbalyke, atsitikusius per tą laiką, kol jo čia nebuvo. Achmedas nesidairė. Jo žingsniai gaudžiai aidėjo tylumoje. Tamsiai raudonos poliruotos kolonos metė ryškius šešėlius. Lyg koks vaiduoklis tas mažas žmogiūkštis žygiavo per didžiules erdvias sales.

Achmedas buvo apsivilkęs brangų damastinį savo drabužį. Kai iš apytamsės menės jis pateko į šviesą, jo apdaras sutviskėjo auksu. Achmedas buvo puikiai nusiteikęs. Gražiausiomis spalvomis jis vaizdavosi savo pasikalbėjimą su princu. Argi jis nežino, kaip apsieiti su kilmingais žmonėmis, argi jis nejaučia kiekvieną pašnekovo nuotaikos pasikeitimą, argi kas gali jam prilygti meilikavimais ir garbstymais? Nė vienas rūmuose nesugebėjo įgyti tokio imperatoriaus pasitikėjimo. Juk jau dvylika metų, kai jis vis yra tos milžiniškos imperijos finansų ministras. Kai chanas Chubilajus kur išvažiuodavo iš Chanbalyko, jam pavesdavo visą valdžią sostinėje.

O tuo tarpu chanas Kogotajus sparčia risčia jojo per imperatoriaus parką. Puikaus juodo jo eržilo pasagos bildėjo į parko grindinį. Chanas Kogotajus nematė ir nakties gražumo. Jam tik viena rūpėjo: savo akimis pamatyti, ar iš tikrųjų sugrįžo Čimkimas, ar Achmedas jam niekus paistė. Staiga jis pamatė šviesą. Juodas jo žirgas šuoliais perlėkė baltą tiltą. Kogotajus nušoko nuo žirgo ir nusviedė pavadžius pribėgusiam tarnui į rankas.

Achmedas girdėjo arklio kanopų bildesį, bet taip maloniai užsisvajojęs visai to nepaisė. Prie durų į sosto salę stovėjo du sargybiniai. Ministras žinojo, kad Čimkimas net ir labai patikimus asmenis mėgo priiminėti ir kalbėtis su jais iš savo sosto aukštybės. Tarnas atidarė duris.

Ministras, pamatęs sosto įpėdinį soste, puolė prieš jį ant kelių ir nusilenkė ligi žemės. Princas rankos mostu paliepė jam stotis ir prieiti arčiau sosto. Visose penkių žvakių žvakidėse, sustatytose pasieniais, degė tik po vieną žvakę. Šitokioje blausioje šviesoje vos galėjai įžiūrėti raižytines puošmenas skliautuose, lubose ir balduose. Salėje buvo tylu tylu ir tą tylą drumstė tik dvejetas kregždžių, susisukusių lizdą kažkur pastogėje.

Princas Čimkimas tylėdamas, be jokių pasveikinimo žodžių žiūrėjo, kaip Achmedas ateina prie sosto. Princo veidas skendėjo šešėly, ir Achmedas šioje prietemoje galėjo atskirti tik jo žaižaruojančias akis. Kodėl sosto įpėdinis toks savotiškai sustingęs ir visai nekalbus? Ministrą pagavo kažkoks nerimas. Achmedas pagarbiai atsiklaupė prieš sostą ir triskart kakta palietė grindis.

Šią akimirką jis išgirdo užpakaly savęs kažkokį šlamesį, bet neišdrįso atsigręžti.

Džanji išlindo iš už kolonos ir pribėgo prie sosto. Vienu kalavijo smūgiu jis nurentė Achmedui galvą. Vandžu atsistojo soste ir išplėtęs akis žiūrėjo, kaip po jo kojomis miršta nenaudėlis. Štai jis atkeršijo už savo bičiulį Čui Iną. Staiga Vandžu pakėlė galvą ir pažvelgė durų link. Jo veidą apšvietė šviesos ruožas. Jis išgirdo rūstų šūktelėjimą ir tą pačią akimirką atpažino chaną Kogotajų, kuris, įtempęs lanką, stovėjo prie durų. Per salę švilptelėjo strėlė. Vandžu matė, kaip mirtį lemiąs šešėlis skrenda tiesiai į jį, bet jis stovėjo ir nemanė gelbėtis. Jo širdį pervėrė strėlė.

Markas Polas puolė prie chano Kogotajaus, norėdamas jį sustabdyti, bet nebesuspėjo.

— Ką jūs padarėt? — šaukė jis. — Juk jūs nužudėte Vandžu!

Pakėlęs kalaviją, jis stovėjo prieš rūmų sargybos komendantą.

Chanas Kogotajus įsidėjo naują strėlę ir nusitaikė į Marką Polą.

— Mesk savo kardą,— tarė jis šaltai. — Tu suimtas.

Markas Polas matė į save nutaikytą metalinį strėlės antgalį. Kogotajus stovėjo tik už poros žingsnių nuo jo, ir lanko styga buvo standžiai įtempta. Jei ta geltona raumeninga ranka paleis strėlę, jis kris, kaip ir Vandžu, kuris, atmetęs rankas, negyvas gulėjo prie sosto. Žvairos chano Kogotajaus akys sekė kiekvieną Marko judesį.

Ūmai Markui pasirodė, kad tarp jo ir mongolų komendanto lyg įspėdama pralėkė Ašima. Markas Polas metė kalaviją į šalį. Ir šit salėje pasigirdo Siu Siano balsas:

— Lukterkit, chane Kogotajau. Nuleiskit žemyn savo lanką.

Katajaus išminčius paskubomis praėjo tarp žuvusiųjų. Džanji stovėjo pasilenkęs prie Vandžu ir žiūrėjo į nereges jo akis.

— Mes nužudėme nusikaltėlį Achmedą ir už tai atsakysim jo didenybei imperatoriui, — tarė Siu Sianas. — O dabar leiskit mums eiti. Rytoj rytą mes turime keliauti į Šandu.

— Aš esu rūmų sargybų komendantas ir atsakau už tvarką. Jūs visi suimti, — atrėžė chanas Kogotajus ir įsakė greta stovinčiam sargybiniui: — Bėk prie vartų ir paskelbk tai visoms rūmų sargyboms.

Kareivis stovėjo, nežinodamas, ką daryti, nes jis buvo asmeninis Siu Siano sargybinis.

— Vykdyk komendanto įsakymą, tarė jam Siu Sianas. O paskui jis atsigręžė į chaną Kogotajų: — Jūs matot, kad mes visai nemanome bėgti. Duokit mums progą dar šią naktį surašyti kaltinamąjį raštą prieš Achmedą. Nedarykit klaidos! Geriau pagalvokit, kokią jo didenybės rūstybę galite užsitraukti, kai jis tat sužinos!

— Eikit į priekį,— įsakė chanas Kogotajus. — Ir tegu Džanji atiduoda savo kalaviją!

Siu Sianas, Markas Polas ir Džanji, chano Kogotajaus lydimi, pasuko į vartus. Jie girdėjo žingsnius, ginklų žvangčiojimą, griežtus balsus, kurie skelbė įsakymus. Niekas jau nematė pavasario nakties grožio. Žibintų šviesa apšvietė rūsčius karių veidus ir jų ginklus. Niekam jau neberūpėjo gegutės kukavimas, nutilo gitaros garsai, kažkas sukuždėjo:

— Tyliau!..

Salėje dar tebedegė žvakės. Prie auksinio sosto gulėjo Vandžu.

KELIONĖ Į ŠANDU

Fan Gun-du dabar gavo tokią daugybę turtų, kokios nė sapnuoti nebuvo sapnavęs. Jis turėjo visą pluoštą juodų popierinių pinigų su raudonu didžiojo chano antspaudu. Už juos jis galėjo nusipirkti ir žemės sklypą, ir namelį. Ant kaklo jis nešiojo pasikabinęs odinį maišelį su rubinais. Greta jo mulo risnojo arklys. Ir naujus brangius drabužius jis nusipirko. Kai jis jodavo per kaimą, valstiečiai sveikino jį kaip kokį poną.

Fan Gun-du palaidojo savo bičiulį paupy. Geltona Katajaus žemė amžinai priglaudė Matėją, ir jis ilsisi čia, galva į upę ir į stačias pakrantės uolas. Į jo kapą jis įdėjo brangiausią savo turtą — mirusios dukrelės šiaudinę skrybėlę.

Paskui jis užvertė draugo kapą dideliais akmenimis nuo maitėdų ir varnų.

Upė triukšmingai bėgo pro siaurą tarpeklį, kurį pati prasigraužė uolose. Džonkų vairuotojai baikščiai žvilgčiojo į stačias krantų sienas, tarp kurių virė ir putojo gelsvas vanduo. Jei tik džonka pateks į šitą sraunumą, nebeklausys vairo. Ją mėtys ir sukios it popierinį laivelį, neš tiesiai į stūksančias uolas, ir ji ūmai dings už staigaus upės posūkio.

Ne vieną sykį džonkos suduždavo, atsimušusios į tas aštrias uolas. Šitą tarpeklį valtininkai vadindavo „gyvačių duobe“, kadangi naktį, kai šviesdavo pilnatis, bangos apsivydavo apie džonką lyg kokios sidabrinės gyvatės ir, grėsmingai šnypšdamos, puldavo tuos, kurie įsidrąsindavo išeiti į denį.

Atsisveikindamas su Matėju, Fanas prisiminė bendrą jų kelionę, ir tos dienos jam atrodė pačios gražiausios ir maloniausios jo gyvenime, nors rūpestis dėl Matėjo sveikatos, kuri kasdien vis ėjo blogyn, temdė tas laimės valandas.

Jis neteko žmonos, dukrytės, neteko mažo namelio ryžių palaukėje, bet sielvartas jau buvo praėjęs. Tačiau dabar jam širdį slegia naujas sielvartas.

Aukštai danguje sklandė ereliai ir vanagai. Jie lyg sustingę pakibdavo viršum uolų, o paskui vėl suvasnodavo sparnais ir nusklęsdavo už upės vingio. Šitoj akmeningoj žemėj neaugo nei medis, nei krūmas, tik kur-ne-kur plyšiuose prasikaldavo žolelė, kurios vos vos užtekdavo laukinėms ožkoms ir avims pramisti. Po didele bure Matėjas mirė, akmenų kalva jį amžinai priglaudė.

— Sudie, patrone! — tarė Fanas. Gera man buvo su tavimi. Viską aš padarysiu, ką tu liepei.

Iki Chanbalyko buvo dar trys dienos kelio. Fanui jau nebereikėjo vaginėti vištų ar avelių, bet jis vis tiek vogė. Ak, tas papratimas! Vakarop atsisėdo jis po medžiu, apsidairė, ar kas jo nemato, patiesė ant žolės skarelę. Arklys ir mulas ganėsi netoliese. Pro šalį šuoliais prajojo pasiuntinys. Prie balno jam buvo pririštas raudonas maišelis su imperatorišku paštu. Fanas palūkėjo, kol raitelis dingo iš akių, tuomet išdėjo popierinius pinigus ant skarelės ir išpylė rubinus.

Kaip jie žėrėjo!

— Ak, kodėl tu numirei?.. — atsiduso Fanas ir ranka pridengė žaižaruojančius akmenėlius. — Ką dabar man daryti, patrone? — šnekėjosi jis tyliai su mirusiuoju draugu. — Kodėl tu nepasakei: „Pinigai tau, arklį irgi gali pasiimti, o visa kita atiduok mano draugams.“ Juk tu galėjai šitaip pasakyti: „Pasiimk, kiek tau reikia…“ Ir ką aš turiu dabar daryti, patrone? Žmogui tiek daug reikia, tu juk pats žinai. Jeigu jis turi drobines kelnes ir marškinius, jam reikia šilkinių, o kai tuos turės, tada nebenorės gyventi savo trobelėje ir užsigeis turėti namą, gražesnį už pono Vu, kur aplinkui augtų baltos akacijos ir puikios vynuogės. Kai žmogus turi namą ant kalno, jam reikės namo užmiesčio slėnyje su tarnais ir tarnaitėmis. Ir tie norai niekad nesibaigs. Tai va, kur veda tavo pasakymas: „Pasiimk, kiek tau reikia.“

Fanas dar kartą atsiduso. Jis nuėmė ranką nuo akmenėlių krūvos ir užsimerkė, idant nematytų tokio viliojančio spindesio. Matėjas pasakojo, kaip sunkiai jam atsiėjo nusipelnyti tuos akmenėlius pas jo šviesybę Badachšano karalių. Ir vėl Fanui pasirodė, kad jis girdi linksmojo savo bendrakelionio griausmingą juoką. Ir tuoj pat jo atminty iškilo mirštamai išbalęs Matėjo veidas ir jo žodžiai: „Ašimai viskas, ką tik aš turiu: pinigai, rubinai, viskas… Pasilik su ja ir su Marku… Aš to noriu… Pasiimk, kiek tau reikia. Tu Įeisi pro Pietinius vartus. Nuo Dešimties tūkstančių džiaugsmų gatvės trečiasis skersgatvis.“

Poryt jis pamatys Chanbalyko miesto sienas. Ten yra marmuriniai rūmai auksu išklotomis kolonomis. Žmonių ten tokios aibės kaip ryžių grūdelių laukuose. Bet per tokią daugybę žmonių ir gatvių nelengva bus surasti Dešimties tūkstančių džiaugsmų gatvę. Kaipgi patronas galėjo patikėti, jog Fanas tikrai atras tą gatvę?

— Ak, kodėl tu numirei!.. — pasakė Fanas jau antrą kartą ir atmerkė akis. Jis pamatė rubinus. Saulėlydžio spinduliuose jie sužibo kaip žarijos, ir jam atrodė, kad jie pavirsta ugniniais lašais ir vis laša į nuvargusią jo širdį.

Akmenys, suversti ant Matėjo kapo, amžinas vandens ūžimas, kylantis iki pat uolėto šlaito, ir ereliai danguje. Toje geltonoje žemėje, toli nuo savo tėvynės ilsisi Matėjas, o greta jo maža šiaudinė skrybėlaitė. Fanas pabūgęs apsižvalgė. Ar nesupyktų Matėjas, jei Fanas neįvykdytų jo valios?

Keliu praėjo kuprių vilkstinė. Fano arklys ir mulas skabė sau nuo krūmo lapelius. Palei tvenkinį krypinėjo antys.

— Aš juk žinau, kad tu viską matai, ką aš darau, patrone, — tarė sau Fanas. — Taigi tu manai, kad aš turiu pasiimti pusę viso to turto? Na, gerai, paimu aš pusę. Dešimties tūkstančių džiaugsmų gatvę kaip nors surasiu. Nesirūpink…

Fan Gun-du su kažkokia viltim stebeilijo į dangų, lyg ten nukristų koks slaptingas ženklas.

Jis atsisėdo po plačiai išsišakojusiu medžiu. Čiulbėjo paukščiai, nerūpestingai šokinėdami nuo šakos ant šakos. Bet argi jiems rūpi sąžinės graužiamas žmogus, sėdintis po medžiu? Kažkas nukrito Fanui prie pat kojų, ir jis išsigandęs krūptelėjo, bet tuoj nurimo, pamatęs, kad šitą ženklą jam siuntė ne dangus, o paukštis.

Jis padalijo rubinus į dvi lygias dalis. Paskui jis pasigavo savo gyvulius ir linksmas jojo toliau. Jei ne tas liūdesys dėl mirusio draugo, jis mielai užtrauktų kokią dainelę.

Temstant jis prijojo mažą miestelį ir čia pernakvojo.

Kai kitą rytą jis vėl leidosi kelionėn, laukus gaubė migla. Paskui patekėjo saulė, ir jos spinduliai išsklaidė tą permatomą pilką apdangalą. Ryto šviesoje viskas atrodė tarsi naujai atgimę ir spindėjo visokiomis spalvomis. Fanui priešais ėjo aukštas tvirtas vyras, vedinas berniuku. Šiaudiniai jų sandalai buvo apdriskę, o drabužiai seni ir sudėvėti.

„Vargšai žmogeliai, — pagalvojo Fan Gun-du, — kiūtina jie pėsti keliais ir tikriausiai nežino, ar gaus kur dubenėlį ryžių. Stiprus vyriškis ir vaikiščias. Greitai Katajuje bus daugiau elgetų, negu valstiečių ir amatininkų“… Jis, rodos, dar turi maišelį ryžių? Fanas pamatė užgesusias berniuko akis. „Aklas, — pagalvojo jis užjausdamas, — ir dar toks jaunas.“

Jis sustabdė arklį ir nušoko žemėn.

— Labas rytas, — draugiškai pasisveikino jis. — Ar dar toli iki Chanbalyko?

Fanas pastebėjo nusikaltėlio įdagą keleivio skruostuose ir tuoj atsiminė, kokias brangenybes jis nešasi su savim. Bet žmogus su nusikaltėlio įdagu ilgesingai pažvelgė į jį, ir Fanas tame žvilgsny išskaitė kartėlį ir panieką žmonėms.

— Jums nėra ko manęs bijotis, pone. Nesu nei vagis, nei žudikas.. Rytoj vidurdienį jūs būsite Chanbalyke.

— Vanas geras, — tarė aklasis berniukas.

Fanas pats pasijuokė iš savo nuogąstavimų ir, nesąmoningai mėgdžiodamas Matėją, pasakė Vanui:

— O ką tu sau manai, sūneli? Kiek čia reikia — ir patapsi nusikaltėliu. Nukniauksi vištą, jau ir turi nusikaltėlio įdagą. Dabar tik ir žiūrėk, akis pastatęs.

Vanas nusišypsojo, girdėdamas linksmą to pietiečio šneką, bet tuoj pat vėl surimtėjo ir tarė:

— Aš esu Vanas, kalvis iš Chanbalyko. Patikėkit, mano rankos nieko negarbingo nėra padariusios.

Berniūkštis išsitraukė bambukinę fleitą ir užgrojo.

— Aš keliauju į pietus, — toliau kalbėjo Vanas. — Gal būt, ten rasiu kokį darbą.

— Kodėl tu palikai Chanbalyką? — paklausė Fanas.

— Kodėl? — .niūriai pakartojo Vanas. — Gal būt, man ten nepatinka…

Fanas pajuto, kad daugiau jam nedera klausinėti. Jis nutilo ir klausėsi fleitos, kol Vanas papykęs tarė:

— Nustok, Ši. Tu tik dūduoji ir dūduoji nuo ryto lig vakaro. Pavargau nuo tos tavo fleitos.

Aklasis berniukas nustojo groti. Juk Vanas imdavo ilgėtis savo kalvės, klausydamasis tų dainų, kurias Ši kadaise ten grodavo. Ši tai žinojo ir nepyko.

— Betgi jis gražiai groja! — tarė Fanas. — Palaukit, aš, rodos, turiu maišelį ryžių. Gal būt, jis jums pravers.

— Diena mums prasideda gerai, Ši, — susidrovėjo Vanas. Juk nepažįstamasis buvo toks geras. — Ačiū jums, pone. Laimingos kelionės! — Ir tyliai pridūrė: — Mūsų vardu pasveikinkit Chanbalyką.

Abipus kelio augo medžiai. Saulė kilo aukštyn. Karšti jos spinduliai negailestingai kepino valstiečių nugaras, palinkusias prie ryžių daigų arba prie sunkių žagrių.

Lygumoje dunksojo pailga kalva, o ant jos stovėjo kariškos palapinės. Jų buvo tiek daug, kad Fanas nė suskaityti negalėjo. Pievose ganėsi arkliai. Raitelių būrys, prisikabinęs prie šonų lankus, šuoliavo pakelėmis iš vienos pusės į kitą. Šimtininko vadovaujamas, būrys vykdė staigaus posūkio pratybas. Raitelis staigiu trūktelėjimu taip užlaužia arkliui galvą, kad tas stojasi piestu, apsisuka vietoje ant užpakalinių kojų ir dumia atgal.

Prie didelės ištaigios palapinės, apklotos tigro kailiais, stovėjo karo vadas ir stebėjo savo raitelių mankštą.

Keliaudamas Fanas dažnai matydavo karių stovyklas. Jos buvo išsidėsčiusios šalia didesnių miestų per kokias penkias mylias. Kariai dieną ir naktį buvo pasirengę kiekvieną akimirką įžygiuoti į miestą. Totoriai ir Katajaus kareiviai šitaip rėmė chano Chubilajaus galybę. Katajaus kareiviai iš pietinių provincijų būdavo siunčiami į šiaurės stovyklas už kelių tūkstančių li, o kareiviai iš šiaurės — į pietų kraštus, Jų karininkai buvo keičiami kas dveji metai.

Fanas žvelgė į visa tai, ir jo galvoje pynėsi įvairios mintys. Kiek visur buvo paslėptos kančios! Fanas negalėjo pamiršti susitikimo šį rytą. Nežinia, kas jį taip sukrėtė. Ar tas aklo berniūkščio grojimas, ar niūrus to kalvio veidas su nusikaltėlio įdagu.

Kokia gi nauda iš jo nešiojamų iečių antgalių?

Raiteliai jojo visai pro Faną: gerai jis matė blizgančius it šilkas žirgus ir karių veidus, kurie rodė juos labai įsitraukus į tą žaidimą.

Gal geriau tuos iečių antgalius kur nors išmesti? Juk katajiečiams griežtai draudžiama turėti ginklą.

Kai Fanas nujojo nuo tos stovyklos, jam tarsi akmuo nuo širdies nukrito. Apie pietus jis pateko į mažą miestelį ir užsisakė ten karališkus pietus: ryžių, antį, mėsos paštetą, bambuko pumpurų ir lotoso šaknų. Su širdgėla jis prisiminė Matėją. Sąžinė jį graužė, kad jis taip lengvai švaisto pinigus.

„Nepyk, patrone, — murmėjo jis patsai sau. — Šįvakar aš kur nors nugriebsiu vištelę ir šitaip išlyginsiu tas išlaidas.“

Juo labiau jis artėjo prie sostinės, juo dažniau jį apimdavo abejonės. Jo mintys vis tiek sukosi apie rubinus ir pinigus. Ir jo pokalbiuose su mirusiuoju Matėju vis daugiau buvo priekaištų. „Tu dabar galėtum kartu su manimi joti. O čia sau numiršti ir pasakai: „Pasiimk, kiek tau reikia…“ Ir ką aš turiu padaryti, jei gyventi taip brangiai atsieina. Tu pats matai: pavalgiau aš paprastus pietus, ir vieno popierinio pinigo nebėra. Va joju dabar į Chanbalyką tavo noro įvykdyti. Bet argi neturiu aš pagalvoti apie savo ateitį? Pasakyk, patrone, ar turiu aš pasirūpinti savo ateitimi?“

Radęs nuošalią vietelę, Fanas vėl išsitraukė savo turtą ir susirūpinęs ėmėsi vėl dalyti: tris ketvirtis atidėjo sau, o vieną ketvirtį paliko Ašimai. Paskui jis kelyje nudžiovė vištelę, išsikepė ją ant laužo ir sotus atgulė po atviru dangumi tarp arklio ir asilo. Jis tuoj pat užmigo, bet sapnai buvo neramūs.

Šit jį užpuola plėšikai ir nusitempia į olą. Ten guli rubinai ir krūva pinigų. Gaujos vadeiva buvo milžiniško augumo, o kai jis nusiėmė nuo veido juodą kaukę, Fanas atpažino, jog tai Matėjas. Matėjas pašaipiai nusikvatojo ir grėsmingu balsu tarė: „Tu pavogei, Patroniuk. Dabar marš prie gėdos stulpo!..“

Kai Fanas pabudo, saulė dar nebuvo patekėjus. Jis atsisėdo ir pro savo gyvulių nugaras būkštaudamas apžvelgė ūku aptrauktus laukus. Drebančiomis rankomis apčiupinėjo krūtinę ir apsidžiaugė radęs kapšą su pinigais ir rubinais. Jis lengviau atsiduso ir ėmė ruoštis kelionėn.

Vakarop Fanas atsikapstė iki Chanbalyko priemiesčio. Kaip tik vakarykščiai buvo nužudytas Achmedas. Ši žinia ėjo iš lūpų į lūpas, ir visi katajiečiai netvėrė džiaugsmu. Amatininkai ir prekininkai būriavosi gatvėse, kiemuose ir arbatinėse, norėdami išgirsti apie Achmedo nužudymą.

Naujiena sklido žaibo greitumu, nors Dadu rūmų sienos buvo dvigubos ir visa dvylikos tūkstančių rūmų sargyba sukelta ant kojų. Ši žinia jau naktį kažkokiais slaptais keliais prasiskverbė į miestą, o rytui išaušus, ji lyg vėjas aplėkė miestą ir sujaudino visų protus. O paskui greičiau už greičiausią imperatoriaus pasiuntinį ji plito į visas milžiniškos imperijos puses.

Liaudies sakmininkai vaikščiojo po gatves ir pasakojo susibūrusiems vis naujas smulkmenas apie tuos nakties įvykius.

Mieste knibždėte knibždėjo kareivių. Raitelių būriai jodinėjo gatvėmis ir vaikė susibūrusias minias. Vartus saugojo trijų eilių sargybos. Kiekvienas vežimas, kiekvienas nešulys buvo iškratomas.

Todėl Fan Gun-du nusprendė apsistoti priemiesty. Jis nusisamdę kambarį užvažiuojamame name, kuriame paprastai sustodavo pasiturintys žmonės, uždarė savo arklį ir mulą į tvartą ir išėjo paslampinėti miesto gatvėmis. Vienoje mažoje aikštėje jis pritapo prie žmonių būrio, kurie išsižioję klausėsi sakmininko žodžių. Senis kalbėjo prodainiu, tarškindamas juodmedžio tarškynę:

— Žinau, kad paukščiai gali skraidyti, žuvys plaukioti, o žvėrys bėgioti. Tuos, kurie bėgioja, galima pagauti, kurie plaukioja, sumeškerioti, o kurie skraido, galima prisišaukti. Bet jei kalbėsim apie drakoną, tai niekaip negaliu suprasti, kaip jis, vėjy ir bangose skriedamas, stojasi prieš patį dangų.— Senis prislopino balsą ir jau beveik pašnibždomis pasakė: — Šiandien aš mačiau Siu Sianą, argi jis nepanašus į drakoną?

Minia su palengvėjimu atsiduso. Visi jie būkštavo dėl Siu Siano, kuris drauge su kitais sąmokslininkais sėdėjo saugomas savo paties namuose. Argi jis nėra drakonas, kuris skrieja per vėją ir bangas ir išslysta iš priešų rankų, kada tik panori?

— Tegu jis gyvena dešimtį tūkstančių metų! — sušuko kažkokia moteris.

Fan Gun-du pavargo bebėgiodamas po miestą, pavargo nuo daugybės naujų įspūdžių, tad netrukus sugrįžo į savo viešbutį. Čia jis pavakarieniavo ir, vos sutemus, nuėjo gulti. Pro plonas sienas girdėti kaip šnabždasi kaimynai. Žvakidėje degė žvakės. Fanas pasigėrėdamas pabraukė ranka per tamsų poliruotą stalą, stebėdamasis nužvelgė įmantrius raštus ir spalvas ant puikaus kilimo, kuris dengė visas grindis. O ten, kamputy, jo manta. Ji suvyniota į melsvą išblukusią dygsniuotą antklodę ir skurdžiai atrodė šioje. aplinkoje. Jis susidėjo savo lobį į dėžutę, tyliai atsisėdo ant savo patalo ir susimąstė.

Argi jis kada galvojo, kad gyvens kaip tikras ponas tokiame kambaryje, kur puikūs kilimai ir nenugleizotos geltonu moliu sienos. Pamiršo jis visas mieste girdėtas naujienas. Duslūs balsai už sienų taip pat aptilo. Arklininkas kieme šėrė gyvulius. Taukštelėjo uždaromi varteliai, toli sulojo šunys.

Viskas buvo lyg sapne. Jam nereikia rūpintis savo arkliu ir mulu: kažkieno svetimos rankos juos pašėrė ir pagirdė. Nereikia rūpintis, ką valgysi ar gersi. Jis apsivilkęs plonos gelumbės drabužiais, tačiau rytoj gali nusipirkti šilkinius. Ant stalo padėta taurė arbatos. Ją atnešė tarnas ir paklausė, gal ponas dar ko malonėtų.

Ko jis dar galėtų norėti? Fanas atsiduso. Pasaka juk praeis, ir vėl stos tikrovė. Rytoj jis eis į miestą pro Pietinius vartus… Dešimties tūkstančių džiaugsmų gatvė, trečiasis skersgatvis į kairę. Jis išpildys paskutinę Matėjo valią. Niekas negali jam to sutrukdyti, nes kitaip jis nerastų sau ramybės visą gyvenimą. Tik kodėl Matėjas taip neaiškiai pasakė: „Pasiimk, kiek tau reikia, sūneli“… Atsimena jis kiekvieną žodį. Fanas tyliai atsistojo, apsidairė, tarsi bijodamas, kad koks vagis neįlįstų, ir užsklendė duris. Paskui jis vėl išsiėmė pinigus ir rubinus ir išdėliojo juos į dvi nelygias krūveles.

— Nagi pagalvok, — tarė jis. — Kiekgi išlaidų aš turėjau. Jau nekalbu apie pašarą tavo arkliui… Juk turėjau sumokėti valtininkui, valstiečiams, kurie man padėjo tave palaidoti… Dar ta senutė, slaugiusi tave trobelėje. Ir tie pinigai lekia iš mano kišenės kaip paukščiai…

Fanas susirūpino. Jisai suraukė kaktą ir sumurmėjo:

— Jei tu nesutinki, pasakyk… Gali būti ramus. Dabar aš išrinksiu Ašimai du pačius gražiausius rubinus.

Fano širdis smarkiai daužėsi krūtinėje. Jis iš tikrųjų galvojo, kad Matėjas girdi jo žodžius, ir vis laukė, kada pasigirs rūstus jo balsas. Bet balso nebuvo.

— Aš juk žinojau, kad tu su manim sutiksi, — lengviau atsiduso jis.

Fanas paslėpė po pagalviu maišelį su rubinais ir pinigus, užpūtė žvakę ir ramia sąžine atsigulė miegoti.

Siu Siano namas buvo pačiame miesto viduryje, netoliese nuo bokšto su varpu. Tarnai vaikštinėjo dar tyliau, nei paprastai, ir kalbėjosi pakuždomis. Išminčiaus bibliotekoje sėdėjo trys vyrai, išvargę po neramios nakties. Jie nemiegojo, jie rašė Achmedui kaltinamąjį aktą. Marką Polą apėmė siaubas, kai jis sužinojo visą Achmedo piktadarystę per dvylika savo viešpatavimo metų.

Visą tą naktį jie dirbo susikaupę ir vos pastebėjo, kad varpas išmušė pirmąją ryto valandą, kad iš už kalvų jau pakilo saulė ir jos spinduliai paglostė nusigandusį miestą. Ant stalo jau gulėjo kaltinamasis aktas, kurį dar reikėjo peržiūrėti, o paskiau chanas Kogotajus su savo pranešimu išsiųs jį chanui Chubilajui.

Markas Polas parėmė rankomis galvą ir užmerkė akis. Saulės šviesa jam trukdė. Jo vokai trūkčiojo iš susijaudinimo. Jis vėl išvydo, kaip Vandžu nė nevirptelėjęs laukia atlekiant pražūtingos strėlės ir, jos pervertas, krinta kniūpsčias prieš sostą; jis girdi šaltą, įsakomą chano Kogotajaus balsą: „Meskit šalin kalavijus, jūs suimti!“ Markas atsiminė, kaip staiga lyg koks perspėjimo ženklas stojo prieš jį Ašimos paveikslas. O paskui, pusiau snūduriuodamas, jis džiaugiasi laimingai ją išvadavęs… Šit jis atidaro duris ir pamato ją. Ji stovi šypsodama ir nedrįsta žingsnio žengti. Ir jis pašaukia ją: „Ašima… Ateik.“ Jinai myli jį ir prižadėjo kartu važiuoti į Veneciją…

Miegas įveikė Marką.

— Tegu pasilsi, — tarė Siu Sianas.

Tarnai tylomis padėjo ant stalo valgius ir išėjo iš kambario. Tačiau praėjusi naktis taip Marką išaudrino, kad jis girdėjo tylius žodžius ir žingsnius.

— Rodos, aš buvau užmigęs, — tarė jis.

— Pailsėkit, jūs to nusipeinėt, — atsakė Siu Sianas ir maloniai pažvelgė į venecijietį.— Kaltinamasis raštas parašytas. Laukiame chano Kogotajaus. Eikit, prigulkit, ponas Polai. Juk jūs josite į Šandu, tad labiau už mus esat reikalingas poilsio.

— Leiskit man pasilikti čia, — paprašė Markas Polas. — Gal būt, aš praversiu jums kalbantis su chanu Kogotajumi.

Staiga įsikišo į pokalbį Džanji:

— O Vandžu žuvo!..

Siu Sianas nulenkė galvą, paskui paėmė į rankas kaltinamąjį raštą:

— „Mes, didžiai nusižeminę, prašome didįjį chaną Chubilajų, galingąjį pasaulio valdovą, Katajaus imperatorių…“

Senasis išminčius skaitė kaltinamąjį raštą. Jo žodžiai skambėjo abejingai, sausai, o tai buvo dar baisiau, negu jie būtų buvę skaitomi piktai, tulžingai. Siu Sianas ramiai vardijo Achmedo nusikaltimus. Markas Polas sugniaužė kumščius, o Džanji iš susijaudinimo ėmė bėgioti po kambarį.

— „…Achmedas nuslėpė nuo imperatoriaus išeikvojęs — du šimtus tūkstančių tingų popierinių pinigų, savo paties valia paskyrė šešis ministrus, įsakė jo didenybės kurjeriniam paštui vežioti tik savo įsakymus ir savo asmeninės slaptosios tarnybos pranešimus, jis apdėjo mokesčiais kviečius, medieną, porcelianą, šilką, medžio ir akmens anglį, audinius ir alyvmedžių aliejų. Žodžiais Achmedas įtikinėjo, kad, girdi, jis rūpinasi provincijų reikalais ir liaudies gerove, o iš tikrųjų tas provincijas visiškai nuskurdino, spaudė jas nepakeliamomis prievolėmis. Achmedas įsakė nužudyti vyresnįjį cenzorių Čui Ju, valstybinį sekretorių Čui Iną ir daug kitų asmenų, stojusių jam skersai kelio. Visur jis šalino iš pareigų ir kišo į kalėjimus sąžiningus valdininkus, jų vietoje statė savo pataikūnus, dangstė išeikvotojus. Jisai susiglemžė didžiausius turtus. Jis grobė kilmingų asmenų žmonas ir dukteris…“

— Gana, daugiau nebereikia, Siu Sianai, — paprašė Džanji.

Išminčius padėjo kaltinamąjį raštą ant stalo. Markas Polas atsistojo ir priėjo prie lango. Visur buvo pilna ginkluotų sargybinių, būrys ginkluotų žmonių skyrė tuos rūmus nuo išorinio pasaulio. Jie buvo rūmų sargybos belaisviai ir nežinojo, kas dedasi mieste.

Tas laukimas labai vargino. Kodėl nesirodo chanas Kogotajus? Jis juk žino, kad kaltinamasis raštas paruoštas.

Susirūpinęs Markas galvojo apie Ašimą. Jis nematys jos iki sugrįš iš Šandu, o gal ir visai nebematys.

Viskas priklausė nuo chano Chubilajaus nuotaikos. Jeigu jam skaudės pilvą arba ko nors bus blogai nusiteikęs, jis pasmerks juos myriop, net nesiteikęs perskaityti kaltinamojo akto… Džambuji-chatun juk yra Šandu mieste. Achmedas — labai mylimas jos favoritas. Argi ji nepamėgins paveikti chano Chubilajaus? Kodėl jis davėsi įkalbamas dalyvauti Achmedo nužudyme? Kodėl Siu Sianas siunčia kaip tik jį, Marką Polą, pas chaną Chubilajų, o nenugabena jam kaltinamojo akto pats ir ten nepatvirtiną jo savo žodžiais?

Kai Markas Polas pakėlė akis, pamatė į save įsmeigtą Siu Siano žvilgsnį. Ir jam pasidarė gėda tų savo minčių. Kaip jis galėjo bent akimirką pamiršti, kaip Achmedas pasielgė su juo pačiu ir su Ašima? Jie buvo chano Kogotajaus belaisviai, ir kažin kas dar jų laukia ateityje. Bet jei Achmedas būtų gyvas, tada jis, Markas Polas, dabar būtų to nenaudėlio rankose. Markas Polas patenkintas atsiminė, kad jis pasiryžo kilti prieš Achmedą dar tuomet, kai nieko nežinioj o apie Ašimos pagrobimą. Jis stojo Siu Siano pusėn dar tada, kada jokia asmeninė skriauda nevertė jo kovoti su Achmedu arba bent jau galvoti, kaip apsiginti nuo jo. Ir jis turi dabar šitą kelią nueiti iki galo.

— Jūs būkštaujate dėl savo sužadėtinės, — tarė Siu Sianas, — Mes padarysime viską, ką galėsime…

Jis tai pasakė švelniai ir nuoširdžiai.

— Labai jums dėkoju, maloningasis pone, — atsakė Markas Polas. — Tikiuosi, kad viskas susiklostys gerai.

Tarnas pranešė, kad chanas Kogotajus norįs juos matyti. Šita žinia suteikė Markui žvalumo. Nuovargio kaip nebūta. Į kambarį įėjo rūmų sargybos komendantas, ir jie atsistojo. Du sargybiniai liko prie durų. Mažas kresnas chanas Kogotajus priėjo prie pat Marko Polo, užvertė savo galvą ir įsmeigė į Marką ilgą veriantį žvilgsnį. Chanas Kogotajus buvo apsirengęs pilna karine apranga ir su sidabriniu savo šalmu, užsmauktu iki pat antveidžio, panėšėjo į peštuką gaidį. Po anos nakties jis jautė, jog ant jo pečių gula didelė atsakomybė, ir uoliai stengėsi nuslopinti savyje jam būdingą, bet čia visai nederamą geraširdiškumą. Gerai įsižiūrėjęs į aukštą ir pečiūką venecijietį, jis įrėmė kumščius į šonus ir ėmė vaikštinėti po kambarį.

Staiga jis sustojo, ištiesė smilių ir paklausė:

— Tai jūs, vadinasi, norite joti į Šandu? Gerai, keliaukit į Šandu… Mūsų valdovas nuspręs, kaip su jumis pasielgti. Pasakykite jam, kad aš budėsiu imperijos sargyboje. Jus lydės tūkstantis karių. Jūs josite ne priešaky ir ne gale, ne iš kairės ir ne iš dešinės pusės. Jūs josite vidury. Kiekvienas jūsų žingsnis bus stebimas. Nepamirškite to! Jei mėginsit pabėgti, jus nudės. Toks mano įsakymas. Šįryt iš Chanbalyko išdūmė pasiuntinys. Kol jūs nujosit į Šandu, Esen-Timuras, cenzorių tarybos pirmininkas, jau bus susipažinęs su mano pranešimu ir papasakos jį jo didenybei. Liepiau nupasakoti viską taip, kaip aš mačiau… Esen-Timuras tikras mano brolis. Jei norit, galite jam perduoti mano pasveikinimą… Dabar imkit kaltinamąjį raštą ir — į kelionę! Kieme jūsų laukia sargybiniai!

Išdrožęs tokią ilgą kalbą, chanas Kogotajus nusišluostė nuo kaktos prakaitą.

— Dėkoju jums už garbės palydą,— truputį pašaipiai atsakė Markas Polas. — Palyda nemaža… Garbingajam Esen-Timurui perduosiu jūsų pasveikinimą, o imperatoriui pranešiu, kad jūs budėsit imperijos sargyboje.

Markas Polas nusilenkė ir mongolų papročiu pirštų galiukais palietė krūtinę, skruostą ir kaktą.

Siu Sianas priėjo prie Marko Polo ir tylėdamas jį apkabino. Ir Džanji apkabino jį atsisveikindamas.

— Dze, dze, — atsakė chanas Kogotajus. — Telydi jus amžinasis dangus.

Kieme, Marko laukė agnus obuolmušis žirgas. Ir šis taurus gyvulys rodė chano Kogotajaus palankumą. Markas liuoktelėjo į balną ir pasileido šuoliais, apsuptas raitelių būrio. Niūrios jo mintys sklaidėsi, nyko, o nuovargio kaip nebūta. Vėjas gairino jam veidą. Saulė leidosi už kalnų, palei baltas sienas žydėjo medžiai ir krūmai, ritmiškas kanopų kaukšėjimas skambėjo nelyginant kažkokia ilgesinga melodija. Toji naktis sosto įpėdinio rūmuose rodės jam dabar lyg sapne. Laisvė jį tiesiog svaigino.

Jis spustelėjo žirgą pentinais, sudavė rimbu per nugarą, pasilenkė ir tyliai tarė:

— Bėk, mano pantera!

Jis juto, kaip įsiręžė eiklaus žirgo raumenys. Žirgas atmetė galvą atgal, nusižvengė ir pasileido pirmyn it strėlė, vos liesdamas kanopomis žemę. Markui rodės, kad jis lėkte lekia. Nesustodami jie pralėkė pro Siaurinius vartus. Prieš juos tiesėsi platus kelias į imperatoriaus draustinius ties Baltuoju ežeru ir į vasaros buveinę Šandu.

Mongolų kareivių veidai blizgėjo prakaitu. Ore šmėkščiojo jų rimbai, saulėje spindėjo ginklai, o jų bėrių karčiai plaikstėsi vėjy.

Žinia, kad tironas Achmedas žuvo, lėkė greičiau už raitelius. Visa šalis virė lyg katilas, ir daugelis piktų žvilgsnių palydėdavo tūkstantį raitelių. Kai kuriuose miestuose žmonės net sukildavo. Maištaujantieji gyventojai vijo Achmedo statytinius arba čia pat su jais susidorodavo. Į tuos miestus tuoj įžengė kareiviai, pasiryžę nuslopinti maištus ir išblaškyti gatvėse besibūriuojančias minias. Karių stovyklos prie miestų ir kaimų kiekvieną akimirką buvo pasirengusios pulti. Vandžu ir Siu Siano vardai ėjo iš lūpų į lūpas. Kalbėjo žmonės ir apie karo vadą Džanji ir kažkokį barzdotą svetimšalį, kurie taip pat dalyvavę nudobiant Achmedą. Todėl, vos tik žmonės pamatydavo didžiajame kely Marką, lydimą tūkstančio raitelių, tuoj imdavo spėlioti, ar tai ir nebus tas pasakiškas svetimšalis karžygys. Tačiau mongolų kariai neatsakinėjo į klausimus ir keikdami ginė smalsuolius šalin.

Visą kelionę Markas Polas buvo viltingai nusiteikęs. Vaizduotė jam piešė malonius ateities paveikslus, ir jis bemaž visai pamiršo, į kokį pavojų jis dabar patekęs. Tik tada, kai nuo viršukalnės jam atsivėrė imperatoriaus vasaros buveinė, kai jis pamatė plačiai išsidriekusį Šandu miestą su jo kalvomis, sodais, namais, rūmais ir pagodomis, jis atsiminė, koks sunkus uždavinys jo laukia.

Siu Sianas išmintingai pasielgė, pasiųsdamas į Šandu kaip tiktai jį, Marką Polą, nes imperatorius nuo pat pirmojo susitikimo jam buvo ypatingai malonus.

Markas įjojo pro miesto vartus. Prieš jį tiesėsi plati didžioji gatvė. Čia gyvenimas ėjo savu keliu, lyg nieko nebūtų atsitikę. Šią valandą jis ypačiai panoro, kad šalia jo būtų Matėjas, visados giedrai nusiteikęs, žvalus ir protingas. Apsuptas tūkstančio raitelių, Markas pasijuto čia toks vienišas, ir jam atrodė, kad mongolų karių žvilgsniuose slypi kažkoks grasinimas. Bet jis nori apie tai negalvoti ir stengiasi prisiminti pirmąjį savo susitikimą su chanu Chubilajumi.

Didžioji Šandu gatvė buvo grįsta. Geležinės arklių kanopos kaukšėjo į gatvės akmenis. Žmonės skubiai traukėsi į šalį, duodami kelią ginkluotiems raiteliams. Greitai šmėsčiojo raitelių šešėliai ant prekininkų būdelių, susigrūdusių gatvės pakraščiuose. Diena išaušo saulėta, kvepėjo žolė ir šviežios daržovės. Būdelių stalai buvo apkrauti šviežiais svogūnais ir žiediniais kopūstais. Krepšeliuose čirpsėjo žiogai. Auksakaliai rimtais veidais rodinėjo žėrinčius brangakmenius. Mažoje aikštelėje du klounai krėtė savo išdaigas — metė į viršų ietis ir gaudė jas savo pilkomis nugaromis, pečiais ar šlaunimis.

Tie ramaus gyvenimo vaizdai plaukė Markui pro akis, ir jis niekaip negalėjo nusikratyti tos minties, kad visa tai jis mato gal paskutinį kartą. Imperatoriaus sodai ir rūmai buvo kitame miesto gale. Jis paspaudė savo žirgą pentinais, skaudžiai pliaukštelėjo jam rimbu, norėdamas priversti jį lėkti šuoliais.

— Bėk, mano pantera!

Dar kartą Markas pajuto svaiginantį laisvės džiaugsmą. Bet štai atsivėrė vartai ir jis pateko į rūmų parką. Tyla, pievelės, klombos, medžiai. Prie antrosios sienos raiteliai sustojo, ir Markas, lydimas rūmų sargybos komendanto ir keturių sargybinių, nujojo rūmų link. Fasado marmuras buvo nepaprastai baltas, o geltonos, žalios ir raudonos stogo čerpės linksmai mirguliavo pro jaunus lapus.

Marką pasitiko valdininkas raudonais šilko drabužiais ir pagarbiai nusilenkė.

— Cenzorių tarybos pirmininkas Esen-Timuras jūsų jau laukia, maloningasis pone.

— Nuveskit mane pas jį,— atsakė Markas Polas.

Esen-Timuras tik neseniai gavo tas pareigas, ir venecijietis dar nebuvo su juo pažįstamas. Markas peržengė slenkstį ir akimirką sustingo iš nuostabos: prieš jį stovėjo ne kas kitas, o pats chanas Kogotajus, su kuriuo jis prieš keturias dienas atsisveikino Chanbalyke. Brolių panašumas buvo stulbinantis. Tačiau Markas netrukus pastebėjo, kad Cenzorių tarybos pirmininko būdas ir galvosena visiškai skyrėsi nuo jo brolio. Chano Kogotajaus elgsenoje galėjai pajusti šiurkštoką geraširdiškumą, o Esen-Timuro charaktery visa tai buvo pavirtę į suktą gudrumą. Mažos, skvarbios jo akys, rodos, kiaurai matė Marką, jos buvo šaltos, bejausmės, nelyginant žybsniai tigro akyse. Jis tylėjo, ir ta ilga tyla Marką sukaustė. Bet jis drąsiai sutiko Esen-Timuro žvilgsnį ir kantriai laukė, kas bus toliau. Jis niekuo neparodė savo jaudinimosi, tik truputį suraukė kaktą.

Pagaliau mažas kresnas mongolų kunigaikštis prašneko:

— Aš jūsų klausau, ponas Markai Polai, — čia jis atkišo į priekį savo apvalią pliką galvą, ir Markas dar iš arčiau pamatė šaltas skvarbias jo akis.

Markas žvelgė į šį žiaurų, raukšlių išvagotą veidą ir tuoj pat atsiminė kažkada girdėjęs, jog Esen-Timuras tik prieš kelerius metus parsibastęs iš Mongolijos stepių į sostinę. Kaip jaunystės karo žygių draugą jį pasikvietęs chanas Chubilajus ir, būdamas gerai nusiteikęs, jį paskyrė Cenzorių tarybos pirmininku, nors Esen-Timuras nemokėjo nei katajų, nei uigurų kalbos.

Tačiau senasis kareiva puikiai mokėjo pažinti žmones ir visiškai pasikliaudavo įgimtu savo protu. Jo įtaka chanui Chubilajui buvo labai didelė. Rūmininkai kaip įmanydami pataikavo Esen-Timurui ir, meiliai šypsodami, išklausydavo šiurkščių jo užgaulių.

— Chanas Kogotajus, tikras jūsų brolis, per mane siunčia jums savo pasveikinimą,— pradėjo Markas Polas.

— Ar jūs čia atvykot perduoti sveikinimų? — paklausė Esen-Timuras.

— Ne, — trumpai atkirto Markas Polas. — Klauskite mane, ko tiktai norite, aš jums atsakysiu… Aš atvežiau kaltinamąjį raštą, juk jūs žinote.

Cenzorių tarybos pirmininkas paėmė iš Marko rankų pluoštą prirašytų lapų ir, net nepažvelgęs, metė juos ant stalo.

— Kiek jums metų? — paklausė jis.

Markas nustebęs žvilgtelėjo į jį ir atsakė:

— Dvidešimt devyneri.

— Kiek žmonių jūs užmušėt kautynėse?

Ko gi iš jo nori šitas senis? Kodėl jis užduoda tokius keistus klausimus? Markui dabar atrodė, kad siauros žvairos akys žiūri į jį gana palankiai. O gal jis klysta? Gal būt, čia tik medžiotojo žvilgsnis, besigėrintis savo grobiu, patekusiu į spąstus?

— Mūšyje neužmušiau nė vieno! — tarė Markas. — Kodėl jūs to klausiate, Esen-Timurai?

Senis buvo nepatenkintas.

— Tylėkit, — įsakė jis griežtai, o paskui, kiek palaukęs, pasakė: — Chanas Kogotajus yra karžygys. Kai mudu jodavom į mūšį, visi drebėdavo iš baimės.

Markas Polas nusprendė, kad geriau nepaisyti keisto Esen-Timuro elgesio.

— Vadinasi, chanas Kogotajus jus įgaliojo mane pasveikinti? — Esen-Timuras vėl paskendo giliuose ir ilguose susimąstymuose, o paskui kalbėjo toliau: — Jisai atsiuntė man pasiuntinį… Tad, vadinasi, jūs sutraiškėte galvą šitam gyvatei Achmedui?

Paėmęs nuo stalo kaltinamąjį raštą, jis padavė jį Markui Polui:

— Negaliu aš to daikto perskaityti. Perskaitykit man jį balsu, o paskui aš nupasakosiu valdovui, kas ten parašyta.

Cenzorių tarybos pirmininkas atsisėdo priešais Marką ir akmeniniu veidu dvi valandas klausėsi kaltinimų prieš Achmedą. Niekas neįžengė į kambarį. Vakaras jau tiesė savo šešėlius, raidės šokinėjo Marko akyse, skaudėjo galvą, beverčiant katajų rašmenis į mongolų kalbą. Pagaliau jis perskaitė paskutinį sakinį.

Esen-Timuro veidas, kaip ir pirma, buvo šaltas ir abejingas.

— Aš viską girdėjau, — tarė jisai. — Mūsų valdovas dabar reikalingas poilsio. Rytoj aš viską jam papasakosiu. Galit sau eiti, bet iš parko nevalia nė kojos iškelti.

Markas Polas išėjo iš kambario pilnas abejonių. Jis ir pats nežinojo, ar gudriai, ar kvailai pasielgė. Tas senas lapinas nieko jam aiškiai nepasakė. Bet širdyje Markas jautė, kad yra kažkokia viltis, ypačiai kai jis prisimindavo senio žodžius: „Tad, vadinasi, jūs sutraiškėte galvą šitam gyvatei Achmedui.“

Tarnas parodė Marko kambarį. Kai Markas išėjo į rūmų parką truputį pasivaikščioti, jį lydėjo keturi sargybiniai ir nė valandėlės nepaleido jo iš akių.

Kitą rytą Markas pabudo auštant.

„Kaip bus mano senukams, jei chanas Chubilajus pasmerks mane mirti? — galvojo Markas. — Pateks jie į nemalonę? Praras visą savo turtą?“

— Valdovas ilsisi Ladano paviljone. Aš jam papasakojau viską… Jis jūsų laukia, — pasakė Esen-Timuras. — Jis žaidžia povų plunksnomis… Valdovas šiąnakt prastai miegojo.

„Ko jis iš manęs nori? — galvojo Markas Polas. — Negi jis nori man įvaryti baimės?“

Esen-Timuro pašonėje tabalavo trumpas kalavijas, o jo rankena buvo inkrustuota auksu ir brangakmeniais.

Buvo dar labai anksti diena vos tik žiebėsi rytuose. Išmušė ilgai laukta nemigos iškamuoto žmogaus valanda, o gal kartu ir jo mirties valanda.

Milžiniškų medžių skliautas alėjoje buvo lyg žalia palapinė. Jie ėjo, o iš abiejų šonų stovėjo sargybiniai, tokie pat tiesūs, ir tylūs, kaip ir tie medžiai.

„Negali būti, kad jau galas, mąstė Markas Polas. — Juk tai būtų mirties nuosprendis Siu Sianui ir Džanji.“

Iš abiejų pusių stovėjo nebylūs medžiai ir sargybiniai, ir Markui darėsi nejauku. Ar jis grįš ta alėja laisvas, ar gal grandinėmis sukaustytas?

Esen-Timuras tarė:

— Jums nėra ko džiaugtis.

Markas Polas nusijuokė.

— Jūs norit mane prigąsdinti, Esen-Timurai? — paklausė jis. — Aš nesigailiu savo poelgio..

Markas sulėtino žingsnius, sakytum norėdamas parodyti, jog jis visai nesiskubina sužinoti, koks bus jo likimas.

— Bet jums nėra ko ir liūdėti, — tarė suktasis senis.

„Jei mano senukai netektų viso savo turto ir turėtų sugrįžti į Veneciją nuskurdėliai, o tai jiems būtų baisiau už mirtį,— maste Markas Polas. — Nieko, tėve, gal viskas bus gerai“, — tvirtino jis savo mintyse, norėdamas bent kiek save paguosti.

— Ana Ladano paviljonas, — tarė Esen-Timuras ir parodė dramblio kaulo spalvos pastatą žiedais nusėtos pievelės vidury. Medžių ir sargybinių alėja staiga pasibaigė. Juodu išėjo į platų taką, kuris vedė į paviljono vartus.

— Palūkėkit čia, ponas Markai Polai, — tarė Esen-Timuras. — Aš pranešiu valdovui, kad jūs atvykot.

Valdovas pusiau gulomis tįsojo ant juodmedžio kušetės. Žila jo barzda karojo jam ant krūtinės. Kairiąja ranka jis buvo atsirėmęs į didelį pagalvį, o dešinėje laikė taurę vyno. Dainininkė, pritūpusi ant kilimo, skambino domra.

Valdovas pakėlė taurę ir išgėrė. Paskui sviedė taurę ant kilimo. Visur buvo primėtyta povo plunksnų: ant grindų, ant kušetės ir ant stalelių.

Sniego baltumo kurtas smailiu protingu snukiu stovėjo šalia stalelio. Kambario sienos buvo muštos šilku su visokiais paveikslais: viršum nendrių prižėlusio ežero sklendė garnys; plačia srove plaukė upė; šviesiame danguje skraidė paukščiai; krantai kalvoti ir neapsakomai dyki; vienos uolos papėdėje, po spygliuočiais medžiais stovėjo prisiglaudusios dvi nendrėmis dengtos trobelės. Visas šilkas išmargintas gamtovaizdžiais, rūmais, namais. Bet niekur nė vieno žmogaus.

Markas Polas greitai nužvelgė kambarį. Jis atsiklaupė ant aslos šalia Esen-Timuro ir laukė, iki prašneks valdovas. Jo širdis plakė ramiai. Kertėje tarnaitė kepino ant anglių mažus gabaliukus mėsos, pamovusi juos ant iešmo. Visas kambarys skaniai pakvipo.

— Nebereikia daugiau skambinti, — tarė chanas Chubilajus. — Gali sau eiti.

Mergina su domra triskart nusilenkė ir išėjo.

— Esen-Timurai ir Markai Polai, — prašneko jis į klūpančiuosius. — Sėskitės prieš mane.

Juodu atsisėdo ant kilimo. Pribėgusi tarnaitė pakišo jiems pagalvius po rankomis ir už nugaros. Šilke išsiuvinėta gervė sklandė tiesiog viršum valdovo galvos. Paviljonas langų neturėjo, bet buvo pilnas šviesos, kadangi lauke, už Esen-Timuro ir Marko Polo nugaros, kaip tik pasirodė apskritas degantis saulės kamuolys. Valdovas matė jį pro atlapas duris. Šiltas saulės atšvaitas palietė jo veidą ir sakytum pridengė visas jo raukšles.

— Atnešk mums mėsos, — įsakė imperatorius.

Markas Polas matė, kaip dreba tarnaitės rankos, kai ji jam padavė mažą kepsnio gabalą, pamautą ant iešmo su dramblio kaulo kotu.

Esen-Timuras nustūmė savo kalaviją už nugaros ir, sekdamas valdovo pavyzdžiu, ėmė godžiai valgyti. Markui Polui atrodė, kad chanas Chubilajus tyčiomis delsia pradėti pokalbį. — „Nori mane pakamuoti.“ Dabar jis metė mėsos gabaliukus tam baltajam šuniui. Ir staiga jis prabilo:

— Tai jūs, vadinasi, nugalabijot Achmedą?.. Džambuji-chatun labai pyksta.

Jis paėmė tris povo plunksnas ir papūtė į jas. Jos pakilo į orą, dvi nukrito prie stalelio, trečioji nuskrido į degantį žaizdrą ir sudegė.

— Jeigu Najanas nenurims, teks su juo kariauti, — pasakė valdovas Esen-Timurui.

Markas Polas žinojo, kad chanas Chubilajus mėgsta kalbėti užuominomis. Dabar jis prabilo apie savo svainį Najaną, kuris Katajaus šiaurėje renka prieš jį kariuomenę ir ieško, kas čia galėtų būti jo sąjungininkai. Bet po akimirkos valdovas gali vienu sakiniu paskelbti Markui mirties sprendimą. Ir jis laukė to sakinio, ir kažin kodėl jis prisiminė, kaip drebėjo tarnaitei rankos, kai ji padavė imperatoriui kepsnį.

— Esen-Timuras viską man papasakojo, — pagaliau pradėjo imperatorius ir įsidėjo į burną mėsos gabalėlį.— Aš išklausiau jūsų kaltinamąjį raštą. Chanas Kogotajus turi būti apdovanotas… Ar jūs žinote, kad Jandžou vietininką nužudė tik todėl, kad jis buvo Achmedo giminaitis? Visur buvo neramumų. Bet mano kariai juos nuslopino.

Markas Polas matė, koks didelis pasitenkinimas nušvietė chano Chubilajaus veidą, ir jam pasidarė ramu. Išdidžiai pakėlęs galvą ir drąsiai žiūrėdamas valdovui į akis, jis laukė savojo nuosprendžio.

Chanas Chubilajus tarė:

— Achmedas mane apgaudinėjo. Dabar aš tai žinau. Tačiau argi galima buvo jį nudėti be teismo? Esen-Timurai, tu man sakei: „Gerai, kad jie nugalabijo jį. Įkišti jį į kalėjimą juk tai tas pat, kas maitinti jį kasdieną ir be reikalo švaistyti maistą.“ Juk tu taip sakei. Sagatu-bohaduras, Tula-Timuras ir tu, Esen-Timurai, vyksite į Chanbalyką. Tegul Siu Sianas sušaukia visus valdininkus, didikus ir mokslinčius ir tegul perskaito jiems kaltinamąjį raštą. Apsvarstysite jį ir tarkite savo žodi. Toks mano įsakymas.

Esen-Timuras ir Markas Polas tris kartus nusilenkė ligi žemės. Paskui valdovas prabilo į Marką:

— O jus aš skiriu Jandžou vietininku. Esen-Timuras įteiks jums auksinę lentelę. Keliaukit į Chanbalyką, bet ilgai ten neužtrukit…

Rankos mostu chanas Chubilajus parodė, kad pokalbis baigtas.

Markas Polas grįžo ta ilga alėja, kur tarp tankių medžių stovėjo tylūs sargybiniai. Retkarčiais jį nušviesdavo saulė. Rytas išaušo toks vaiskus, kaip reta.

Markas negalėjo patikėti. Jis laisvas! Valdovas paskyrė jam pačias aukščiausias pareigas, kokias tik turėjo šioje šalyje svetimšalis. Markas Polas iš Venecijos — Jandžou[40] vietininkas!

Markas pasijuto toks išvargęs, vos bepastovįs ant kojų. Praėjusias penkias dienas ir naktis jis miegojo vos kelias valandas. Užtat šią naktį jis miegojo kaip užmuštas.

Kitą rytą Esen-Timuras atnešė jam auksinę lentelę su liūto galva ir didžiojo chano antspaudu.

— Didelis jums ačiū, Esen-Timurai, — pasakė Markas, džiaugsmingai šypsodamas.

— Ak, jūs visi kvailiai! — susiraukęs atrėžė jam senasis mongolas. Ir jau šiek tiek švelniau pridūrė: — Tik žiūrėkit, kad jūsų neužpampytų Džambuji-chatun sargybiniai. Lauke jau stovi jūsų asmeninė gvardija. Pats valdovas jums ją paskyrė. Imkit ją su savim į Jandžou, ponas vietininke.

Markas Polas liepė pabalnoti arklį ir su savo penkių šimtų sargybinių būriu tą pačią dieną išjojo į Chanbalyką. Vykdydami didžiojo chano įsakymą, drauge su juo iškeliavo Sagatu-bohaduras, Tula-Timuras ir Esen-Timuras.

Fanui prireikė aštuonių dienų, kol jis prisikapstė iki Dešimties tūkstančių džiaugsmų gatvės. Jis vos ne kas dieną prieidavo prie Pietinių vartų ir kiauras valandas išstovėdavo, vėpsodamas į žmonių srautą, o paskui abejodamas vėl grįždavo į užvažiuojamąjį namą; tenai, norėdamas užsimiršti, maukė ryžių degtinę ir, sunkiai dūsuodamas, patsai sau šnekėjo: „Ak, Matėjau! Drauguži mano, ir ką tu pridirbai?!. Žmonės čia su manim elgiasi kaip su mandarinu, o aš vis tiek nelaimingas. Tu man vis kali į galvą: „Eik pas Marką Polą ir Ašimą.“ Ir prižadėjau aš tau šitai padaryti. Palūkėk dar truputį. Rytoj nueisiu, tikrai nueisiu…“

Mulas ir arklys buvo gerai prižiūrimi užvažiuojamųjų namų arklidėse. Fanas atsisveikino su jais, lyg niekados neketintų grįžti. Bet slapta puoselėjo viltį, kad nemokės tų namų surasti arba kad tuose namuose neras nė gyvos dvasios! Tačiau ir tos viltys, deja, neišsipildė. Jam duris atidarė Janas ir su nepasitikėjimu nužvelgė šitą gerai apsirengusį poną.

Fanas išsitempė, nutaisė orų veidą ir tarė:

— Nežiopsok taip į mane. Geriau dumk greičiau pas savo ponus ir pasakyk jiems, jog Fan Gun-du nori su jais pasimatyti. Ko gi dar stovi? Ar kojų neturi?

— Negaliu aš jūsų įleisti, — atsakė Janas. — Mūsų maloningasis ponas dar nesugrįžo į Chanbalyką.

Fan Gun-du supyko ne juokais. Jis ir pamiršo, kaip jam buvo sunku čia ateiti. Ir pamanykit, šitas tarnas drįsta neįleisti jo, pono Fan Gun-du!

— Paklausyk, drauguži, tu tučtuojau eisi pas savo ponią ir pasakysi jai, kad ją nori matyti Fan Gun-du. Argi jos vardas ne Ašima?.. Va matai, aš viską žinau. Pasakyk jai, kad aš — senas Matėjo draugas. Pamatysi, teks tau tada pašokinėti, kad taip ilgai manęs neįleidai… Pamatysi…

Kai Janas nuėjo, Fanas dar kartą apčiupinėjo kapšą su rubinais ir tuos du gražiausius akmenėlius, atidėtus Ašimai. Jis pasakys jai, nutaisęs liūdną veidą: „Šituos du akmenėlius liepė jums perduoti mano draugas Matėjas. Tiek jis ir teturėjo. „Atiduok juos Ašimai“, — pasakė jis man. Aš išleidau visus savo pinigus, statydamas jam antkapį.“

Fanas taip dažnai kartojo tuos žodžius, kad ir pats pradėjo jais tikėti. Jis apsidairė aplinkui, bet čia kaip tyčia nebuvo jokio plunksnuočio, kuris galėtų jį sugundyti. Ant akmeninio postamento stovėjo tik baseinas su auksinėmis žuvelėmis.

Sugrįžo Janas.

— Ponia jūsų laukia, — pasakė jis.

— Na va matai, drauguži, argi aš tau nesakiau. Eik pirmas ir nuvesk mane.

Janas šypsodamasis ėjo pirma jo.

Ašima susijaudinusi laukė nepažįstamojo, kuris pažadėjo kažką jai papasakoti apie Matėją.

Rytą atjojo pasiuntinys iš Šandu su Marko Polo laišku. Jame jis rašė, kad viskas baigėsi gerai ir kad jis pats jau kely į Chanbalyką.

Tokia laiminga diena!

— Sėskit, nepažįstamasai, — tarė ji, rodydama jam vietą prie stalo; tačiau jai neužteko kantrybės laukti, iki jis atsisės. — Kaip aš džiaugiuosi, kad jūs atvykot kaip tik šiandien! — sušuko ji. — Sakykit greičiau, kaip ten gyvuoja Matėjas! Atleiskit už mano nekantrumą…

Fan Gun-du išsižiojęs spoksojo į Ašimą. Viskas išėjo ne taip, kaip jis vaizdavosi. Šviesiose jos akyse žybsėjo neramūs žiburėliai. Kokia ji buvo graži. Juoduose blizgančiuose plaukuose blyksėjo du turkio smeigtukai.

Fanas nuleido akis. Jis negalėjo atlaikyti klausiamo jos žvilgsnio.

Jos veide šmėstelėjo išgąstis.

— Ko jūs tylit? — paklausė ji nekantriai.

„Lotoso žiede, — liūdnai pagalvojo Fanas. — Argi aš galiu tau pasakyti?“

— Aš esu Fan Gun-du, — tarė jis dusliu balsu. — Buvau Matėjo draugas… Geriausias jo draugas… „Pasveikink nuo manęs Marką Polą ir Ašimą…“

Fanas jau nebegalėjo žiūrėti į išsigandusias mergaitės akis. Jis nuleido galvą. Lyg iš kažin kur jo ausį pasiekė Ašimos balsas.

— Sakykit, kas atsitiko, — sielvartingai sušuko ji. — Kur yra Matėjas? Jūs turit man pasakyti!..

Fanas atsistojo. Jam rodės, kad į jį žiūri didelės ir tokios geros Matėjo akys. Jis išsiėmė pinigus, maišelį su rubinais ir padėjo prieš ją.

— Jis numirė po didele bure. Buvo laimingas, kad gali ant vandens numirti. Mirdamas jis šypsojosi… „Ašimai viskas, kas man priklauso, — pasakė jis. — Pinigai, rubinai, viskas… Pasilik pas ją ir Marką. Aš taip noriu.“ — Šitaip jis pasakė. Ir štai aš atėjau. Iškasiau jam kapą. Prie pat upės. Ten jis ilsisi.

Ašima neverkė. Jos mintys nuskrido toli į praeitį. Didysis svetimšalis pasirodė jos gyvenime vieną vėjuotą pavasario dieną. Kažkokia moteris kyštelėjo jai tą rytą gabaliuką duonos. O nakčiai Ašima vėl buvo pririšta prie grandinės. Tada rytą atėjo Matėjas ir paėmė ją už rankos. „Einam, dukrele. Nupirksiu tau šilko chalatą. Tau nėra ko bijotis, juk su tavim kapitonas Matėjas. Niekas tavęs neišdrįs nuskriausti.“ Ir tada ji pirmąkart sukuždėjo jo vardą: „Matėjas.“

Ašima, tarsi grįždama iš savo prisiminimų, tylomis pasakė:

— Papasakokit man viską.

Ir Fanas pasakojo, kaip jis, stovėdamas prie gėdos stulpo, pirmąsyk pamatė Matėją, kaip juodu valgė „ubagų vištą“ ir gėrė „kvepiantį sniegą“, kaip juodu drauge keliavo, iki liga paguldė Matėją — viską jis jai papasakojo.

Klausydamasi jo žodžių, Ašima tarytum matė Matėją, tarytum girdėjo, kaip jis susirūpinęs sako: „Darosi vėsu, dukrele. Per ilgai mes čia sėdime.“

Tai buvo tą patį vakarą, kai Markas jai pasakė: „Ašima, aš tave nuvešiu į Kunminą… Važiuosim visi drauge — Matėjas, tu ir aš.“

„Matėjas mirė,— liūdnai mąstė Ašima. — Turėsiu tai pasakyti Markui.“

Fanas tylėjo. Mergaitė susimąsčiusi žiūrėjo kažin kur pro šalį, tarytum jo čia nebūtų. Ant stalo gulėjo rubinai ir pinigai.

— Tu manei, Fanas gali tave apgauti, Matėjau? — negirdimai paklausė jis. — Viską padariau taip, kaip tu norėjai. Dabar tu gali ilsėtis ramybėje. Ir aš visai ramus, tu juk matai, brolau. E, kiek pinigų! Ir jie štai čia guli.

Jis patapšnojo ranka per kapšą, pasidžiaugė jais ir užsikišo už diržo.

„Atiduosiu juos paskiau“, — tarė jis pats sau.

Ilgai laukė Fanas, kol prašneks Ašima. Jos lūpos buvo praviros, o veidas iškreiptas skausmo.

Ir tuomet Fanas pasakė tyliai:

— Jeigu jūs norit, aš pasiliksiu čia.

— Aš turiu pasakyti Markui, — pakartojo Ašima, nė nesupratusi jo žodžių.— Jis greitai sugrįš… Turiu pasakyti Markui! — šūktelėjo ji ir užsidengė rankomis veidą.

Fan Gun-du išėjo iš kambario.

Janui jis pasakė:

— Ji dabar verkia. Negaliu žiūrėti į jos ašaras, todėl išėjau. Jeigu tu esi šių namų tarnas, mudu greit susipažinsim. Ant stalo padėtas maišelis su rubinais. Tik žiūrėk, kad jo nenukniauktum!

VAI VAN SIN

Senis medžio raižytojas sėdėjo pavėsyje po plačialapio banano krūmu. Siauras raukšlėtas jo veidas dėl skystos žilos ir retos jo barzdos atrodė dar ilgesnis, negu buvo iš tikrųjų. Lanksčios senio rankos plonais pirštais ilsėjosi ant stalo su daugybe rėžtukų, tarp kurių gulėjo stačiakampis tašas, išpiautas iš sausos šaknies. Visur aplinkui buvo prikritę skiedrų. Dirbtuvė stovėjo pačiame Jandžou pakrašty prie vandeningo griovio, kuris už šimto žingsnių tekėjo į imperatoriaus kanalą.

Saulė deginte degino. Pūtė lengvas vėjelis, burė paskui burę vis traukė į pietus. Kasdien čia praplaukdavo daugiau kaip penki tūkstančiai laivų; vieni jų gabendavo iš Pietų savo krovinius į nepasotinamą sostinę Chanbalyką, didžiajam chanui, kiti išplaukdavo tušti atgal paimti naujo krovinio.

Vandeningi grioviai lauką skaidė nedideliais sklypeliais, kuriuose triūsė valstiečiai. Palei imperatoriaus kanalą ėjo grįstas kelias, kuriuo nuolatos dardėjo vežimai.

Ant senojo raižytojo rankos nutūpė uodas. Senis sutraiškė jį. Paskui jis paėmė tašą, pavartaliojo jį rankose.

— Šiandien visai nėra noro dirbti, — sumurmėjo jisai. — Ši, kurgi tu dabar?

Neregys sėdėjo už trobelės ir klausėsi įvairių balsų ir šlamesių. Jau metai, kai Vanas ir jis gyveno pas raižytoją. Kartais berniokas eidavo drauge su Vanu į miestą pardavinėti išpiaustinėtų statulėlių — drakonų, liūtų, erelių, valstiečių su didelėmis skrybėlėmis, taip pat aštuonių nemirtingųjų dievų. Bet dažniausiai jis likdavosi namie, klausydavosi senuko pasakojimų, o jei šis panorėdavo, grodavo jam fleita. Vanas ir Ši ilgai bastėsi keliais, elgetavimu gindamiesi nuo bado, kol pagaliau atsikasė į Jandžou. Ir apsinakvojo pas raižytoją. Senuko trobelė tokia buvo sukrypusi, kad vos besilaikė. Vanas ją paramstė, pataisė, ir raižytojas paprašė jį ir Ši pasilikti su juo drauge. Jis ir liko čia. Kartais Vanas eidavo į miestą parsisamdyti kokiam nors darbui.

— Ši, kur tu?

— Ateinu, ateinu, dėduli, — atsiliepė Ši.

Berniukas priėjo prie stalo ir ėmėsi čiupinėti viską, kas ant jo buvo, kol surado senuko ranką.

— Vanas dar nesugrįžo, — tarė raižytojas. — Jis padėtų man išpiauti tašus iš medžio šaknies.

— Jis išėjo vakar rytą,— liūdnai pasakė Ši.

— ….. Vanas nerami siela, Ši.

Vyresnysis virvininko sūnus sušuko iš savo kiemo:

— Klausyk, Ši! Gal pagrotum truputį. Kai tavo fleita prabyla, tai ir darbas geriau sekasi.

Bet Ši nenorėjo groti.

— Sėskis čia, prie manęs, — pasakė jam senasis raižytojas.

— Kartais mane ima baimė, dėduli, kad jis vieną gražią dieną visai nebegrįš. Jis taip kartais užsirūstina.

— Gal papasakoti tau apie Vaną Maną?.. Tik palūkėk, vakare sugrįš Vanas… Jei nori, galiu dar papasakoti, kaip prieš daugelį šimtmečių toks kalvis vienu kūjo smūgiu perskėlė didžiulį akmenį… O gal pagrok kokią linksmą dainelę, juk kaimynai tavęs prašo.

Tačiau Ši staiga palenkė galvą ir sukluso.

— Girdžiu, atjoja daugybė raitelių, dėduli. Ar jau juos matot?.. Daugybė raitelių!

Ir iš tikrųjų daugybė raitelių jojo grįstuoju keliu palei kanalą. Dangaus fone jie atrodė labai dideli. Keturi sargybiniai risnoja priešaky, skindami kėlią.

— Aš juos matau, — atsakė senis. — Prieš keturiasdešimt dienų jie nujojo į Pietus. Dabar, matai, jie atgal…

— Kas jie tokie, dėduli?

— Maloningasis ponas vietininkas ir jo sargybiniai.

— Kiek daug arklių!

— Einam, Ši.

Raižytojas paėmė berniuką už rankos, ir juodu nuėjo prie pylimo, skiriančio kanalą nuo kelio.

— Noriu pamatyti jo veidą,— murmėjo senis.

— Kaip jis atrodo, dėduli? Papasakok man!

— Jis joja ant puikaus žirgo. Du raiteliai laiko viršum jo galvos žydro šilko baldachimą. Tik įsivaizduok: aukšto ūgio tamsiaveidis svetimšalis, didelės akys, ilga nosis, išdidus žvilgsnis, tamsi barzda, kuri bemaž slepia lūpas, aukšta kakta. Jis nėra senas, Ši. Ilgabarzdžiai svetimšaliai paprastai esti jaunesni, negu tu manai. Jis gražaus stoto, aukštas, lieknas. Nė pats nežinau, Ši, ką apie jį galvoti. Aš užsimerkiu, tad geriau jį matau, nes jo paveikslas palieka many… Dabar mudu turime pulti ant kelių ir kakta paliesti žemę, nes pro mus joja maloningasis ponas vietininkas. Aš manau, jis toks pat, kaip ir kiti — svetimas. Reikia jų visų nekęsti, visų aliai vieno. Bet žinai, Ši, kai žmogus sensti, vis labiau atpranti nekęsti.

— Kiek tų raitelių, dėduli?

— Raitelių daug. Nė ant pirštų nesuskaitysi. Jie mauna pro šalį, o mes turime dulkėse klūpoti. Na, dabar galime keltis.

Senasis raižytojas vargais negalais atsikėlė, atsikėlė ir kiti. Staiga jis pamatė Vaną ir džiaugsmingai sušuko:

— Ana ir Vanas! O mes čia nerimavom!

Jie ėjo trise palei griovį. Ši ir Vanas prilaikė senąjį raižytoją.

Parėjęs namo, raižytojas sėdo prie stalo, paėmė medžio tašelį ir ėmė kažin ką raižyti.

— Kas čia bus? — paklausė Vanas. — Nemirtingasis arba drakonas?

— Mirtingasis, Vanai. Ką tik jis prajojo pro šalį po žydru baldachimu, — atsakė senis.

— Tuomet nepamirškit įraižyti tokio parašo: „Svetimas velnias“, — murmėjo Vanas.

— Mačiau jo veidą…— bambtelėjo raižytojas. — Tu neturi taip dažnai į miestą lakstyti, — pridūrė jis griežtai. — Ši nuogąstauja, kai tavęs naktimis nebūna.

Markas grįžo iš kelionės po pietines savo apygardas. Dvidešimt septyni miestai buvo Jandžou vietininko valdžioje. Prekyba ir amatai ten klestėte klestėjo, nors Achmedo statytiniai buvo pridarę nemaža žalos. Jau prabėgo vieneri metai, kaip Markas stengiasi sąžiningus valdininkus patraukti savo pusėn, o nesąžiningus šalinti iš valdžios. Bet pažinti žmones buvo ne taip lengva. Kur tik jis pasirodydavo, visur prieš jį lenkdavosi nugaros, iš visų pusių sklisdavo pataikaujantys žodžiai.

Chanas Chubilajus reikalavo iš naujojo savo vietininko tokių pat nepakeliamų mokesčių, kaip ir iki tol. Palengvinti gyventojų padėtį Markas galėjo tik tuo, kad ėmė kovoti prieš visokias pridėtines rinkliavas, kurios birdavo nesąžiningiems valdininkams Į kišenes.

Kai didysis chanas užkariavo Manzio provinciją, jis paskirstė ją į devynias apygardas. Kiekvienoje apygardoje jis pastatė vicekaralių, kuris čia buvo ir vyriausias vietininkas. Kiekvieneriais metais vicekaraliai siuntė į Chanbalyką ataskaitą. Jose buvo nurodomos ne tik surinktų mokesčių sumos, bet ir visi svarbesni įvykiai per tą laiką. Kas treji metai vicekaraliai buvo keičiami, o podraug ir visi svarbesnieji tos didžiulės valstybės pareigūnai.

Savo rezidenciją vienas vicekaralius turėjo Chandžou mieste, kuris savo gamtovaizdžiu ir pastatų gražumu pralenkė net patį Chanbalyką. Jandžou sritis, valdoma Marko Polo, taip pat priklausė Chandžou vicekaraliui, ir venecijietis, aplankęs šį miestą, pamatė jo įrengimus ir klestinčią prekybą. Vicekaralius jį priėmė gana palankiai ir suteikė progą pažinti miesto gyvenimą ir jo valdymo sistemą.

Chandžou stovėjo išdrikęs tarp lengendarinio Vakarų ežero,ir didelės upės, kuri gausiais kanalais tiekė vandenį visam miestui. Chandžou mieste, kaip ir Venecijoje, gatvės ir skersgatviai ėjo palei kanalus, taigi ir čia į bet kurią vietą galėjai patekti ne tik pėsčias, raitas arba važiuotas, bet ir laivu arba valtimi.

Pajamos, kurias imperatorius gaudavo, iš Chandžou apygardos, buvo tokios neįtikimai didelės, kad Markas Polas iš pradžių abejodamas pakraipė galvą. Chandžou apygarda siekė jūrą, todėl ten buvo daug lagūnų ir druskingų ežerų. Imperatorius gaudavo savo dalį nuo viso to, kas buvo auginama ar gaminama ir kiekvienais metais, neskaitant druskos mokesčio, į valstybės iždą įplaukdavo du šimtai dešimt tamanų arba šešiolika milijonų aštuoni šimtai tūkstančių auksinių Venecijos dukatų.

Grįždamas atgal į Jandžou, Markas Polas dažnai galvodavo, ką buvo matęs Chandžou mieste ir apygardoje. Jis nusprendė viską, ką buvo matęs ar girdėjęs, užrašyti į savo knygas.

Vietininkas, nesidairydamas į šalis, jojo grįstu keliu palei imperatoriaus kanalą savo sargybinių būrio priešaky. Jis negalėjo žodžiais nusakyti savo įspūdžių. O, kad jis mokėtų teptuku ir spalvomis tai nupasakoti.

Marko mintys dažnai skrido prie sraunios upės kranto, kur buvo jo bičiulio kapas. Išsipildė tai, ką Matėjas miglotai nujautė. Jis ilsisi svetimoje žemėje, toli nuo tėvynės, taip toli, kad širdį suspaudžia, apie tai pagalvojus.

Vienatvės valandomis tie atsiminimai kartais sukeldavo Markui kažkokią niūrią nuojautą. Kartais ji užeidavo jam jojant savo raitelių būryje, kartais triukšmingame turguje, kur gyvenimas virte virė. Chanas Chubilajus jį paskyrė vietininku, jam suteikė aukščiausią garbę, kokią kada buvo gavęs svetimšalis jo imperijoje, bet vis viena po truputį jį ėmė graužti tėvynės ilgesys. Venecija neturi dvylikos tūkstančių tiltų, kaip Chandžou, bet ji buvo laisva ir graži ir drąsiai galėjo rungtyniauti su milžinišku miestu Pietų Katajuje.

Prieš metus Ašima priėmė krikščionybę vienoje mažytėje bažnytėlėje ir susituokė su Marku Polu. Vestuvės buvo atšvęstos labai kukliai. Nikolas ir Mafijas Polai nieko apie tai nežinojo. Markui Polui labai rūpėjo tėvo ir dėdės likimas. Jau dveji metai, kaip juodu iškeliavo, ir tik vieną vienintelį kartą atsiuntė apie save žinią.

Vėjas išpučia bures ir gena į pietus dideles džonkas. Valtininkai ir jų žmonos, tamsrudžiai nuo įdegimo ir apsitaisę spalvingais skarmalais, stovėjo ant denio arba sėdėjo pavėsy ir dėkojo vėjui, kad jiems nuėmė darbo naštą. Tačiau kiti, plaukę prieš srovę, į šiaurę, yrėsi, užguldami ilgus irklus ir traukė kažkokią jūreivišką dainą.

Greta Marko Polo jojo nešikas Janas. Bet dabar jis jau nebe nešikas, nes prie diržo jam kabojo kalavijas, ant peties — lankas skrendančios laukinės žąsies pavidalo. Jo dėkle kyšojo dešimt raudonų strėlių. Dabar Janas šimtininkas ir tarnauja Marko Polo sargybos viršininku. Janas visai nepastebėjo Vano, savo bičiulio iš Chanbalyko. Juk jis visai nesidairė į šalis, nes jam buvo nemalonu žiūrėti, kaip jo tautiečiai dvilinki ir trilinki lankstosi, net ir tuomet, kai jie lankstosi Markui Polui. Jis nepamatė Vano, todėl negalėjo prisiminti, kaip jis ateidavo į jo lūšnelę Chanbalyke.

Kai Markas Polas ir Janas prajojo pro šalį, Vanas atsistojo ir nulydėjo juos niauriu žvilgsniu. Jis irgi nepažino Jano. Ir argi jis galėjo žinoti, kad šitas puikiai apsirengęs raitelis su sidabriniu šalmu — ne kas kitas, o buvęs nešikas Janas.

Taigi Janas ir Vanas, pasimatę po tiekos metų, nepažino kits kito, ir tas susitikimas nepaliko jiems jokio pėdsako.

Markas Polas jau Įprato matyti nulenktas nugaras pakelėse. Jis matė jas visur — valdžios įstaigose, priėmimuose ir teismuose. Žmonės reiškė jam pagarbą, nes jis buvo imperatoriaus vietininkas, bet jam tai visai nerūpėjo, kad jie pernelyg dažnai daužo kaktomis žemę. Markas džiaugėsi greit pasimatysiąs su Ašima ir neatkreipė jokio dėmesio į seną raižytoją, kuris, laikydamas už rankos aklą berniuką, nuėjo į savo trobelę.

— Greit būsime namie, maloningasis pone, — prabilo Janas.

— Greit, — atsiliepė Markas.

Vietininko namas buvo miesto vidury, o aplink jį didelis sodas. Medžių viršūnėse krovėsi lizdus gervės. Prie lotosų tvenkinio stovėjo paviljonas su keturiomis raudonomis kolonomis. Ašima, persisvėrusi per baliustradą, šėrė auksines žuvytes.

— Eik, Ju, — nusišypsojo Ašima.

Ju nenoromis atsisveikino su savo ponia, nusivylusi, kad taip lengvai ją išleidžia.

Fan Gun-du venecijiečio namuose pasidarė visų tarnų pabaisa. O tarnaitei Ju jis buvo itin griežtas. Negalėjai žinoti, kokie jausmai juos riša vieną prie antro. Kartais juodu paerzina kits kitą ir viens kitam šitaip pagrasina: „Na, palauk, pasakysiu poniai“ arba: „Saugokis tu, plepe“, ir tada ištisas dienas jie eina viens pro kitą tylomis, nė žodžio netardami.

— Vėl tu ateini pusvalandžiu vėliau, — pareiškė Fanas. — Žiūrėk, kad kada nors negautum rykščių. Tuojau eisi į miestą. Parneši iš juvelyro apyrankę ir drabužius ponui. Ilgai ten netarškėk, o jei ne, gailėsies.

Ju nusigręžė nuo jo, ir jam truputį pagailo, kad jis taip šiurkščiai su ja kalbėjo.

— Na jau, na jau, — tarė jis švelnesniu balsu. — Nėra čia ko verkti. Nieko blogo aš tau nepasakiau.

Ju netvėrė pykčiu, kam jis skyrė jai tokį menką uždavinį, kurį kiekviena tarnaitė gali atlikti. Ju sustojo tarpdury, dar nesugalvodama, kaip čia jam drėbti kokį piktą žodį. Ji atsisuko, kyštelėjo liežuvį ir nubėgo, užsirūstinusi ir ašarodama.

Tarpdury ji susidūrė su Janu, kuris buvo kaip tik grįžęs su savo ponu. Ji nusišluostė ašaras ir sušuko:

— Ar laimingai sugrįžot?.. Turiu tučtuojau pasakyti savo poniai.

Fano paliepimas visai išgaravo jai iš galvos. Bėgs ji, matai, į miestą pataisytos apyrankės parnešti, kada šitiek naujienų!

Markas Polas pasišaukė Faną.

— Kur ponia?

— Sode, maloningasis pone. Jūsų laukia du ponai. Jie atvyko prieš tris dienas, — pasakė Fanas, ir suktos jo akys ėmė mirksėti, o veidas įgavo labai paslaptingą išraišką.

— Du ponai? — paklausė Markas nustebęs. — Čia? Mano namuose?

— Taip, jūsų laukia ponai Nikolas ir Mafijas Polai, — iškilmingai pareiškė Fan Gun-du.

Markas apstulbęs pažvelgė į Faną. „Vadinasi, jie čia. Pagaliau.“ — Jis dažnai prisimindavo savo senukus, ypač kai mirė Matėjas, dažnai jį vargino liūdna nuojauta, kad jie gal nebegrįš iš pavojingos savo kelionės.

— Gera naujiena! — džiaugsmingai sušuko jis.

Tačiau jis prisiminė Ašimą, ir tą džiaugsmą užgožė kažkoks nuogąstavimas. Ar pritars juodu toms vedyboms su katajiete? Bet džiaugsmas buvo toks didelis, kad jis pamiršo savo būkštavimus, o, be to, buvo tikras, kad jie verti vienas kito.

Ašima, tarnaitės Ju lydima, įėjo į kambarį. Jos skruostai paraudę nuo greito bėgimo. Ji laiminga apkabino savo vyrą.

— Ponui aš pasakiau, — tarė Fanas. — Pagaliau juk tai mano pareiga.

Ašima jo nesiklausė. Ji džiaugėsi, kad Markas sugrįžo iš savo kelionės, ir pasakojo jam džiaugsmingą žinią, kurią Fanas jau buvo jam išplepėjęs.

Staiga Ju pribėgo prie netoliese stovinčio Fan Gun-du ir pakišo jam mažą savo kumščiuką po pat nosimi.

— Tu viską pagadinai! — sušnypštė ji. — O, tu… tu… Ak, aš nežinau, ką ir besakyti. Kaip tau ne gėda! Nešdinkis iš čia! Ponai dabar tavęs nė matyti nenori!

— Ko judu dabar pešatės? — paklausė Markas juokdamasis. — Kas atsitiko? Bėk, Fanai, ir pranešk ponams Nikolui ir Mafijui Polams, kad aš jau čia.

Ju nuleido savo kumščiuką. Fan Gun-du oriai pažvelgė į ją. „Ji pasigailės. Matyt, teks įpilti jai rykščių, tokiai akiplėšai“, — pagalvojo jis perpykęs.

— Aš jau bėgu, maloningasis pone, — tarė Fanas Markui.

O Ju pagalvojo, kad vis dėlto geriau išpildyti Fano paliepimą. Atsidususi ji išdūlino laukan.

Į kambarį pirmas Įėjo tėvas. Jis buvo tiesus, kaip paprastai, ir siauras jo veidas atrodė griežtas. Jis stengėsi nuslėpti džiaugsmingą susijaudinimą. Tėvas ir sūnus žengė kelis žingsnius ir apsikabino. Juodu buvo vienodo augumo ir nuostabiai panašūs viens į kitą.

Markas pagalvojo: „Jis toks pat, kaip buvęs.“ Nikolas Polas pagalvojo: „Mano sūnus!“

— Štai mes ir čia, — tarė Nikolas. Paskui atsigręžė ir šuktelėjo — Mafijau, kur tu pražuvai? Argi nenori jo pasveikinti?

„Jis toks pat, kaip buvęs“, — vėl pagalvojo Markas ir nusišypsojo.

Ašima nepastebeta ištykino iš kambario. Ji nenorėjo jiems trukdyti.

Vyrai susėdo prie stalo. Markas Polas paliepė Fanui, kad ir kas būtų, jų nekviesti.

Nikolas ir Mafijas Polai pasakojo apie savo keliones po Indijos jūrą. Grįždami jie pabuvoję pas chaną Chubilajų ir papasakoję jam viską, ką matę. Markas klausėsi nuostabių tėvo ir dėdės nuotykių. Sausi Nikolo Polo pasakojimai darėsi gyvesni ir spalvingesni, kai jis pradėjo kalbėti apie turtų pertekusias salas Indijos okeane. Mafijas vis įterpdavo taiklų savo žodį.

Markas pagal savo įprotį daug klausinėjo ir svarbesnes žinias čia pat užsirašinėjo. Jau iš seno jis geidė pabuvoti Indijoje ir Indijos okeano salose. Dabar ta svajonė pasidarė aiškesnė ir atrodė įvykdoma.

Jis vogčiom vis nužvelgdavo pasakotojų veidus. Kelionės sunkumai, karštas klimatas jau juos paženklino. Tėvas gerokai sulysęs. Raukšlės kaktoje ir apie burną pasidarė gilesnės. Mafijas Polas jau nebeturėjo vešlių savo plaukų. Tik žilas vainikas supo apvalią jo plikę. Abu tamsiai įdegę. Per tuos dvejus metus jie paseno, tačiau buvo žvalūs ir linksmi.

Dabar Markui atrodė, kad amžiumi jis priartėjo prie savo senukų. Jo mintys ir protas pralenkė jo metus, o tėvas ir dėdė dar buvo išlaikę tą jaunatvišką dvasią ir žvalumą, kaip anuomet, kada jie paliko Veneciją ir išplaukė į tolimus kraštus. Ir jie trise sudaro savotišką sąjungą, kurią sieja ne tik giminystės ryšiai, bet dar labiau — patirti pavojai ir nuotykiai. Ir kiekvienas iš jų jautė, kad šitos jungties niekas negali išardyti, nebent mirtis.

Jie prisiminė Matėją. Keliaudami iš Chanbalyko į Jandžou, Markas su Ašima aplankė jo kapą. Ir jis papasakojo apie Matėjo mirtį, kaip ją buvo girdėjęs iš Fan Gun-du.

— Ir kodėl jis neišplaukė su mumis?.. — paklausė Mafijas Polas, giliai sujaudintas bičiulio mirties. — Aš vis manydavau, kad jis gyvens šimtą metų.— Susimąstęs jis pridūrė: — Kai jis mirė, turėjo tiek pat metų, kiek ir aš dabar… Mudu jau nebe jauni. Tavo tėvui penkiasdešimt dveji, o man — penkiasdešimt ketveri. — Jis pažvelgė tiesiai Markui į akis. — Klausyk, ar ne laikas pagalvoti apie grįžimą į tėvynę.

„Kodėl juodu nieko nesako apie Ašimą?“ — pagalvojo Markas, bet susivaldė ir dėjosi negirdįs pasiūlymo grįžti į tėvynę.

— Dabar mes turtingi kaip karaliai, — pasakė tėvas. — Mafijas sako tiesą, laikas jau galvoti apie grįžimą į tėvynę. Chanas Chubilajus buvo labai nepatenkintas, kai mes apie tai užsiminėme. „Argi aš neapipyliau jus dovanomis! — sušuko jis. — O dabar jūs norite mane palikti. Kam jums rizikuoti gyvybe ir veržtis į tokią sunkią kelionę. Jei jums reikia turto, aš duosiu jums tiek aukso, kiek tik panorėsit. Jei pageidaujate garbės, duosiu jums aukštas vietas. Ar aš nepadariau jūsų sūnaus vietininku? Tik pasilikite čionai…“ Sunku bus išgauti iš chano Chubilajaus leidimą grįžti į Veneciją.

Iš tėvo pasakojimo Markas juto, kad jis susijaudinęs.

— O jis sėdi sau ir tyli, — staiga prabilo Mafijas Polas.

Marką viliojo tėvynė, tačiau tėvo pasakojimai sužadino jam norą keliauti į Indiją.

— Aš nenorėčiau būti palaidotas Katajų žemėje, — pasakė Nikolas Polas.

— Jūs nepritariate man, kad Ašima tapo mano žmona? — staiga paklausė Markas Polas.

Nikolas ir Mafijas Polai sužiuro į ji nustebę. Mafijas garsiai nusijuokė.

— Tad va, kodėl jis tyli! — sušuko jis. — Kaipgi galėjome pamiršti palinkėti jam laimės ir palaiminimo? Tačiau mes džiaugiamės tuo, Markai… Tik gal Ašima nepatenkinta mumis, tokiais dviem netašytais meškinais? — paklausė jis susirūpinęs. — Ar ji tau nieko nesakė?

Markas Polas vėl pralinksmėjo.

— Ne, ji tik paprasčiausiai pabėgo, — atsakė jis šypsodamas. — Kodėl jūs, dėde, manote, kad Ašima nepatenkinta?

— Kodėl aš taip manau? — garsiai pakartojo Mafijas. — Nagi, matai. Aš stengiausi atspėti visus jos norus. O tavo tėvas? Kiekvieną kartą, kai reikėdavo jį surasti, tai jis kur buvęs, kur nebuvęs, žiūrėk, ir besėdįs pas Ašimą.

— Mudu linkime jums laimės, — rimtai tarė tėvas. — Ašimai nebus lengva, jeigu kada nors sumanysim grįžti į Veneciją.

— Ji labai apsidžiaugs ir keliaus kartu, tėve, — atsakė Markas.

Su meile jie kalbėjo apie tėvynę. Širdį maudė ilgesys. Jie visados jautė tą. ilgesį, kartais didesnį, kartais mažesnį. Tas ilgesys apėmė ir Ašimą. Kai Markas buvo iškeliavęs, ji kiauras valandas sėdėdavo su Nikolu ir Mafijų Polais, klausydama pasakojimų apie Veneciją. Ji net sapne sapnuodavo tą miestą, pastatytą ant šimto salų. Kartais jai rodydavosi, kad ji, dar būdama vaikas, ne sykį žaidė tarp Piacetos kolonų. O kai senukai nuoširdžiai priėmė ją į savo šeimą, tolimo miesto baimė visai pranyko.

Praėjo vasara, praėjo ruduo. Paauksuotus vienuolyno stogus uolos viršūnėje užkrito plona sniego danga, imperatoriaus kanalas dažnai užšaldavo, bet laužyti ledą nebuvo sunku, ir džonkos beveik be paliovos vežė krovinius į sostinę. Žiema buvo trumpa ir švelni. Netrukus pro debesis vėl pasirodė pavasario saulė, išsprogo pumpurai, o žemė apsidengė žaliu kilimu.

Markui Polui gana daug laiko atimdavo tarnybos reikalai. Jis lankė aplinkinius miestus. Kartkartėmis jį lydėdavo Ašima, bet dažniausiai ji likdavo su Nikolu ir Mafijų Polais.

Pirkliams nebuvo lengva dykiems sėdėti mieste. Jie prižadėjo Markui nevaryti jokios prekybos, iki jis bus vietininko pareigose. Jie leido laiką medžiodami ir žūklaudami ežeringose vietose į šiaurę nuo didžiosios upės. Dažnai jie nujodavo į gražų Gaoju miestą prie ežero kranto, slampinėdavo ten gatvėmis ir pavydžiai stebėdavo gyvą prekybinį gyvenimą arba eidavo į kalnus ir miškus medžioti šernų. Nikolas Polas nušovė net du liūtus ir jų kailius padovanojo Ašimai. Juodu laukė nesulaukė, kada gi Markas bus atleistas iš vietininko pareigų. Tada jie keliaus į didžiojo chano rūmus ir vėl prašys imperatorių, kad leistų jiems vykti į tėvynę.

Bambukinėje senojo raižytojo trobelėje stovėjo dulkėmis apnešta mažutė dailiai padirbta statulėlė. Ji vaizdavo vietininką, raitą ant žirgo. Raitelio veidas, ne ką didesnis už nykščio nagą, buvo taip nuostabiai išraižytas, jog atrodė kaip gyvas. Tai buvo maloningojo pono vietininko Marko Polo veidas. Kartais senukas paimdavo statulėlę į rankas ir susimąstęs žiūrėdavo į ją. Vanas sakė išraižyti dar tokį įrašą: „Svetimas velnias.“ Bet senukas niekaip nesiryžo to padaryti. Statulėlė vis stovėjo ant mažos lentelės, niekieno neliečiama.

Senojo raižytojo trobelėje nieko ypatingo neatsitiko. Gyvenimas plaukė savo vaga. Kartais Ši pagrodavo kokią linksmą melodiją, kurią pats buvo sugalvojęs. Ji primindavo lakštingalos giesmę, o paskui tos aukštos švelnios gaidos nutrūkdavo ir staiga krisdavo žemyn, tarytum akmenys į tamsų šulinį. Tiktai Ši taip mokėjo groti. Jo dainos nuplaukdavo iki pat kanalo, jei tik vėjas būdavo palankus.

Vanas gavo darbą kalvėje, kuri stovėjo kitame miesto gale. Tai buvo gana toli, ir Vanas pareidavo namo tiktai kartą savaitėje. Senasis raižytojas ir Ši džiaugėsi, kad Vanas gavo darbą.

Kiekvieną savaitę juodu nekantriai jo laukė; jie vis baiminosi, kad Vanas per savo maištingą būdą kada nors užsitrauks sau nelaimę. Bet Vanas vis ateidavo laiku, ir buvo jis ramesnis, negu paprastai. Jis atnešdavo jiems ryžių, daržovių ir vaisių.

Kai turėjo laisvą valandėlę, jis sumeistravo berniukui Ši gultą, o paskui vėl ėmėsi taisinėti trobelę.

Vakare jie susėsdavo trise kieme, ir senukas jiems pasakodavo apie savo keliones. Vėjo pučiamos džonkų burės plaukė pro šalį; darbštūs virvininkai vijo iš medžio pluošto lynus; varovai šūkavo, ragindami prekėmis apkrautus kuprius, asilus ir mulus.

Raižytojas, Vanas ir Ši sėdėdavo drauge iki saulėleidžio, o paskui eidavo į trobelę miegoti.

— Kai jūs čia sėdite, tėve Vanai, laikas bėga labai greitai, — sakydavo Ši jau veik pro miegus.

Taip praėjo dveji metai. Kartą į jų trobelę atėjo žmogus, baikščiai apsižvalgė ir sušnibždėjo:

— Sargybiniai išsivedė Vaną. Aš turiu jums tai pasakyti. Bet šiukštu! Niekam nė žodžio!

— Už ką? — išsigandęs sušuko Ši.

Nepažįstamasis tildydamas pakėlė ranką:

— Šiukštu! Tylėkit! Verčiau einam į trobelę.

Senasis raižytojas sunkiai pasikėlė.

— Einam, Ši, — pasakė jis ir paėmė akląjį už rankos. Jie nuėjo į trobelę ir sutūpė ant grindų.

— Aš turiu tuoj bėgti, — tarė nepažįstamasis. — Jei jie sužinotų, kad čia gyveno Vanas, tuoj pat čionai ateitų.

— Papasakok, kas nutiko, — paprašė jį raižytojas.

— Aš dirbau kartu su Vanu kalvėje, — paskubomis pradėjo nepažįstamasis. — Mes kalėme kalavijus ir iečių smaigalius… Vanas kartkartėmis važiuodavo į kaimus ir ten juos išdalindavo. Vakar jį, begrįžtantį atgal, suėmė vietininko kareiviai.

— Vietininko kareiviai, — pašnibždomis pakartojo Ši.

— Na, man jau metas, — tarė nepažįstamasis. — Jei ką dar išgirsiu, kaip nors duosiu žinią.

Nepažįstamasis atsistojo. Jis buvo mažo ūgio, bet kresnas ir tvirtas. Senis žiūrėjo, kaip jis tyliai išsėlino pro duris ir dingo gatvės minioje.

— Jūs sakėte, kad vietininko žvilgsnis išdidus, nosis ilga, kakta aukšta, o barzda ilga, pro kurią nematyti net lūpų? — paklausė Ši, kažin ką galvodamas. Tur būt, jis norėjo pagal senojo raižytojo pasakojimą įsivaizduoti maloningojo pono vietininko veidą.— O, gal būt, ponas vietininkas visai neišdidus, dėde? — pagaliau prabilo Ši, norėdamas bent kiek save padrąsinti. — Na, pasakyk ką nors! Jie išsivedė Vaną. Ką mums dabar daryti?

— Mes turime laukti, Ši, — atsakė senis.

— Aš tuoj bėgsiu Į miestą ir papasakosiu žmonėms, kad Vaną įgrūdo į kalėjimą! — sušuko Ši, visas drebėdamas. — Aš eisiu pas vietininką ir maldausiu jį pasigailėti. Gal būt, vietininkas geras žmogus? Juk žmonės nekalba apie jį blogai.

„Jeigu jam grėstų tiktai kalėjimas“, — pagalvojo raižytojas.

— Einam, Ši. Lauke pučia vėjas. Trobelėje taip trošku… Mes turime laukti. Kas žino, gal būt, jie paleis jį iš kalėjimo. Tačiau senis pats netikėjo savo žodžiais. Bet argi jis galėjo pasakyti Ši, kad bijo tokios blogos baigties. Vanas kalė iečių smaigalius ir juos vežiojo į kaimus. Jis jau sėdėjęs kalėjime, turi žande nusikaltėlio įspaudą, jis jau paženklintas — jo nepasigailės.

— Seneli, duok man tą raitelį ant arklio.

Raižytojas paėmė nuo lentynėlės statulėlę ir padavė neregiui berniukui.

Ši ėmė ją čiupinėti iš visų pusių, paskui grąžino senukui. Juodu išėjo iš trobelės ir atsisėdo prie staliuko. Vėjas šlameno didelius bananų krūmo lapus. Ši klausėsi, pakreipęs galvą. Klusi jo ausis mėgino sugauti kažkokius garsus. Tiesą pasakius, jis ir pats nežino, ko laukia.

Raudonas lyg kraujas saulės skritulys iš lėto smuko prie horizonto. Bet Ši jo nematė. Jis tik pajuto, kad saulės spinduliai slopsta, ir iš to suprato, kad ateina vakaras.

— Jūs čia atėjote prieš trejus metus, — pasakė senis. — Vanas ir tu. Iš pradžių kaimynai man sakė: „Argi galima įsileisti tokį žmogų su įspaudu veide. Tu juk nieko apie jį nežinai, gal būt, jis vagis arba net žudikas…“ Bet aš priėmiau Vaną, ir jis mielai visiems padėdavo. Žmonės ateidavo į mūsų trobelę, ir jis pasakodavo jiems savo gyvenimą… Tuomet jie man pasakė: „Gerai, kad tu juos priėmei.“ Kaip jie mėgsta klausytis, kada tu groji bambukine fleita.

Dienos šviesa jau geso. Paskui atėjo naktis. Iki pat aušros juodu gulėjo, nesumerkdami akių, ir laukė. Praėjo dvi naktys, o trečiąją į trobelę Įėjo nepažįstamasis ir pakuždomis pasakė:

— Kelkitės. Turiu jums šį tą pasakyti. Tik neišsigąskit.

— Mes nemiegame, — atsiliepė senis.

Ši negalėjo žodžio pratarti.

— Nežinau, kaip jums pasakyti, — kuždėjo nepažįstamasis. — Bet jūs turite žinoti.

— Sakyk, — paliepė senis.

— Jie pasmerkė Vaną mirti, šitie nenaudėliai.

— Aš tuojau pat eisiu į vietininko rūmus, — garsiai tarė Ši.

— Tylėk! — sušnibždėjo susijaudinęs nepažįstamasis. — Tu nori, kad ir mane jie suimtų? — pridūrė jis ir tyliai ištykino iš trobelės.

Ši atsikėlė:

— Seneli, aš eisiu.

— Naktį tu vis tiek nieko nepadarysi, Ši, — atsakė raižytojas. — Sargybiniai nutvers tave ir įmes į kalėjimą. Palauk ryto, tada eisime abu.

Kai varpas paskelbė pirmąją ryto valandą, juodu išėjo iš trobelės. Ši laikė rankoje bambukinę fleitą. Gatvė dar buvo tuščia. Tačiau netrukus pasirodė prekininkai su savo prekėmis, su skėčiais nuo saulės ir su prekystaliais.

Kai senis su aklu berniuku priėjo prie rūmų ir paprašė sargybinių įleidžiami, tie tiktai nusijuokė.

— Jūs norit matyti poną vietininką?.. Drožkit geriau iš čia, kol dar kailis sveikas.

Ši atsisėdo prie sienos ir užgrojo savo sukurtą dainelę.

— Bala nematė. Tegul sau sėdi ir švilpina, — pasakė tada vienas sargybinis. — Taip bus linksmiau: jo besiklausant, norisi šokti ir dainuoti.

Senasis raižytojas atsitūpė ant žemės greta Ši. Neatplėšdamas akių, jis spoksojo į vartus, bet jo žvilgsnis buvo liūdnas.

Žmonės įeina ir išeina, visi jie sotūs, gražiai apsirengę. Kai Ši nustoja groti, senis jam pasakoja, ką mato aplinkui.

Pasikeitė sargyba.

— Imkim ir pamėginkim dar kartą,— pasiūlė Ši.

— Negalime jūsų įleisti, — atsakė sargybinis, užjaučiamai į juos žiūrėdamas. — Eikit namo… Rytoj galėsit ateiti…

Tačiau jie pasiliko. Raižytojas nupirko ryžių ir mėsos ir atsinešė puodelį vandens. Juodu pavalgė ir atsigėrė.

Ši išgirdo arklio kanopų kaukšėjimą. Vartai atsivėrė, ir sargybiniai sukomandavo:

— Dėmesio! Ramiai!

Marko Polo sargybos viršininkas buvo numatęs joti į miestą.

Ši greitai padėjo ant žemės lėkštę su ryžiais, pašoko ir pribėgo prie vartų. Jis krito ant žemės čia pat arkliui po kojomis ir pakėlė tiesiai į raitelį nereges savo akis. Rankoje jis laikė sugniaužęs bambukinę fleitą.

Šimtininkas Janas staigiai sustabdė arklį. Jis negalėjo atitraukti akių nuo šito veido. Staiga jam šmėstelėjo galvoje — juk tai aklasis Ši!

— Ši, kaip tu čia patekai? — paklausė jis. — Stokis.

Aklasis atsimindavo balsus, kaip regintieji atsimena veidus.

Juk dabar prašneko nešikas Janas, kuris dažnai ateidavo į jų kalvę. Ši buvo tikras, kad jis neapsiriko. Sumišęs jis atsiklaupė.

Janas nušoko nuo arklio ir pakėlė berniuką.

— Kas atsitiko, Ši? — paklausė jis taip tyliai, kad nė vienas sargybinių negalėjo jo išgirsti.

— Vanas kalėjime. Jis nuteistas mirti, — sukuždėjo Ši.

Janas negaišo laiko su tuščiais apmąstymais.

— Paklausk, kur gyvena šimtininkas Janas ir tuoj eik pas mane, — sušnibždėjo jis. O paskui garsiai, įsakomu tonu, pridūrė: — Bėk iš čia, akly. Vos nesumindžiau tavęs.

Ir Janas skubiai išjojo į miestą.

O Ši drauge su senuoju raižytoju nuėjo pas Janą ir papasakojo viską, kas buvo atsitikę.

Šimtininkas Janas susimąstė.

— Eikit namo ir nusiraminkit, — pagaliau tarė jis. — Tik niekam neprasitarkit… Vanas neturi mirti.

Markas Polas sėdėjo savo darbo kambaryje ir tikrino įvairius metinės apyskaitos sąrašus. Ant didelio stalo gulėjo sąskaitos, krūva popierinių pinigų ir vietininko antspaudas. Tai buvo jo paskutinis atsiskaitymas prieš perduodant vietininko pareigas. Po kelių savaičių jį pakeis mongolų kunigaikštis, kuris jau buvo kelyje į Chandžou. Markas patenkintas galvojo apie praleistus čia metus. Jis visada stengėsi būti teisingas. Jam pasisekė pašalinti iš pareigų daugelį Achmedo paskirtų valdininkų, kuriems terūpėjo prisikimšti sau kišenes. Markas niekados neėmė kyšių. Chandžou vicekaralius jį didžiai vertino ir pasakė, jog parašęs didžiajam chanui kuo palankiausią atsiliepimą apie venecijiečio darbą Jandžou apygardoje.

Markas Polas nepatenkintas pažvelgė į sekretorių, kuris pertraukė jo susimąstymus.

— Ką pasakysi? — paklausė jis.

— Šimtininkas Janas prašosi priimamas, maloningasis pone.

Markas Polas atstūmė popierius:

— Tegul įeina.

Jano veidas buvo tarsi akmeninis. Jis pasakė tam vaikinui: „Vanas neturi mirti.“ Bet ką jis darys, jei vietininkas atsisakys jam padėti? Ar jis gerai padarė, kad atėjo pas vietininką? Jį kankino abejonės.

— Stokis, Janai, — tarė Markas Polas. — Kas atsitiko?

Janas papasakojo apie kalvį Vaną. Markas Polas klausėsi tų kraupių žodžių, bet jo veidas buvo visiškai ramus. Jis sužinojo, kad Saidas, Achmedo šnipas, dar Chanbalyke įkišo Vaną į kalėjimą, tas pats Saidas, kuris vėliau pagrobė Ašimą. Ir jis prisiminė, kaip nešikas Janas atėjo tuomet pas jį ir padėjo išvaduoti Ašimą.

O dabar jis prašo pasigailėti jo draugo Vano. Bet Vanas maištininkas, ir teisėjas nuteisė jį mirti… Markas Polas paėmė antspaudą ir pasvėrė jį savo rankose. Per tuos trejus metus Janas ištikimas jo asmens sargybos viršininkas.

— Jis vežiojo į kaimus ginklus, Janai? — susimąstęs paklausė Markas Polas. — Už tą baudžiama mirtimi.

— Jis neturi mirti, — tvirtai atsakė Janas. — Prašau jūsų, maloningasis pone, išgelbėkit jį… Vanas nėra nusikaltėlis. Achmedo šnipas jam uždėjo nusikaltėlio įspaudą. Jie atėmė jam kalvę. Kaip elgeta jis bastėsi po miestus ir kaimus su aklu berniuku. Supraskite jo pyktį ir skriaudą, maloningasis pone. Ką bloga jis padarė? Ar jis ką nužudė? Ar apvogė?.. Padėkite jam, aš maldauju!..

Markas Polas atsistojo ir priėjo prie Jano.

— Aš negaliu jam padėti, jūs pats tai žinote, šimtininke Janai.

— Jūsų galia yra didelė, maloningasis pone, — spyrėsi Janas.

— Aš niekados nepamirštu, kiek daug aš tau esu skolingas, Janai, — kalbėjo Markas Polas toliau. — Dabar tu manęs prašai padėti tavo draugui. Bet jeigu aš jį paleisčiau, mano nedraugai tuojau praneštų imperatoriui: „Jandžou vietininkas paleidžia į laisvę nusikaltėlius, kurie kėsinasi į jo didenybės valdžią…“

Jano veidas pasidarė pilkas. Jo ranka nesąmoningai čiupo už kardo rankenos ir paliko ten suglebusi.

— Jis neturi mirti, — murmėjo jisai.

— Tvardykitės, šimtininke Janai, — tarė Markas Polas. — Paklausykit, ką jums pasakysiu… Aš pasigailėsiu kalvio. Jis bus ištremtas iki gyvos galvos. Jus atleisiu iš savo tarnybos ir pavesiu nugabenti tą maištininką į trėmimo vietą.— Markas priėjo prie pat Jano ir padėjo ranką jam ant peties: — Kelias iki tremties vietos labai tolimas, — pasakė jis tyliai. — Man labai gaila, kad jūsų netenku.

Vakare Janas jojo bambukinės raižytojo trobelės linkui. Ši išgirdo artėjant raitelį.

— Ar čia jis, seneli? — paklausė berniukas susijaudinęs.

— Taip, jis, Ši.

Didelė auksinė saulė spindėjo pro vaiskų debesį. Neseniai praėjęs lietus atgaivino žemę. Žolėse blizgėj milijonai lašelių, o balos žaižaravo visokiomis spalvomis.

Janas pririšo savo arklį prie stulpo ir tekinas užbėgo ant griovio šlaito.

— Atnešu jums gerą naujieną,— tarė jis. — Maloningasis ponas vietininkas pasigailėjo Vano ir jį ištremia iki gyvos galvos.

— Dėkokim visi dangui, — sušuko senas raižytojas. — Jis išgelbėjo jam gyvybę.

Vaikinukui Ši iš neregių akių pabiro ašaros.

— Tai, vadinasi, jis niekuomet nebegrįš? — paklausė Ši.

— Tu gali keliauti kartu, — atsakė Janas. — Vietininkas man pavedė jį lydėti į trėmimo vietą.

Tuomet raižytojas įėjo į trobelę ir atsinešė medinę raitelio statulėlę. Jis pasiėmė raižiklį ir kietame medyje įraižė tokius rašmenis: „Vai Van Sin“, o tai reiškė — kilni svetimšalio širdis.

KELIONĖ Į INDIJĄ

Venecijiečiai vėl buvo didžiojo chano svečiai, vėl juos supo spindesys ir turtai. Jie gyveno senajame savo name prie Dešimties tūkstančių džiaugsmų gatvės. Po senovei prie baseino augo jazminų krūmas. Po senovei bitės zvimbė ir tūpė į žiedus. Ašima sėdėjo pavėsingoje žalioje lapinėje ir gėrėjosi įprastu sodo vaizdu.

Viskas buvo kaip buvę.

Tarnaitė Ju juokdamasi lakstė po kiemus, klausėsi prie durų, o paskui lyg niekuo dėta tauškė visiems, ką nugirdusi. Dažnai galėdavai išgirsti jos juoką, ypač jei arti kur būdavo garbingasis namų magistras Fan Gun-du. Ju viešpatavo Fanui it kokia tirone; dabar ji puikiai žinojo: kad nors ir daug jis grasina, jo ranka niekados nepakils įkrėsti jai tikrai pelnytų rykščių.

Kai venecijiečiai sugrįždavo namo iš priėmimo rūmuose arba iš kelionės po šalį, jie visados maloniai pajusdavo palaimingą namų tylą.

Viskas buvo kaip buvę, bet vis dėlto atrodė kažin kas pasikeitę.

Dabar čia juos persekiojo tėvynės ilgesys. Jie tai slėpė vienas nuo kito, bet puikiai jautė, kad tas ilgesys darėsi vis stipresnis.

— Kad būčiau toks galinčius kaip Matėjas, — sykį pasakė Mafijas Polas, — nukeliaučiau į karaliaus Kaidu rūmus ir pamėginčiau nurungti jo dukterį.

Markas Polas klausiamai pažvelgė į dėdę.

— Negi tų nežinai tos karalaitės istorijos? — paklausė Mafijas, atsisėsdamas patogiai. — Mums ją pasakojo Indijoje.

— Palaukit, dėde, — paprašė Markas, — Ašima taip mėgsta jūsų pasakojamas istorijas.

— Na tai pakviesk ją,— patenkintas atsakė Mafijas Polas.

Ašima atėjo, atsisėdo tarp vyrų, o Mafijas pradėjo pasakoti:

— Bet šito negalima sakyti chanui Chubilajui. Senis labai įtūžęs ant karaliaus Kaidu. Jis tiesiog pažaliuoja, išgirdęs jo vardą, tad geriau jo rūmuose apie tai nekalbėti. Jūs, tur būt, žinote, kad jo kariuomenei ne sykį teko kariauti su karaliumi Kaidu, ir, kaip man teko.girdėti, tas karalius vėl rengiasi į karą su imperatorium ir, ieško sąjungininkų… Na, bet paklausykit karaliaus Kaidu dukters istorijos. Jos vardas Aijaruk, o tai reiškia „Mėnulio šviesa“. Ji tokia stipri, kad visoje karalystėje nėra tokio galiūno, kuris galėtų ją nurungti. Kai tėvas panoro išleisti ją už vyro, ji pasakė tekėsianti už to, kuris už ją stipresnis. Tada tėvas jai leido pačiai pasirinkti. Ir ji per savo žygūnus apgarsino, jog tekėsianti už tokio jaunikaičio, kuris ją nugalės kovoje.

Na ir va, iš visų kraštų ėmė plūsti jaunikiai. Kiekvienam rūpėjo pabandyti laimę. O kovos būdavo labai iškilnios. Karalius ir karalienė su didele palyda susėsdavo didžioje menėje. Tada į menės vidurį išeidavo karaliaus duktė, šilkiniu drabužiu apsivilkusi, visokiomis brangenybėmis apsikarsčiusi, ir laukdavo jaunikaičio, kuris irgi būdavo šilkais apsitaisęs. Jei jam pasiseks parversti Aijaruk žemėn, jis gaus ją per žmoną, bet jei nugalės karaliaus dukra, tas jaunuolis turės jai padovanoti šimtą eikliausių žirgų… Mums pasakojo, kad ji jau laimėjusi per dešimtį tūkstančių žirgų, nes esanti tokia stipri ir didelė, kad drąsiai galėtum ją vadinti milžine…

Mafijas Polas kiek patylėjo, bet kadangi niekas nieko nesakė, jis pridūrė:

— Va jums istorija apie Aijaruk. Mums pasakojo, kad ji ne tiktai stipri, bet ir graži.

— Ar nenori, dėde, tą karaliaus dukrą nugalėti? — paklausė Ašima juokais.

— Tik pagalvok, juk ji vadinasi Mėnulio šviesa, — erzino jį Nikolas.

— Šimtą žirgų aš jau kaip nors sukrapštyčiau, — atsidusęs atsakė Mafijas. — Bet man būtų maloniau, jei galėčiau nors mažąjį savo pirštuką pamirkyti San Marko kanale. Bet chanas Chubilajus, tas užsispyręs senis, laiko mus čia suspaudęs, lyg mes būtume brangiausi deimantai jo karūnoje.

— Jis padarė mums daug gera, — tarė Markas Polas.

— Ką ir sakyti, bet dabar įsikibo ir nepaleidžia.

Visi susimąstė.

Mafijas Polas tai pasakė juokais. Bet čia nebuvo jokie juokai. Juos viliojo Venecija… „Geriau jau pamirkyti mažąjį pirščiuką San Marko kanale…“ Ašima taip puikiai suprato jų ilgesį, sakytum ir pati būtų gimusi Venecijoje.

— Mes turėsime pakovoti už teisę grįžti į tėvynę,— tarė Markas Polas.

— Kaip tie jaunikaičiai.su karaliaus dukra, — susimąstęs pridėjo Mafijas. — Turėkime vilties, jog būsime pakankamai stiprūs.

— Chanas Chubilajus ima pykti, kai tik sušneki apie tai, — tarė Nikolas Polas. — Bet kas mums būtų, jei vieną gražų rytą jis amžinai užmerktų akis? Jis jau senas, ir kartais man rodosi, kad jo dienos nebe ilgos. Yra juk rūmuose žmonių, kurie mūs turtų gviešiasi. Kol mes tebesame Chubilajaus malonėje, jie neišdrįsta prieš mus kokias nors pinkles spęsti. Bet kas būtų, jeigu jis mirtų?

Ilgai jie sėdėjo drauge ir svarstė, kaip pasprukti iš chano Chubilajaus rūmų. Bet sveikas protas jiems sakyte sakė, jog negalima palikti šios šalies slapčia, be didžiojo chano sutikimo. Jei jie nori kada nors pamatyti savo Veneciją, turi gauti imperatoriaus leidimą.

Venecijiečiai lydėjo didįjį chaną Į šalies šiaurę, į jo medžioklės draustinį, į vasaros rezidenciją Šandu ir vėl atgal į Chanbalyką. Pūtė vakarų vėjai, ir žiema jau slinko nuo kalnų į Chanbalyko lygumą. Didžiūnai ir kitokie ponai ateidavo į priėmimus ir šventes imperatoriaus rūmuose su šiltais sabalų kailiniais. Džambuji-chatun, pirmoji ir vyriausioji didžiojo chano žmona, paliko šią ašarų pakalnę ir labai iškilmingai buvo palaidota.

Po jos mirties visiems gydytojams ir žiniūnams, surasiantiems nemirtingumo eliksyro, imperatorius prižadėjo gausybę turtų. Gydytojai, išminčiai ir šarlatanai ėmė plaukte plaukti į rūmus. Jie dievagojosi turį gyvybės šaknį, užburtą gėralą, stebuklingų akmenėlių ir visokių paslaptingų mikstūrų arba siūlydavosi jam, dievų pasiuntiniui, smilkymais ir būrimais suteikti nemirtingumą. Vieni jų gaudavo dovaną, kiti palydėdavo savo galvas, destis kaip tą valandą valdovas buvo nusiteikęs.

Vieną dieną Markas pagalvojo, jog dabar atėjo proga prašyti imperatorių kokios malonės. Markas kaip tik buvo grįžęs iš gana ilgos kelionės po krašto gilumą ir imperatoriui papasakojo apie tų sričių gyventojų papročius, apie valdymo ir finansinę padėtį. Imperatorius tada jį priėmė savo privačiuose kambariuose ir didžiai susidomėjęs jo klausėsi. Tame pokalby dalyvavo tik Esen-Timuras, Cenzorių tarybos pirmininkas.

— Jūs papasakojot man viską, ką tenai matėte, ir davėte gerų pasiūlymų,— patenkintas pasakė imperatorius. — Jūs nusipelnėte geros dovanos. Dabar eikit namo pailsėti. Kai AŠ būsiu reikalingas jūsų paslaugos, liepsiu jus pašaukti.

Apskritagalvis mongolų kunigaikštis sumurkė kažin ką, matyt, iš pasitenkinimo.

Tuomet Markas Polas puolė imperatoriui po kojų, prašydamas jį išklausyti.

— Stokitės. Ko jūs dar geidaujate? — paklausė imperatorius.

Ir Markas Polas paprašė jį leidimo grįžti į tėvynę.

Chanas Chubilajus klausėsi tylėdamas.

Vandens laikrodžio lašai skambiai papsėjo į porcelianinę taurę. Markas Polas pažvelgė į Cenzorių tarybos pirmininką, tarytum ieškodamas jo paramos, bet Esen-Timuro veidas liko nebylus.

Pagaliau imperatorius paklausė:

— Ar tu girdėjai, Esen-Timurai, ką jis pasakė?

— Dze-dze, — pratarė mongolų kunigaikštis.

Imperatorius atsigręžė į Marką Polą. Siauros gudrios jo akys tarytum kiaurai permatė venecijietį:

— Siu Sianas mirė, o man juk reikalingi geri patarėjai.

Markas nejučiomis žengė žingsnį atatupstas.

— Siu Sianas mirė? — paklausė jis apstulbęs.

— Taip, Siu Sianas mirė,— ramiai pakartojo valdovas.

Markas Polas taip buvo pritrenktas tos netikėtos žinios, kad vos neužsimiršo stovįs didžiojo chano akivaizdoje. Jį prislėgė didelis liūdesys ir kartu jį įžeidė toks šaltas tonas, kuriuo chanas Chubilajus jam pranešė apie senojo išminčiaus mirtį. Bet jis buvo pratęs tvardytis. Jis stovėjo, nuleidęs galvą, ir laukė, kol imperatorius teiksis vėl prašnekti.

— Jūs ateinate pas mane ir sakote, kad norit iš čia išvažiuoti. Argi jums nepatinka svečiuotis mano rūmuose? Man dabar prieš akis karas su išdaviku Kaidu. Aš jį nuramdysiu kaip reikiant… O jums aš va ką pasakysiu: ruoškite laivus ir plaukit į Indiją. Jūs turit prisiirti iki didelės Ceilono salos. Ten viešpatauja karalius Sendemainas[41]. Jis turi baisiai didelį rubiną — per sprindį ilgumo, o storą kaip ranka. Man pasakojo, jog tai pats didžiausias rubinas pasauly. Jis žėri it liepsna ir turi stebuklingą galią. Pasakykit karaliui Sendemainui, kad tą rubiną norėčiau turėti AŠ, visos žemės valdovas. Sumokėsiu jam už tai tiek, kiek vertas ištisas miestas. Sugrįšite atgal ir papasakosite man, ką būsite matę. Ir nekalbėkit daugiau apie jūsų grįžimą tėvynėn.

Markas atsiklaupė ir tris kartus kakta palietė kilimą. Imperatorius palankiai žvilgterėjo į venecijietį.

Esen-Timuras kostelėjo.

— Dabar jūs patenkinti? — paklausė chanas Chubilajus.

— Dėkoju jums, jūsų didenybe, už tą didžią malonę, kurią mums suteikėte. Padarysiu viską, ką jūs įsakėte, — atsakė Markas Polas.

Kupinas abejonių, Markas Polas paliko imperatoriaus rūmus. Imperatorius neišpildė jo prašymo, bet užtat siunčia jį į tą šalį, apie kurią jis seniai svajojo. Juk ne kartą jis susižavėjęs klausydavosi tėvo ir dėdės pasakojimų apie Indiją ir Didžiojo okeano salas, ir tie pasakojimai jį tiesiog svaigindavo.

Matydamas tuos puikius vaizdus, kuriuos jam piešė jo vaizduotė, jis pamiršo ir tėvynės ilgesį, kuris neseniai jį taip kankino. Jam stojo prieš akis, kaip po ilgos kelionės per okeaną, staiga pamato žaliąją salą. Bangos ūžaudamos muša į krantą, baltais liežuviais nubėga iki palmių ir nusilpusios grįžta atgal. Jis girdi keistą svetimą muziką, kuri sklinda iš šventovių, pastatytų nežinomiems, baimę keliantiems dievams, jis mato, kaip grakščiai sukasi šventame šoky lieknos bajaderės… Jis prasiskverbs į patį Demonų salos vidurį ir sužinos visas jos paslaptis. Tarp uolų sklando milžiniški paukščiai, paskui lyg akmuo krinta ant ramiai besiganančių arklių, įsmeigia aštrius kaip ietis nagus ir su savo grobiu pakyla aukštybėm.

Tolimos šalys dabar traukė jį kaip ir vaikystėje. Bet ką pasakys Nikolas ir Mafijas Polai? Markas nenorėjo galvoti apie tai. Tačiau nuostabūs jo fantazijos kuriami vaizdai greitai išsisklaidė, ir jis pradėjo blaiviai mąstyti, kaip pasiruošti kelionei. Jis dabar svarstė, kaip turi būti paruošti laivai tokiai tolimai kelionei per jūras, kaip reikės surinkti gerus, patyrusius jūreivius. Į Indiją juk plauks kareiviai, pirkliai ir visas būrys turtingų dykaduonių su savo tarnais, nes imperatoriaus pasiuntinius visados lydi ištisas būrys vingrių, garbės ištroškusių rūmininkų.

Pasukęs iš didžiosios triukšmingos gatvės, Markas prisiminė liūdną naujieną: „Siu Sianas mirė.“ Imperatorius tai pasakė be jokio gailesčio. Tačiau Markas Polas gerai žinojo: kai tik po šalį pasklis žinia, jog senasis išminčius mirė, milijonai širdžių nugrims į gedulą. Markas Polas nesuprato, kaip chanas Chubilajus, pats baisiai bijantis mirties, šaltai ir abejingai pasakė, jog mirė vienas iš artimiausių jam žmonių. Jis buvo saulė, kuri nešildo, ir šią akimirką Markas pajuto, kad jam nebūtų sunku nekęsti chano Chubilajaus, nors šis ir apipylė jį visokiomis malonėmis.

Jis ilgai sėdėjo savo kambaryje, paskendęs mintyse, o po to nuėjo pas Ašin\ą ir savo senukus papasakoti imperatoriaus prisakymą. Kalbėdamas jis nežymiai stebėjo jų veidus. Buvo jau vakaras. Tarnas uždarė langus ir uždegė žvakes. Ašima suirzusi barbeno pirštais į stalą. Mafijas Polas pasirėmė ranka smakrą. Nikolas išsitiesė ir, kietai sučiaupęs lūpas, žiūrėjo Markui kažin kur pro šalį.

— Na ką gi. Keliaujame į Indiją, — pasakė Mafijas ir gūžtelėjo pečiais. — Jeigu imperatorius taip įsako…

Ašimos akys išsiplėtė ir sublizgėjo. Vyzdžiuose atsispindėjo žvakės liepsna.

— Aš neliksiu čia viena, — sušuko ji. — Man baisu darosi, kai tu iškeliauji, Markai.

— Mes plauksime dideliu laivu, — ramino ją Markas. — Tu plauksi su mumis, Ašima.

Ir jos išgąsčio kaip nebūta; bet ji negalėjo džiaugtis ta kelione, nes Nikolo ir Mafijaus veiduose ji išskaitė, kad jie nelabai tuo patenkinti.

— Mes užgyvenome didelį turtą,— lėtai prakalbo Nikolas. — Jei gerai seksis, galėsim tą turtą Indijoje dar padidinti. — Jis nuleido pečius ir bejėgiškai žvilgterėjo į sūnų. — Bet aš nesuprantu, kam to reikia.

— Matyt, mums visą amželį teks būti keleiviams, Nikolai.

Senukų žodžiai pataikė Markui į pačią širdį. Dabar jis pajuto, kaip juodu ilgisi tėvynės. Niekuo jis negalėjo šįkart jų paguosti, bet prisiekė, kad šita kelionė bus paskutinė didžiojo chano tarnyboje.

Netrukus po šito pokalbio Nikolas ir Mafijas Polai išvyko į pietinį uostą Zaitoną[42] išrengti laivus ir parinkti patyrusių jūreivių. Markas Polas ir Ašima tuo tarpu liko Chanbalyke ir tik po trijų mėnesių, lydimi dviejų tūkstančių vyrų, paliko sostinę. Fan Gun-du ir Ju keliavo kartu su jais. Jie turėjo toje kelionėje patarnauti savo ponams.

Markas Polas skubėjo. Aukštiesiems rūmininkams, kurie su juo iškilo kelionėn, jis leido tik trumpus postovius. Kaip ir visuomet prieš didelį kelią ar svarbų darbą, Markas labai nervinosi. Jis trokšte troško kuo greičiau sulaukti tos akimirkos, kada jie pagaliau paliks krantą. Kai jis pagalvodavo apie savo senukus, tas jo karštas noras pamatyti, atrasti svetimų kraštų paslaptis atrodė lyg ir nusikaltimas.

Po šešių mėnesių jie pasiekė Zaitono priemiestį. Markas Polas ir Ašima buvo nujoję jau gerokai į priekį. Jie sustojo ant kalvos ir nušoko nuo arklių. Vasara ėjo į galą. Balti debesys horizonte atrodė lyg balti kalnai. Lengvas vėjelis it šilko šydas švelniai vėdavo jiems veidus. Prieš juos tiesėsi namų eilės. Ir lyguma, ir šlaitai, ir upės pakrantės buvo nusėtos namais, nukaišytos sodais. Ant uolėto kalno riogsojo tamsus grėsmingas vienuolynas.

Zaitonas — gražus miestas, ir, be to, čia buvo didžiausias ir patogiausias uostas pasauly.

Markas Polas jau buvo jame buvęs, dar eidamas Jandžou vietininko pareigas. Jis žinojo, kad jo sandėliuose sukrauta aibės visokių gėrybių. Iš įvairių šalių kasdien čia atplaukdavo laivai ir atgabendavo prekių. Zaitono sandėliuose pipirų buvo šimtą kartų daugiau negu Aleksandrijoje, kuri šiuo brangiu prieskoniu aprūpindavo visą vakarų pasaulį.

Uosto gatvėse ir gatvelėse visados knibždėdavo tatuiruotojų su daugybe smailių adatų ir ryškių dažų. Jie garsėjo visame pasauly, ir net iš tolimos Indijos čion plūdo žmonės, idant jų kūnus tatuiruotėmis išgražintų. Ant lentynų puikavosi garsūs margaspalviai šilkai ir satinai, meniškai audžiami mitrių Zaitono audėjų.

Markas ir Ašima jaudinosi, laukdami susitikimo su savo senukais. Mat, jie galvojo pamatysią blogai nusiteikusius, prislėgtus vyrus, bet teko maloniai nusivilti. Mafijas Polas pasitiko juos triukšmingai džiūgaudamas, o Nikolas patenkintas šypsojosi, klausydamasis linksmų brolio pasakojimų, kokius pasirengimus kelionei jie jau yra padarę. Pastarųjų mėnesių rūpesčiai ir darbai išėjo jiems į gerą.

— Mumis jūs galit pasikliauti, gerbiamasis ponas admirole, juokavo Mafijas Polas. — Jei jūs norit jau rytoj leistis kelionėn, tai labai prašom, uoste laukia dešimt puikių, jūroms pritaikytų laivų su patyrusiomis įgulomis. Visa tai parūpino Nikolas Polas ir jo brolis vardu, berods, Mafijas. — Ir, palydėdamas žodžius kviečiamu gestu, Mafijas pridūrė: — Prašom į laivą, mano ponai. Galim išplaukti.

Po savaitės burlaiviai paliko Zaitono uostą. Venecijiečiai stovėjo ant didžiausio laivo denio ir didžiuodamiesi žiūrėjo į nedidelį savo laivyną.

— Dabar jau jūra — mūsų viešpats ir valdovas, — tarė Mafijas Polas. „Duok dieve, kad visi sveiki sugrįžtume“, — pridūrė jis mintyse.

Kuo labiau jie tolo nuo kranto, tuo smarkiau pūtė vėjas. Tie dešimt laivų išpūstomis burėmis sudarė gražų vaizdą. Jų korpusai ir stiebai, truputį pakrypę pavėjui, slydo per putojančias bangas. Dangus buvo balkšvas. O jūra, priešingai, čia žalia lyg stiklas, čia mėlyna, čia juosva kaip rašalas arba visai juoda su baltomis garbanomis. Venecijiečiai stovėjo ant denio ir, nieko negalvodami, žiūrėjo į kunkuliuojančią laivo rėžiamą vagą. Jie plaukė gerai ir tvirtai pastatytu laivu su keturiais stiebais ir keturiomis didelėmis burėmis; toks laivas puikiai tiko tolimoms kelionėms. Kairėje ir dešinėje ant bortų kabojo po penkias gelbėjimosi valtis. Kilis buvo padarytas iš storų suleistų lentų, o triumas virš jo dalytas į kelis aukštus. Jei laivas užšoktų ant povandeninės uolos ir prakiurtų, vanduo apsemtų tik pirmąjį aukštą ir pavojaus būtų galima lengvai išvengti.

Įgulą sudarė du šimtai penkiasdešimt vyrų kartu su žilabarzdžiu kapitonu indu, kuris jau ne sykį keliavo iš Manzio į Indiją.

Po deniu suskaitytum šešiasdešimt prabangiai Įrengtų kajučių. Ant sienų kabojo gražiausi kilimai, o gultuose takšojo minkšti šilkiniai pagalviai. Pro keturkampį langelį galėjai matyti, kaip vilnija jūra. Jei nutiltų vėjas, būtų pakankamai irklų, kuriais jūreiviai varytų laivą pirmyn.

Tais laivais į Indiją keliavo du šimtai chano rūmininkų, kuriuos lydėjo aštuoni šimtai tarnų, penki šimtai imperatoriaus kareivių ir dar du šimtai pirklių su tiek pat tarnų bei raštininkų. Visų jų viršininkas buvo Markas Polas. Aikštingesnius rūmininkus su jų tarnais jis paskirstė į visus dešimt laivų. Jų triumuose buvo pakrautos gerai įpakuotos didžiojo chano dovanos svetimiems karaliams, bet daugiausia ten buvo pirkliams priklausančių prekių, kaip antai, šilko rietimų, auksinių ir sidabrinių papuošalų, porceliano, aukso ir sidabro mezginių, kalavijų ir iečių, aprangos, padarytos iš kietos odos arba metalo, varinių katilų ir kitokių Indijoje pageidaujamų prekių. Pirkliai vylėsi pelningai parduosią savo prekes, o už tai prisipirksią visokių prieskonių, brangakmenių, dramblio ilčių, indiškų riešutų, perlų, juodmedžių, sandalo medžių ir kitokių gėrybių.

Už visus prekybinius sandėrius buvo atsakingi Nikolas ir Mafijas Polai, — Markas žinojo, kad jie išmano šitą darbą. Markui Polui pakako rūpesčių ir su rūmininkais. Suradę kokią progą, jie ateidavo pas jį, meilikaujamai gyrė jo gabumus ir meilumą ir tuo pat metu stengėsi suniekinti jo akyse kitus. Jie siūlydavo jam dovanų, pradedant nuo brangių puošmenų ir baigiant vergėmis. Aišku, buvo ir kitokių, kurie jautė venecijiečiui nuoširdžią simpatiją. Markas Polas nepriimdavo jokių dovanų ir mokėjo atskirti pataikūnus nuo gerų žmonių.

Du mėnesius jie buriavo jūromis ir per tą laiką nepamatė jokio kranto. Okeanas sakytum laikė juos paėmęs į nelaisvę. Jūra nuolatos keitėsi, tik viena liko: toliai, didingi toliai.

Naktis buvo šviesi. Spindėjo mėnulis, blyksčiojo žvaigždės. Prieblandoje plazdeno burės, braškėjo stiebai. Ant denio, atsirėmę į turėklus, stovėjo Markas ir Ašima. Markas apkabino Ašimą. Juodu buvo laimingi.

— Bet tėvas ir dėdė vis tiek svajoja apie Veneciją,— pasakė Ašima ir susirūpinus pagalvojo apie senukus Polus.

Ausyse tvyrojo jūros ūžesys, o bangų paviršius atrodė nusidabrintas. Juodu išgirdo visai arti tylų šūktelėjimą ir linksmą juoką. Jie atsigręžė ir pamatė grakščią mergaitę, bėgančią per denį. Vienas jūreivis negarsiai šūktelėjo: „Nebėk, palauk truputį!“

— Ju išėjo nuotykių ieškoti, — tarė Markas šypsodamas. — Jei Fanas užklups, jai bus blogai.

Juodu greit pamiršo šį trumpą įvykį. Markas parodė į vakarus:

— Ten va Indijos krantai, Ašima. Ryt ar poryt mes juos pamatysim.

Ašima žiūrėjo į tolį, norėdama pamatyti tamsų žemės ruožą. Bet aplinkui buvo tik dangus ir jūra.

Kol Markas ir Ašima gėrėjosi nuostabia žvaigždėta naktimi, laive įvyko tokia nedidelė drama. Fan Gun-du pastarosiomis dienomis buvo labai neramus ir išsiblaškęs. Ir šį vakarą jį kankino nerimas, ir jis ilgai vartėsi nuo vieno šono ant kito, negalėdamas užmigti. Tarsi kažkoks kipšas jame tūnojo ir vis kuždėjo piktas mintis. Pagaliau jis atsikėlė ir išėjo iš savo kajutės.

Pro langą traukė skersvėjis. Fanas greit apsirengė ir nužygiavo ilgu koridoriumi pro daugelį kajučių. Kai kur durys buvo atviros, kitur dar degė šviesa. Koridoriaus gale buvo tarnaičių miegamieji.

Fan Gun-du susiieškojo Ju kajutės duris. Valandėlę jis pastovėjo, o širdis jam taip daužėsi! Ir ką jis jai pasakys, kai ji pabus? Jis prikišo ausį prie durų, bet nieko neišgirdo. Jis atsargiai paspaudė rankeną, ir durys lengvai atsidarė. Fan Gun-du atšoko į šalį, ketindamas bėgti atgal, kai tik išgirs Ju balsą. Jis norėjo sužinoti, ar ji kur nesivalkioja, kaip jam šnibždėjo piktos dvasios. Juk jis turi žiūrėti, kaip gyvena jam pavaldūs tarnai.

Jis dabar baisiai norėjo išgirsti suirzusį Ju balsą. Girgžtelėjo durys. Jam nusmelkė širdį. Na, dabar jo veidas turi būti grėsmingas ir rūstus.

Ta nenuorama, kurgi ji? Ir ką daryti, jeigu ji šoks jam į akis? Reikėjo pasiimti ir rykštę, nes ji to nusipelnė. O gal kartais ji taip kietai ir tyliai miega, kad jis nieko negirdi?

Fanas įžengė į miegamąjį. Ju čia nebuvo. Na ir užsiuto jis.

„Na, palauk“, — murmėjo patsai sau. — „Išsproginsi tu akis, mane pamačiusi!“

Jis nutarė jos čia palaukti. Ir vis kartojo pikčiausius žodžius, kad jo rūstybė neišblėstų. Bet kuo ilgiau jis laukė, tuo darėsi liūdnesnis. Jis negirdėjo lengvučių jos žingsnių ir staiga nusigando, išgirdęs, kai girgžtelėjo durys ir Ju įsmuko į vidų. Ji buvo uždususi.

— Aha, sugrįžai pagaliau! — tarė Fan Gun-du ir, sukandęs dantis, skėlė jai antausį. Tiesa, jis nebuvo skaudus. Ju sustojo lyg įbesta. Paskui ji šoko prie jo it katė ir įkando jam į ranką.

— Tu visur kiši savo nosį! — šaukė ji verkdama. — Niekad tu man neduodi ramybės. Aš net negaliu ant denio nueiti ir pakvėpuoti tyru oru!

Fan Gun-du pažiūrėjo į įkąstą ranką ir stovėjo it musę kandęs.

— Marš iš čia! — rėkė Ju. — Į jūrą šoksiu, jei tu mane dar ilgiau kamuosi.

Ji apkūlė jį mažučiais savo kumščiais ir išstūmė pro duris… Ji sakė, šoks į jūrą… Fanas girdėjo, kaip ji verkia.

Ju buvo truputį išėjusi ant denio pakvėpuoti tyru oru, o jis ją mušė. Kad tik ji nustotų verkti. Argi gali jis ją palikti. Jis pravėrė duris, ir ji dar garsiau ėmė šniurkščioti. Jisai neišdrįso prie jos prieiti.

— Rytoj gausi rubiną… Ar girdi, rubiną tau padovanosiu… Į jūrą, matai, šoksiu — kas čia per kalba?

Jis išėjo ir dar ilgai stovėjo už durų, kol ji pagaliau liovėsi verkti.

Laivas artėjo prie Indijos krantų. Jie įplaukė į Chainanio įlanką, ir prieš jų akis atsivėrė aibė salų. Jų pakrantės buvo tirštai gyvenamos. Mafijas Polas papasakojo Markui, kad čionykščių upių žiotyse išplaunama daug aukso smėlio. Be to, ši sala buvo turtinga variu, grūdais ir vaisiais.

Tačiau keleiviai leidosi toliau iki Čiambo[43] šalies, kurią prieš keletą metų užkariavo didžiojo chano kariuomenė ypatingomis aplinkybėmis. Kai chanas Chubilajus sužinojo, jog toji sala turi visokių turtų, jis įsakė savo karvedžiui Sagatui surinkti didelę raitųjų ir pėsčiųjų kariuomenę Rytų Indijos šalims nukariauti. Daliniai peržygiavo per Manzio kraštą ir įžengė į svetimą karalystę. Gyventojai narsiai gynė savo žemę, o ir karštas klimatas, kalnuotos vietovės pridarė užkariautojams nemaža nuostolių. Bet priešas buvo stipresnis. Mongolų pulkai nusiaubė atvirus miestus ir lygumų gyvenvietes. Tačiau įnirtingame mūšyje kalnuose karvedžio Sagato kariuomenė buvo sutriuškinta.

Tuomet karvedys Sagatas tučtuojau pasiuntė imperatoriui pasiuntinius, prašydamas paspirties. Ypačiai jam stigo pėstininkų. Čiambo karalius Akambalis pasitraukė su savo kariais į įtvirtintus miestus. Jis turėjo, jau beveik aštuoniasdešimt metų ir liūdėdamas žiūrėjo, kaip mongolai niokoja jo šalį. Nors jis ir sumušė priešo kariuomenę, bet gerai žinojo, kad ilgesnį laiką negalės atsilaikyti. Tad jis nusiuntė didžiajam chanui pasiuntinius, sutikdamas pasiduoti. Chanas Chubilajus, labai pabūgęs dėl didelių savo kariuomenės nuostolių, pasiuntinius priėmė maloniai. Jis tuoj pat įsakė Sagatui atitraukti iš Čiambo kariuomenę ir ją laikyti parengtą kitoms šalims užkariauti.

Nuo to laiko karalius Akambalis kas metai siųsdavo imperatoriui alijošiaus medžių ir dvidešimt penkis dramblius, pačius didžiausius ir gražiausius, kokius tik galėjo rasti savo šalyje.

Ramiame jūros užtaky laivai išmetė inkarus. Markas Polas davė savo keliauninkams aštuonias dienas poilsio. Dar anksčiau rūmininkai ir pirkliai buvo išrinkę du iš savo tarpo, kurie kas vakarą Markui Polui darydavo pranešimą apie tos dienos įvykius. Čiambo šalies uoste jis pirmąkart įkėlė koją į Indijos žemę. Su juo drauge buvo Nikolas ir Mafijas Polai. Už pakrantės ruožo tarsi neperžengiama siena vešėjo džiunglės. Jūros pakraščiais stovėjo palaikės vietinių gyventojų trobelės.

Tvyrojo baisus karštis. Jau keli mėnesiai nebuvo nė lašelio lietaus. Markas Polas panoro surengti išvyką į krašto gilumą, bet Nikolas ir Mafijas Polai jį atkalbėjo. Pasak jų, kelionė po Indiją tik prasideda, ir jiems ne sykį būsią progos pamatyti laukinių žvėrių gyvenamas džiungles. Čiabuviai turėjo užsijuosę tik odines prijuostes. Tai buvo rusvi gražūs žmonės vaikiškai nuoširdžiais veidais. Pirkliai pelningai mainė su jais pigias savo puošmenas ir įrankius į aukso smėlį ir brangakmenius. Tolimesnei kelionei jie prisipirko šviežių vaisių ir savo indus prisipylė gėlo vandens. Paskui tas mažas laivynas pakilo plaukti toliau.

Užtakis buvo tylut tylutėlis — nė jokio vėjelio! Burės karojo ant savo stiebų, ir jūreiviams teko sėsti prie irklų, po keturis vyrus ant kiekvieno suolo, ir laivus irti į plyną jūrą, kur dvilksnojo kad ir lengvi brizai. Jie pasuko į pietus. Ėjo savaitės, slinko mėnesiai, ir tarp padykusių rūmininkų ne kartą kilo visokių vaidų, priedo dar įsimetė ligos.

Markui Polui nebuvo kada nuobodžiauti. Net ir vėlų vakarą pas jį ateidavo ponai rūmininkai pasiskųsti vienas kitu arba pasiklausti patarimo. Jis ramiausiai sprendė visus tokius reikalus ir visų keleivių tarpe įgijo didelį autoritetą. Jo sprendimai būdavo galutiniai, kadangi visados juos rėmė penki šimtai imperatoriaus kareivių. Prireikus Markas nebijodavo ir pagrasinti, kartais net griebtis prievartos. Pavyzdžiui, sykį jis uždraudė dviem rūmininkams dvikovą, ir kai šie, nepaklausę, stojo prieš viens kitą, išsitraukę kalavijus, jis kareiviams įsakė juos nuginkluoti ir uždarius laikyti kajutėse tol, kol jiems atvės kovos karštis.

— Jis viešpatauja kaip išmintingas kunigaikštis, — tarė Mafijas Polas savo broliui. Nikolas kažką burbtelėjo patenkintas. Jis didžiavosi savo Marku. Tiesa, senukai tarpais pagalvodavo apie grįžimą į tėvynę, bet apskritai jie buvo patenkinti ir šia kelione, nes jautė, kad čia galės gerokai uždirbti. Zaitone jie nepražiopsojo progos prisipirkti prekių ir rezervuoti laive sau geroką sandėlį.

Šitoje ilgoje kelionėje Markui Polui sekėsi išlaikyti laivuose griežtą drausmę, bet jis pasirodė bejėgis prieš kilusią epidemiją. Kažin kodėl tos ligos puolė tik vyrus ir keletą jų jau nusinešė į amžinatvę. Ligonius krėtė karštis, jiems gelto oda, o dar labiau — akių baltymai. Netrukus žmonės taip nusilpdavo, kad vos begalėdavo paeiti. Gydytojai nežinojo, kaip gydyti šią ligą, duodavo visokių vaistų, kurie betgi nieko nepadėdavo. Kiekvieną rytą Markas, įėjęs į kajutę pas savo senukus, susirūpinęs žiūrėdavo jiems į akis, ar kartais nepamatys šios paslaptingos ligos pėdsakų. Bet tėvas ir dėdė vis buvo sveiki. Pats Markas Polas ir Ašima taip pat lengvai pakėlė kepinantį atogrąžų karštį. Tačiau ligonių vis daugėjo, ir tai labai jaudino Marką.

Vieną rytą, kai Ju ėjo į Fan Gun-du kajutę gauti jo nurodymų, pamatė jį sergantį ir gulintį lovoje. Ji išsigando baisiausiai, pasilenkė prie jo ir tarė: „Fanai, kas tau?“

Fanas tik murmėjo nesuprantamus žodžius. Ju drebančiomis rankomis šluostė jam nuo veido prakaitą. Ji pamatė jo rankoje savo dantų ovalą. Išgąsčio pagauta, ji verkdama nubėgo pas Ašimą.

— Aš įkandau jam į ranką,— šaukė ji nusiminusi. — Buvau ant jo tokia pikta. Matyt, jį kas apnuodijo. Dabar jis serga, gerasis Fanas.

Ašima mėgino Ju nuraminti, nes šioji buvo tvirtai įsitikinusi, kad kaltas jos įkandimas.

Markas, kuris tyliai sėdėjo kertėje, atsiliepė, geraširdiškai pajuokdamas:

— O kiti ligoniai, Ju! Negi visiems tu įkandai?

Apstulbinta Ju pakėlė akis. Ašaros bemat jai nudžiūvo.

— Eik ir slaugyk jį,— pasakė Ašima. — Iki Fanas pasveiks, aš tau duodu laisvę.

Markas pasišaukė visus gydytojus, kiek tik jų čia buvo, ir paklausė, ar jau taip nėra jokio vaisto nuo šios prakeiktos ligos.

Vienas Katajaus gydytojas, ne sykį jau buvęs Indijoje, pasakė:

— Niekas čia nepadės, maloningasis pone. Ligoniai pasveiks tik tuomet, kai mes priplauksim prie kranto ir galėsim jiems duoti šviežių vaisių.

Papūtė palankus vėjas krantų linkui. Jau trys mėnesiai, kaip jie paliko Čiambo krantus. Per tą laiką nuplaukė tūkstantį penkis šimtus mylių ir per visą kelionę nematė nieko, tik jūrą ir dangų, nieko nejautė, tik slogų nerimastį, juos gainiojusį nuo vieno laivo galo iki kito, nieko negirdėjo, tik jūros ūžesį ir bangų šniokštimą. Kelis kartus jie nesustodami praplaukė pro nedideles salas.

Saulė iškilo iš jūros. Dangus ir vanduo atrodė raudonai įkaitę. Jie plaukė — jiems taip atrodė — per patį vidurį didžiulio, horizonto linijos apibrėžto žemės skritulio į kažkokį naują žemyną, tolumoje kylantį iš vandenų su gražiais savo kalnais, miškais ir uolomis. Apie vidurdienį jie priplaukė didelę ir turtingą Javos salą. Markas Polas įsakė sergančius išgabenti į krantą, kur augo galybė visokių vaisių. Ju labai rūpinosi savo ligoniu. Ji atvilko į laivą tiek pagalvių ir antklodžių, kad jis galėjo ilsėtis it koks princas.

Javoje[44] viešpatavo karalius, niekam nemokėjęs jokių duoklių. Čiabuviai varė gyvą prekybą su Manzio ir Zaitono pirkliais. Tokia prekyba pirkliams duodavo nemaža pelno, jei tik jiems pavykdavo laimingai sugrįžti iš tos pavojingos ir tolimos jūrų kelionės. Javoje augo brangių specijų ir prieskonių, kaip antai gvazdikų, juodųjų pipirų, imbiero, cinamono, muskato riešutų. Čiabuviai rasdavo ir nemaža aukso.

Katajaus gydytojo spėjimas pasitvirtino. Gavę vaisių, ligoniai greit ėmė taisytis. Karštis nukrito, silpnumas iš lėto mažėjo. Po keturių savaičių Markas Polas įsakė kilti į kelionę. Jie pasiėmė į laivus daug šviežių vaisių, kad turėtų kuo gintis nuo šios ligos.

Savaitę paplaukę, jie išvydo Mažąją Javą[45], aštuonių karalysčių salą. Jie išmetė inkarus, o po kelių dienų prasidėjo liūčių ir smarkių vėjų laikotarpis. Markui Polui norom nenorom teko ten ilgiau užtrukti. Sala buvo labai didelė ir visokių lobių turėjo su kaupu. Čia augo įvairiausių prieskonių augalų, ištisi miškai alijošiaus medžių, juodmedžių ir kvepiančių sandalmedžių. Salos džiunglėse veisėsi dramblių, raganosių, beždžionių ir kitokių žvėrių.

Tos salos karaliai savo valdovu pripažino didįjį chaną, bet jokių duoklių jam nemokėjo. Jie žinojo, kad kelias iki jų labai tolimas, ir imperatorius neatsiųs į jų žemę savo kariuomenės.

Savo priverstinio sustojimo metu Markas Polas aplankė šešias karalystes ir iš jų karalių gavo imperatoriui visokių vertingų ir retų dovanų. Basmos karalius įteikė jam dvi medines dėžes, kuriose, pasak jo, esą užbalzamuoti mažiausi pasaulio žmonės. Venecijiečiai priėmė tą dovaną chanui nė kiek nenusigandę, net šypsodami, kadangi iš kitų kelionių žinojo, kas yra tie „mažiausi žmonės“. Iš tikrųjų tai buvo žmoginės bėždžionės, kurias vietiniai verteivos gaudydavo ir tam tikru būdu apdorodavo. Negyvoms beždžionėms nuskusdavo plaukus, jas išdžiovindavo, sumirkydavo kamparu ir visokiais eliksyrais, iki jos pasidarydavo apgaulingai panašios į mažiukus žmogiukus. Tuomet įpakuodavo į sandalmedžio dėžes ir siuntinėdavo į įvairias pasaulio dalis kaip savotiškas keistenybes.

Visą birželi, liepą ir rugpiūtį beveik be atvangos pliaupė lietus. Augalai taip sparčiai lipo į viršų, jog, rodės, matyte matei juos augant, ypač jei kokią valandėlę šyptelėdavo saulė. Laivai nuburiavo iki Samaros valstybės šiauriniame salos krante ir čia vėl išmetė inkarus. Kadangi žmonėms buvo be galo nuobodu lindėti ankštose kajutėse, Markas Polas paliepė tinkamoje vietoje pastatyti įtvirtintą stovyklą. Joje įsikūrė keleiviai, laukdami palankaus vėjo Ceilono linkui.

Markas sužinojo, kad pakrantės kalnuose gyvena žmogėdrų gentys, kurie savo priešus nužudo ir suryja. Todėl jis liepė aplink stovyklą iškasti gilų ir platų griovį, kurio galai siektųsi su jūra. Per šimtą žingsnių nuo griovio jis liepė pastatyti sargybą, o patį griovį sutvirtinti nusmailintais basliais.

Sargybos vis keitėsi, dieną naktį budėdamos savo postuose, taigi keleiviai čia saugiai išgyveno penkis mėnesius.

Su gretimų kaimų čiabuviais jie greit susigyveno, nes Markas Polas buvo uždraudęs bet kuriuo būdu skriausti tuos rudus ir nuogus žmones, jei tik jie neturės piktų kėslų. Medžiotojai jiems tiekė laukinių paukščių ir gyvulių, kuriuos jie dobdavo ietimis ir strėlėmis iš lankų, žūklautojai gabeno puikiausios upių ir jūrų žuvies, o jų moterys atnešdavo vaisių ir vyno, ir dar kokosinių riešutų didumo sulig vyro galva, kurių vidus buvo pilnas skanaus ir gaivaus kokosinių palmių pieno. Vyną čionykščiai gyventojai gaudavo iš tam tikro medžio, panašaus į datulių palmę. Nupiovę jo šaką ar kelias ir ant jų pakabinę indus, per vieną naktį, ir dieną prisilašindavo medžio sulčių. Rūgdamos jos pavirsdavo vynu.

Penkis mėnesius jie ilsėjosi. Po to laivai, išskleidę bures, išvairavo į plyną jūrą. Minia čiabuvių stovėjo ant kranto ir mosavo išplaukiantiems, o daugelis dar net palydėjo negrabiomis savo valtimis. Pagaliau stipriai papūtė seniai lauktas vėjas. Venecijiečiai stovėjo ant denio ir stebėjo, kaip pamažu nyksta ir nyksta krantas, kol pagaliau jis visai dingo.

Ir vėl ištisus du mėnesius jie tematė vien jūrą ir dangų ir kartkartėmis kokią nedidelę salelę, kuri greitai vėl nuskęsdavo jūroje. Jie plaukė į vakarus. Ar toli jie nuplaukė nuo Katajaus šalies? Tikriausiai tai buvo pusiaukelė nuo Chanbalyko iki Ajaso uosto Viduržemio jūroje. Marko Polo galvoje vis brendo viena mintis: ar nebūtų galima sugrįžti į Veneciją jūromis? Jeigu jie sėkmingai atliks chano Chubilajaus užduotį ir laimingai sugrįš į Chanbalyką, jis padėsiąs visas savo jėgas šitam sumanymui įgyvendinti.

Prigavęs kelionėje laisvo laiko, Markas Polas stengėsi papildyti savo užrašus. Kartą po vidurdienio kapitonas jam pranešė, kad toli horizonte jau išniro Ceilono sala. Markas išėjo ant denio. Toli dunksojo slėpiningas kranto ruožas. Jis buvo girdėjęs, jog Indijos žemyno žmonės tiki, kad Ceilonas esąs gyvenamas piktųjų demonų. Todėl jie ir tą salą vadina „Lanka“, o jų kalba tai „piktosios dvasios“. Tačiau ten viešpatauja karalius Sendemainas, ten gausu safyrų, topazų, ametistų, ten rastum gražiausių ir brangiausių pasauly rubinų, ten yra pėdos ilgumo ir rankos storumo rubinas, kuris ugnimi žėri ir kurio taip labai geidauja didysis chanas.

Sekančią dieną venecijiečiai išlipo į krantą, lydimi dviejų šimtų penkiasdešimties kareivių, būrio tarnų dovanų nešėjų, dešimties rūmininkų ir kelių vertėjų. Įlanka, kurioje sustojo jų laivai, buvo tylutėlė ir atrodė kaip gilus ir skaidrus ežeras. Nuo vėjų ją saugojo damba, sulig žmogaus ūgiu, apžėlusi žolėmis, apaugusi palmėmis ir paparčių medžiais. Už šviesiai geltono smėlio ruožo krantas pakopomis kilo aukštyn.

Nuo laivų nuleido visus tris šimtus valčių. Jos pažadino tylią įlanką, ir tuoj ji pakirdo iš svajingo savo snaudulio. Išsigandusios mažutės beždžionės ėmė šokinėti lianomis. Jos krykšdamos liuoksėjo nuo šakos ant šakos, iki surasdavo patogią vietą stebėti, kas dedasi ten, žemai. Ant šakos tupėjo margaplunksnės papūgos. Mažytėlaičiai paukščiukai, lyg kokie plunksnų kamuoliukai strykčiojo nuo lapo ant lapo.

Per tam tikrą nuotolį prie savo trobelių stovėjo čiabuviai ir stebėjo valtis. Jų visas apdaras — tai antšlaunių raiščiai, o vaikai bėgiojo visiškai nuogi. Kai pirmosios valtys pasiekė krantą ir iš jų iššoko kariai su blizgančiais prieš saulę ginklais ir apranga, kaimelio gyventojai spruko į savo lūšneles.

Tiktai tuomet, kai venecijiečiai su vertėju ir be ginklų įėjo į kaimą ir jiems paaiškino atkeliavę geros valios vedami, šitie rudi vyrai ir moterys, o su jais ir visas būrys vaikų, išdrįso vėl išlįsti iš savo trobelių. Vienas senis, kuris, priedo prie antšlaunių raiščių, galvą buvo apsimuturiavęs žalia šilkine skarele, pasisiūlė atvykėlius nuvesti pas salos karalių.

Markas Polas paprašė savo tėvą pasilikti krante ir pastatydinti tokią pat įtvirtintą stovyklą, kaip ir Mažojoje Javoje, o pats su Mafijų Polu, su dviem šimtais penkiasdešimt kareivių, su dovanų nešikais ir dešimčia rūmininkų leidosi į kelionę šalies gilumon. Du kaimo pasiuntinius jie pasiuntė pirma savęs, kad šie praneštų karaliui Sendemainui, jog atkeliavo svečiai.

Jie žygiavo pakrante, siaurais takeliais lindo į mišką, siūbuojančiais tiltais ėjo per upes, įsikibę į uolose įtvirtintas geležies grandines, kopė į stačius skardžius ir po šešių dienų sunkios kelionės pagaliau įžengė į gražų slėnį. Aplinkui vilnijo ryžių ir sezamo laukai, sodriai žaliavo palmių gojai ir vaismedžių sodai. Tarpeklių išraižyto kalno papėdėje kiūtojo trobelės, pusračiu apsupusios karaliaus rūmus.

Karalius Sendemainas svečių pasitikti išsiuntė dešimt gausiai išpuoštų dramblių su namelių pavidalo palankinais. Venecijiečiai, rūmininkai, vertėjai ir karių vadai susėdo į tuos ant dramblių nugarų siūbuojančius palankinus ir patraukė į medinius, puikiai raižytus margaspalvius karaliaus rūmus.

Svečius karalius priėmė, iškilmių menėje ir jų garbei iškėlė puotą. Jie sėdėjo ant kilimų ir pagalvių aplink karalių, vaišinosi aštriais patiekalais ir maukė vyną. Salėje vyravo slopi kaitra, užtat kiekvienam svečiui už nugaros stovėjo tarnaitė ir vėdavo palmių lapų vėduokle.

Karalius Sendemainas buvo apsirengęs kaip ir jo valdiniai, tik tiek, kad apsikabinėjęs įvairiausiomis brangenybėmis. Ant kaklo jam žėrėjo rubinų ir smaragdų karoliai, kurių vertės nebuvo įmanoma ir nusakyti, o ant šilkinės virvelės, kabančios jam pakaklėje, buvo suverta šimtas keturi perlai ir rubinai. Ant abiejų rankų jis turėjo auksines apyrankes, o ant rankų ir kojų pirštų mūvėjo žiedus, prisagstytus briliantų.

Vaišių metu Mafijas Polas tarė:

— Žiūrėk tu man, kokiomis brangenybėmis jis apsikarstęs. Juk už jas nupirktum visą pilį su rūmais.

Puotai pasibaigus, Markas Polas liepė įteikti karaliui atsivežtas dovanas ir, nešykštėdamas spalvingų posakių, išgyrė Katajaus imperiją ir išmintingąjį jo valdovą, o paskui gudriai nupasakojo, ko pageidaująs jo didenybė, galingas pasaulio valdovas, Katajaus imperatorius.

Karalius Sendemainas sėdėjo ant geltono šilko pagalvio, parietęs kojas, ir klausėsi Marko Polo kalbos, draugiškai nusiteikęs. Didžiojo chano dovanų ir tokios iškilmingos svitos jis jautėsi didžiai pagerbtas. Bet rubino jis negalįs padovanoti. Jis galįs jį parodyti svetimos šalies kunigaikščiui, tai yra Markui Polui, kad šis galėtų nupasakoti didžiajam imperatoriui nė su kuo nepalyginamą jo grožybę. Bet padovanoti jo — dar sykį jis pakartojo — jis nė už ką negalįs.

Dabar karalius kažką tyliai įsakė. Viena iš tarnaičių kažkur išskubėjo. Netrukus ji atnešė brangenybę ir ją padėjo su auksiniu padėklu priešais Mafiją ir Marką.

Venecijiečiai ir rūmininkai iš žavesio žado neteko. Visos kalbos nutilo. Tarnaitės iš nuostabos užsimiršo ir svečius vėduoti.

Rubinas gulėjo ant auksinio padėklo. Jis it ugnis žėrėjo ryškia liepsna. Atrodė, kad jis savo rausvu atšvaitu nušviečia menę, žmonių veidus, kilimus ir paveikslus sienose. Jis buvo panašus į ugninį srautą, kuris viską aplinkui nušviečia, bet niekados pats nesudega ir nieko nesudegina.

Karalius Sendemainas patenkintas matė, kokį įspūdį padarė tas brangakmenis. Jis nutraukė ilgą tylą ir Markui Polui per vertėją pasakė, kad didžiajam imperatoriui, apie kurio didžius žygdarbius kalba visas pasaulis, jis atsiusiąs pasveikinimą ir dovanų, bet rubino negalįs atiduoti nė už visus pasaulio turtus, kadangi jį paveldėjęs iš savo protėvio. Jeigu jis rubiną išleistų iš savo šalies, tada jo šalį apniktų nelaimės.

Sekančią dieną Markas Polas paprašė karalių privataus pokalbio ir prižadėjo per Ormuzą jam atgabenti dešimtį tūkstančių grynaveislių žirgų, jei tik jis imperatoriui perleistų jo trokštamą puošmeną. Bet karalius liko neperkalbamas.

Po savaitės Markas Polas sugrįžo su savo palyda į stovyklą gana patenkintas, kadangi karalius jam įteikė vertingų brangakmenių nuvežti didžiajam chanui dovanų. Jis tikėjosi, kad chanas Chubilajus bus patenkintas ta kelione, nors Markui ir nepavyks pargabenti garsiojo rubino.

Dieną prieš išplauksiant iš Ceilono, venecijiečiai su Ašima išėjo pasivaikščioti pakrantėmis. Jie įkopė į nuožulnią kalvą ir žingsniavo takeliu, kuris per vieną aukštumą atvedė juos prie jūros. Dešinėje — užtakis, kuriame iš lengvo sūpavosi laivai ir valtys, kairėje — okeanas. Jų žvilgsniai skrido į vakarus. Ugninis saulės rutulys jau beveik siekė vandens paviršių. Vėjas kedeno jiems plaukus. Oras buvo pakvipęs jūra ir visokiais prieskoniniais augalais. Ašima, šilko drabužiais, stovėjo tarp vyrų. Žydinčios lianos raitėsi aplink storą medžio kamieną su pilka sutrūkinėjusia žieve, o medžio šaknys, tarytum milžiniškos rankos, išlindusios iš žemės, tiesėsi tolyn ir dvišakais galiukais kabinosi į nelygų dirvožemio paviršių. Iš medžių vainikų į juos spoksojo smalsios beždžionės.

Žemiau šniokštė jūra. Baltos bangos putodamos ritosi per smėlį. Liepsnojantis saulėleidis visai jau užgeso, bet bangų mūšos ruožas vis dar kibirkščiavo visokiomis spalvomis — nuo šviesiai žalios ir skaisčiai melsvos iki tamsiai violetinės. Prie horizonto jūra atrodė juoda. Bangos, rodos, žibėjo iš vidaus.

Ilgai jie tylėdami žiūrėjo į vakarus. Pagaliau Markas Polas tarė:

— Palankiu vėju per keturis mėnesius nuburiuotume į Ormuzą.

— Du tūkstančiai penki šimtai mylių,— lyg pats sau pasakė Mafijas Polas. — Mes galėtume plaukti palei Indijos krantus.

Jų laivai stovėjo užtaky, pasiruošę išplaukti. Tarnai ir jūreiviai gabeno į juos karaliaus dovanas didžiajam chanui ir pirklių mantą. Kareiviai ardė stovyklą. Kitą dieną prieš saulėtekį buvo nutarta pakelti inkarus. Visi buvo pakilios nuotaikos.

— Vėjas traukia iš vakarų,— tarė Nikolas Polas.

— Galėtum pamanyti, kad mes sustojome Lido krante, — pridėjo Mafijas.

Viršum užtakio ėmė sukti ratus du milžiniški vanagai. Beždžionės ėmė šaižiai klykauti. Tankioje medžių lapijoje kažkas krebždėjo, šiugždėjo. Gergždė, krenkšėjo papūgos, o kiti paukščiai susijaudinę cypavo, krykštė.

Mafijas Polas pagrūmojo kumščiu:

— Nurimkit jūs ten, piktieji, nelabieji!

— Nejudėk, Ašima! — riktelėjo Markas Polas ir, sergėdamas ją, apglėbė rankomis.

Tarp medžio šaknų šliaužė gyvatė. Ji pakėlė galvą su smailia krame ir sustingusiu žvilgsniu pažvelgė į žmones. Bet nė vienas nesukrutėjo, ir gyvatė nuringavo į artimiausius krūmus. Ilgumo ji buvo kokių dešimt žingsnių, o storumo — kaip gero vyro šlaunis.

— Tigrinis smauglys! — pasakė Nikolas Polas. — Mums jis nieko nedarys.

— O Lido salose nėra nei gyvačių, nei beždžionių,— atsiduso Mafijas.

Ir vėl stojo tyla. Tik jūra vis šniokštė ir šniokštė.

Venecijiečiams kilo akiplėšiška mintis: o kad taip jie nebegrįžtų į Katajų? Iš čia Venecija arčiau, negu Katajus. Bet vėjas pūtė iš vakarų, ir imperatorius jų laukė.

Sekantį rytą, kai rytuose nuraudo dangus ir vėjas įtempė bures, jūreiviai užtraukė dainą. Iš jūrų iškilo ugnies skritulys, ir krante stovintiems čiabuviams atrodė, kad sparnuoti laivai plaukia tiesiai į saulę.

Į TĖVYNĘ

Kokečinė buvo septyniolikmetė mongolų kunigaikščio duktė iš bajauto genties. Prieš dvejus metus jai buvo suteikta didelė garbė: ją išrinko patarnauti jo didenybei.

Kokečinė buvo graži ir įgijo imperatoriaus palankumą. Kai ji dainuodavo savo tėvynės dainas, valdovo akys tuoj pagyvėdavo. Ir kiekvieną kartą jis ją gausiai apdovanodavo.

Jaunoji dama laisvai sau gyveno prabangiai įrengtuose kambariuose ir svajojo, kad štai vieną gražią dieną atvyks koks princas ir išsiveš ją sau per žmoną. Žvaigždininkas jai buvo sakęs, jog esanti gimusi po laiminga žvaigžde. Ji nesiskundė gyvenimu imperatoriaus parkuose ir soduose, nebent tik tiek, kad kartais būdavo truputį nuobodu.

Ir atsitiko šituo laiku, kad Bulugana-chatun, Persijos ir Chorasano valdovo Arguno[46] žmona, sunkiai susirgo. Prieš mirdama ji prisaikdino vyrą, kad šis savo prielankumu pagerbtų jos vertą įpėdinę iš josios genties. Karalius Argunas pasižadėjo mirštančiajai įvykdyti jos valią ir, jai pasimirus, pasiuntė tris ištikimus rūmininkus Ulatajų, Apušką ir Kodžą pas didįjį chaną. Mat, Bulugana-chatun buvo kilusi iš bajauto genties, gyvenusios į šiaurę nuo Chanbalyko.

Imperatorius draugiškai priėmė pasiuntinius. Jis kaip tik neseniai buvo grįžęs į sostinę iš pergalingo žygio prieš Kaidu ir buvo labai maloningai nusiteikęs. Jis išklausė Arguno prašymo ir tarnaitei įsakė pašaukti Kokečinę. Jaunoji dama atėjo apsitaisiusi savo gražiausiais apdarais, su briliantais, apyrankėmis ir dramblio kaulo sagėmis. Įėjusi į kambarį, ji puolė imperatoriui į kojas.

— Stokis, Kokečine, — paliepė imperatorius. — Atkeliavo trys karaliaus Arguno pasiuntiniai. Jie ieško mergelės iš bajauto genties savo karaliui į žmonas.

Ulatajus, Apuška ir Kodža nužvelgė merginą nuo galvos iki kojų. Ji buvo dailaus veido, grakštaus stoto ir, aiškus daiktas, jiems patiko. Jie padėkojo didžiajam chanui ir pasakė imsią Kokečinę su savimi. Mergelė labai apsidžiaugė. Jai rodėsi, kad štai jau pildosi slaptos jos svajonės ir troškimai.

Imperatorius paliepė viską parengti į tolimą kelią ir paskirti būsimai karaliaus Arguno žmonai gausią palydą. Prieš kelionę, ją pagerbdamas, jis iškėlė pokylį ir gana maloningai su ja atsisveikino.

Pasiuntiniai su Kokečine paliko miestą, lydimi šaunios palydos iš ginkluotų raitelių, rūmininkų ir tarnų.

Vilkstinė traukė tuo pačiu keliu, kuriuo atvyko pas didįjį chaną. Bet po aštuonių mėnesių jie pateko į tokią sritį, kur tarpusavy vaidijosi mongolų kunigaikščiai. Toliau keliauti buvo neįmanoma. Kai pasiuntiniai Ulatajus, Apuška ir Kodža Kokečinei pasakė, jog teks grįžti atgal, ji ėmė aimanuoti ir skųstis savo likimu. Tačiau nebuvo kas bedarą. Ir vėl praėjo aštuoni mėnesiai, kol jie sugrįžo į didžiojo chano rūmus.

Imperatorius išklausė jų pranešimo apniukusiu veidu ir galop pasakė, jog jie turėsią palūkėti jo sprendimo. Bet valdovas nesiskubino jo skelbti. Kokečinė visai puolė į nusiminimą, o trys pasiuntiniai irgi pasiilgo savo karaliaus rūmų. Bet imperatorius visai nenorėjo kištis į vakarų mongolų kunigaikščių peštynes, tad jiems teko laukti dantis sukandus. Ėjo savaitės, ėjo mėnesiai. Kartą jie apskaičiavo, kad jau bus praslinkę treji metai, kai jie gyvena toli nuo savo tėvynės, o tie karai vakaruose vis dar nesibaigia.

Kaip tik tuo metu į didžiojo chano rūmus sugrįžo venecijiečiai ir juos lydėję rūmininkai. Greitai pasklido žinia, kokia tat sėkminga buvusį kelionė Indijon jūromis. Svetimų karalių dovanos ir pelnas iš prekybos pranoko visus lūkesčius, ir didysis chanas visus tris venecijiečius išskyrė iš viso savo rūmininkų pulko, padidino asmeninę jų apsaugą ir jiems atidavė dešimtąją dalį visų pargabentų brangakmenių ir perlų. Jis juos priėmė privačiuose savo apartamentuose podraug su mongolų kunigaikščiais ir liepė padaryti tikslų pranešimą apie kelionę.

Markas Polas žūt būt norėjo grįžti tėvynėn per Indiją. Siaubas jį apėmė, pamačius, kaip per tuos trejetą metų suseno imperatorius. Visos gyduolės ir eliksyrai nepajėgė jam sugrąžinti nei jėgų, nei sveikatos. Kadaise apvalus jo veidas sukrito, atsirado daugybė gilių raukšlių, nugara susikūprino, krūtinė įdubo, tik akys po senovei vis gudriai ir suktai žybčiojo pro apdribusius vokus.

Venecijiečiai dabar sutarė nebeprašyti imperatoriaus leidimo grįžti į tėvynę. Jie baiminosi, kad tada netektų imperatoriaus malonės ir dar sunkiau pasidarytų kada nors išsiveržti iš Chanbalyko. Dabar jiems šovė į galvą planas. Jie sumanė po kurio laiko prašyti didįjį chaną leidimo prekybinei kelionei į Indiją, tik šį kartą be rūmininkų ir kariuomenės palydos. Iš šios kelionės — prisiekė jie — niekados nebegrįšią į Katajų.

Venecijiečiai dabar nieko daugiau negalvojo, kaip tik sugrįžti į tėvynę. Ta svajonė apsėdo juos it kokia liga nuo to meto, kai jie parsigavo į Chanbalyką. Seniams magėjo praleisti savo gyvenimo vakarą Venecijoje kaip garbingiems jos piliečiams, o Markas Polas svajojo papasakoti Savo tautiečiams apie nuostabias savo keliones ir nusidavimus, idant šie aiškiau praregėtų, įgytų daugiau žinių apie pasaulį. Jie turėjo pagrindo didžiuodamiesi teigti, kad joks kitas jų amžininkas, vis tiek, ar jis būtų krikščionis ar saracėnas, totorius ar pagonis, nebuvo buvęs tokiose tolimose kelionėse, nebuvo aplankęs tiek daug nuostabių šalių.

Sykį popiečio metu pas Marką Polą atėjo vyras iš karaliaus Arguno pasiuntinių palydos ir pareiškė, kad jo ponai Ulatajus, Apuška ir Kodža prašą skirti truputį laiko tik jiems vieniems žinotinam pokalbiui. Markas Polas liepė pasakyti, kad jis laikysiąs sau garbe matyti tuos kilnius ponus kukliuose savo namuose. Fan Gun-du turėjo tuoj atlikti pasiruošimus svečiams priimti.

Ulatajus, Apuška ir Kodža nuoširdžiai pasisveikino su venecijiečiais. Po įprastinių abipusiškų mandagumo pareiškimų visa draugė susėdo už stalo. Kodža, vyriausias iš rūmininkų, netrukus užmezgė kalbą apie venecijiečių kelionę Indijon ir paprašė Marką Polą nupasakoti, kaip jiems sekėsi plaukti per Didįjį okeaną. Kadangi ponai kalbėjosi mongoliškai, tai smalsioji Ju, kuri, aptarnaudama svečius, bėginėjo šen ir ten, didžiai apgailestavo, negalėdama suprasti nė žodžio.

— Tad jūs manote, kad jūrų keliu galima lengvai nusigauti iš Katajaus iki Ormuzo?

Venecijiečiai sukluso. Nors jie kelis kartus buvo sutikę didžiojo chano rūmuose Persijos karaliaus pasiuntinius, bet gerai nežinojo, ko jie čia atvyko ir kodėl taip ilgai gaišta Chanbalyke. Markas greitomis susižvelgė su savo senukais.

— Lengvai? — klausiamai atsakė jis. — Ne, tai yra pavojinga kelionė, bet, mūsų patyrimu, daug patikimesnė, negu sausuma.

— Atleiskit, garbieji ponai, — įsiterpė Nikolas Polas. — Jūs, rodos, norėjote kalbėtis su mumis ne visiems žinotinais reikalais?

Tuomet Kodža pasiryžo iškloti venecijiečiams slaptus savo sumanymus.

— Imperatorius nežino, kad mes čia apsilankėme, — pasakė jisai. — Mus čia atsiuntė Kokečinė, busimoji Persijos ir Chorasano karalienė. Jai prailgo gyvenimas čia ir nori keliauti į Persiją. Jūs žinot, kad begaliniai karai vakaruose mums užkirto sausumos kelius… Todėl mes atėjome pasiteirauti, ar yra koks kelias į Persiją jūromis? Atleiskit, kad mes ne tuojau ryžomės jums atskleisti savo sumanymą.

Kodža klausiamai žiūrėjo į venecijiečius.

— Jūs norėtumėt, kad mes jus lydėtume iki Ormuzo?

— Taip, toks yra mūsų karalienės troškimas, — atsakė Kodža.

— Ir mūsų taip pat, — paskubėjo pridėti Ulatajus. — Jau treji metai, kaip mes laukiame progos sugrįžti į tėvynę.

„Treji metai“, — pagalvojo Markas Polas ir, pažvelgęs į tėvą ir dėdę, tuojau suprato, kokie jausmai juos dabar jaudrina.

Bet svetimšaliai pasiuntiniai nieko negalėjo išskaityti iš ramios jų elgsenos ir, patys jaudindamiesi, laukė jų atsakymo.

— Mes jau dvidešimt metų kaip nebuvome tėvynėje, — tarė Markas Polas. — Imperatorius tuoj supyksta, kai tik jį paprašome leisti mus namo.

— Tad jūs sutinkate? — paklausė Kodža.

— Pakalbėkit su jo didenybe. Mes būtume laimingi…

Kai pasiuntiniai išėjo, Mafijas Polas sudribo ant savo krėslo ir vis murmėjo: „Aš tuo netikiu… Tuo aš netikiu…“

— Nebekalbėkim apie tai bent šiuo tarpu, — tarė Nikolas Polas.

Pirmą sykį gyvenime Markas Polas matė savo senukus tokius nusiminusius.

Sekantį vakarą vėl susitikę, jie kalbėjosi apie šį bei tą, bet visi jie matė, koks kirminas juos graužia. Mafijaus Polo žvalumo kaip nebūta, o Nikolo bruožai atrodė griežtesni, kaip niekados iki šiol. Jau dvi savaitės praėjo, ir vis nieko naujo. Fan Gun-du ir Ju vaikštinėjo labai apdairiai ir atsargiai. Mat, jie iškart pamatė, kad jų ponai greitai suirzta, o čia, nors galus darykis, nei vienas, nei antras negali ištirti to jų gižlumo priežasties.

Penkioliktą dieną pagaliau atėjo žmogus ir pranešė, kad norįs apsilankyti pasiuntinys Kodža. Jau užgesusi viltis supleveno iš naujo.

Kodža papasakojo, kad jie su jaunąja karaliene buvę pas imperatorių ir nuolankiausiai išklostę jam savo prašymą. Iš pradžių jis ir klausytis nenorėjęs, bet pagaliau jį paveikę jų įrodinėjimai ir galop sutikęs priimti venecijiečius, jeigu jie paprašysią audiencijos.

Jau sekantį rytą Nikolas, Mafijas ir Markas Polai nuėjo į imperatoriaus rūmus ir pasiprašė priimami.

Imperatorius nesiskubino ir privertė juos palaukti iki vakaro. Tada jis pakvietė juos pas save. Priėmė savo privačiuose kambariuose. Pas jį buvo tik Esen-Timuras, po Siu Siano mirties tapęs pirmuoju didžiojo chano patarėju.

Chanas Chubilajus pradėjo su jais kalbą apie pastarąją kelionę Indijon ir labai susidomėjęs klausinėjo apie visas kelionės smulkmenas. Tarpais jis probėgšmais pažvelgdavo į savo pašnekovus, o paskui jo akys vėl pasislėpdavo po sunkiais vokais, ir štai jis sėdėjo prieš juos mažas ir senas senutėlis aštraus ir praktinio proto. Esen-Timuras šiame pokalby nedalyvavo.

Venecijiečiai stengėsi neparodyti jokio nekantrumo ir išsamiai atsakinėjo į visus imperatoriaus klausimus. Jie suprato, kad jų likimas greitai bus nulemtas.

Pagaliau didysis chanas pareiškė:

— Ulatajus, Apuška ir Kodža drauge su Kokečine buvo pas mane. Vadinasi, jūs norite juos lydėti į karaliaus Arguno šalį… Vargšelė Kokečinė tiesiog sunyko iš ilgesio. Labai nenorėjau jūsų paleisti, bet Esen-Timuras sako man: „Kam tu juos verti čia būti? Ar tu nematai, kad jie nori grįžti namo? Paleisk juos.“ Jūs man tarnavote ištikimai, todėl aš noriu patenkinti jūsų prašymą. Nulydėkit Kokečinę į karaliaus Arguno rūmus, o paskui keliaukit namo. Aš jums duosiu laivus.

Imperatorius kalbėjo draugiškai ir atlaidžiai. Venecijiečiai puolė prieš jį ant kelių, nežinodami, kaip ir berodyti savo dėkingumą už tokią didžią malonę.

Ju ir Fan Gun-du tuoj pat pastebėjo, kad bus įvykę kažkas labai džiaugsminga. Ponų nė atpažinti negalėjai. Jie juokėsi, išdaigas krėtė, visas namas buvo pilnas linksmų jų balsų. Ju viską sužinojo iš Ašimos ir tuoj pat nunešė žinią Fanui. Vadinasi, ponai grįžta namo. Bet kaipgi bus su jais? Faną ėmė siaubas, pagalvojus apie kelionę jūromis. Jis nemėgo nei jūros, nei tokio linguojančio gyvenimo laive.

— Ak, Ju, aš tikriausiai numirčiau, jei vėl išplaukčiau į karštuosius kraštus, — dūsavo jisai. — Aš galėčiau nusipirkti namuką ir dar žemės sklypą prie jo… Kiaulei ir buivolui taip pat užtekčiau pinigo… Kad taip tu, Ju, sutiktum, aš pakalbėčiau su ponais… Bet tau, tur būt, maloniau, jei aš numirčiau.

Ju pasižiūrėjo į jį piktai.

— Tai mat, kaip tu apie mane galvoji, — sušuko ji. — Na ką gi, būk sau laimingas su savo buivolu!

Ji norėjo tučtuojau sprukti iš kambario, bet Fanas ją pagavo.

— Aš juk taip sau, juokais tik pasakiau, Ju. Ar liktum su manim, jei ponai leis?

Ju apsiašarojusi linktelėjo galvą. Jai buvo liūdna, nes tenka atsisveikinti su Ašima, bet širdis džiaugėsi, nes Fanas, tas liurbis, pagaliau šiaip taip išvebleno tuos žodžius, kurių ji seniai jau laukė. Ji verkė, prigludusi Fanui prie peties, romi it katytė, kuri lig laiko įtraukė savo nagučius.

Chanas Chubilajus įsakė įteikti venecijiečiams auksinę lentelę, kurioje buvo išgraviruotas didžiojo chano įsakymas jiems ir jų palydovams teikti visokeriopą pagalbą ir draugiškai juos priimti visuose kraštuose ir žemėse, kurios jam priklausė. Taip pat jis davė jiems įgaliojimą vesti jo vardu derybas su popiežiumi ir Ispanijos bei Prancūzijos karaliais.

Didžiojo chano įsakymu Zaitono uoste buvo parengta keturiolika tolimojo plaukiojimo laivų. Visi jie turėjo po vieną stiebą, bet tokį tvirtą, kad jis galėjo atlaikyti devynių burių spaudimą.

Penkiuose didžiuosiuose laivuose plauks dviejų šimtų penkiasdešimt vyrų įgula. Laivų sandėlius prikrovė visokių atsargų dvejiems metams.

Pagerbdamas karaliaus Arguno pasiuntinius ir gražiąją Kokečinę, imperatorius iškėlė atsisveikinimo puotą. Markui, Mafijui ir Nikolui Polams jis padovanojo daug rubinų ir kitokių brangakmenių. Jis atsisveikino su jais labai palankiai ir išgavo jų pasižadėjimą sugrįžti atgal į jo rūmus, kurį laiką pagyvenus Europoje.

Septynias dienas juos lydėjo tūkstančio karių garbės sargyba.

Visa vilkstinė jojo į pietus Markui jau pažįstamu keliu ir pagaliau pasiekė plačios Geltonosios upės krantą. Kol keleiviai kėlėsi į kitą pusę, venecijiečiai, Ašima ir Fanas nuskubėjo į uolėtą šlaitą paskutinį kartą atsisveikinti su Matėju. Tylėdami suklaupė jie prie akmeningos kalvos. Suspausta uolėtų krantų, upė ūžė ir šniokštė, ereliai sklandė aukštai danguje, vėjas kėlė ir — varė geltonų dulkių debesis. Plyšiuose tarp akmenų augo, žydėjo gėlės mažytėmis geltonomis galvutėmis.

Matėjas miegojo amžinu miegu. Bet draugų širdyse jis buvo gyvas. Taip, jie tarsi girdėjo linksmą ir garsų jo juoką, matė giliai įdubusias protingas jo akis ir didelį tvirtą stotą. Jie be žodžių dalijosi su juo savo džiaugsmais ir nesėkmėmis. Galiausiai Markas Polas garsiai pasakė:

— Tai buvo geras ir didis žmogus… Tavo vardu mes pasveikinsime Veneciją, Matėjau.

Ašima užsidengė rankomis veidą. Ji verkė.

Fan Gun-du kalbėjosi su juo be žodžių: „Tu juk nepyksti ant manęs, brolau… Dabar aš pasistatysiu sau trobelę ir nusipirksiu prie jos sklypą žemės. Ir dar buivolą ir kokį kiauliūkštį. Puiku bus gyventi. Mieloji mano Ju irgi bus su manimi. Juk už visa tai turiu dėkoti tau, patrone… Sudie, Matėjau.“

Vieną švelnų rugsėjo rytmetį Zaitono uoste keturiolika laivų pakėlė inkarus. Dvelkė lengvutis vėjelis. Fan Gun-du ir Ju stovėjo vidury didelės minios ir žiūrėjo į laivus, kurie su baltomis burėmis gražiai ir tykiai tolo nuo jų. Markas Polas ir Ašima juodu gausiai apdovanojo.

— Geri jie buvo, — tarė Fanas susijaudinęs. — Du buivolus galėsim laikyti, Ju… Dabar jie mus palieka.

Ju vis mojavo šilkine skepetaite. Jūros ir dangaus spalvos ir marios žmonių galvų išnyko ašarotose jos akyse.

— Pamanyk, du buivolai! — murmėjo Fanas.

— Tau tik tie buivolai galvoj! — sušuko jam Ju.

— Na jau, na jau, — gražiuoju atsakė jis.

— Žiūrėk, Ašima, vos begalima juos įmatyti, — tarė Markas. — Va ten minioje žmonių stovi juodu. Smalsuolė Ju ir lengvatikis Fanas.

Prieš juos bangavo jūra. Namai, sodai ir miškai mažėjo ir nyko. Galop jų apybraižos visiškai dingo.

Ašima žiūrėjo, neatitraukdama akių nuo tolstančio kranto. Markas Polas apkabino ją. Ji neturi jaustis vieniša.

— Man irgi rodosi, lyg aš grįžčiau namo, — pasakė Ašima.

Abu senukai stovėjo laivo prieky. Vėjas plaikstė jų plaukus.

Tik dabar, išplaukę į plyną jūrą, broliai pasijuto visiškai laisvi. „Rodos, išbučiuočiau ir vėją, ir bures, ir laivo lentas“, — galvojo sau žilas šešiasdešimtmetis Mafijas Polas. Jis padėjo ranką Nikolui ant peties:

— Namo braukiame, brolau!

— Taigi. Dieve duok mums laimingo kelio.

Kelionė buvo nelengva. Prie Chainanio salos krantų jie pateko į audrą,— didžiulės bangos blaškė ir svaidė laivus, — rodės, nebus nė galo. O paskui ištisas savaites klastinga tyla. Dangus alsavo svilinančiu karščiu. Įsisuko drugys ir pasiėmė nemaža aukų. Nuostabu, kad ir šioje kelionėje drugys puolė vien tik vyrus. Karaliaus Arguno pasiuntiniai Ulatajus ir Apuška pasimirė abu vieną dieną. Senasis Kodža ir gražutė Kokečinė, graudulio ir skausmo slegiami, stovėjo prie jų karstų.

Venecijiečiai ant denio išeidavo tik ginkluoti ir savo sargybinių lydimi. Naktimis jie iš eilės budėjo kajutėje, nes matė ir jautė, kad įgula šnairuoja į juos nieko gero nelemiančiais žvilgsniais. Dažniau ir dažniau jūreiviai šnibždėjosi:

— Dievai ant mūsų pyksta. Sumeskim į jūrą tuos netikėlius, tada viskas pakryps į gerą pusę.

Po trijų mėnesių jie pasiekė Mažąją Javą, aštuonių karalysčių salą. Jie išmetė inkarus prie šiaurinio kranto ir visą mėnesi ilsėjosi po visų negandų. Jūreivių ir palydos nuotaika šiek tiek pasitaisė. Bet paskui kelionė buvo dar sunkesnė. Aštuoniolika mėnesių buriavo jie Indijos vandenynu, kol pagaliau Įplaukė į Ormuzo uostą. Kelyje mirė šeši šimtai žmonių ir jų tarpe tik viena moteris.

Gražuolės Kokečinės veidas sumenko, ištįso. Taip pat Kodža ir venecijiečiai tarytum išdžiūvo nuo varginančios kelionės ir nepakenčiamo karščio. Tiktai Ašima nepasikeitė. Visi apsidžiaugė, kai jau galėjo išlipti į krantą uolingoje Persijos įlankos saloje. Ormuzo vietininkas juos priėmė labai draugiškai ir keleiviams paskyrė penkis namus pakrantėje. Čia jie išgirdo liūdną naujieną, kad karalius Argunas visai neseniai pasimirė. Dabar jo kraštą valdė vietininkas Gaichatas, kaip nepilnamečio Arguno sūnaus globėjas.

Sužinojusi apie Arguno mirtį, Kokečinė ėmė raudoti ir aimanuoti ir ilgai negalėjo nurimti. Vakarais ji sėdėjo sode, neatplėšdama sustingusio žvilgsnio nuo blausiai spindinčios jūros. Rūmų damos mėgino ją paguosti, bet Kokečinė visas jas varydavo šalin.

Ji prisiminė nerūpestingą gyvenimą didžiojo chano rūmuose, prisiminė savo vaikystę tėvo palapinėje, prisiminė piemenų dainas ir arklius, kurie ganydavosi kalvų šlaituose. Tačiau ji buvo jauna ir vieną dieną, pasiėmusi veidrodį, susitvarkė savo plaukus. Kai Kodža jai pasakė, jog jau būtų laikas vykti į Gaichato rūmus, Kokečinė sutiko, ir jie leidosi į kelionę.

Karaliaus vietininko rezidencija buvo Tebrize. Kodža paprašė venecijiečius juos palydėti. Kadangi Tebrizas buvo jų kelyje į tėvynę, jie mielai sutiko. Palyda jau buvo pailsėjusi iš kelionės jūromis. Kupini šviesiausių vilčių, jie paliko savo stovyklą. Persijos žeme traukė puiki ir didelė vilkstinė: išdidūs raiteliai, palankinai, siūbuojantys ant mulų nugarų, sunkiai apkrauti kupriai. Auksinė didžiojo chano lentelė visur jiems užtikrindavo paramą ir patikimus palydovus. Penki kupriai nešė brangų venecijiečių krovinį. Dėl viso pikto vertingiausius savo brangakmenius jie įsisiuvo į nekaip atrodančius kelioninius savo drabužius.

Vilkstinė laimingai pasiekė Tebrizą. Keleivius Gaichatas priėmė labai pagarbiai ir nuoširdžiai. Kai jis išgirdo venecijiečių pageidavimą trumpiausiu keliu patekti į Veneciją, liepė įteikti jiems tris auksines lenteles, kuriose buvo įrašyta, jog trys pasiuntiniai, jo vietininkai, visame krašte turi būti priimami su derama pagarba ir kad visur jiems būtų duodama patikima palyda.

O gražiąją Kokečinę su jos rūmų svita jis išsiuntė pas Arguno sūnų, kuris su šešiasdešimt tūkstančių kareivių saugojo Persijos rytų sienas nuo priešo antpuolių.

Venecijiečiai ir Ašima, truputį pailsėję, iškeliavo toliau. Jiems prireikė keturių savaičių, iki pasiekė Trapezundą[47] prie Juodosios jūros. Uoste stovėjo laivas, kuris juos nustebino drąsiomis linijomis ir naujomis formomis. Tokių jie iki šiol nebuvo matę: nuostabiai grakštus, ilgas, jis panėšėjo į didžiulį ryklį. Kiti laivai ir galeros šalia jo atrodė lyg seni griozdai. Ant šito gražuolio stiebo išdidžiai plazdeno baltos vėliavos su San Marko respublikos liūtu.

Eidami uosto gatve, venecijiečiai sutiko du jūreivius, kurie garsiai kalbėjosi ir gyvai mostagavo. Mafijas Polas staiga sustojo.

— Pasiklausykit! — tarė jis.

Jūreiviai kalbėjosi itališkai, tuo melodingu švelniu dialektu, būdingu venecijiečiams. Sulaikę kvapą, pirkliai godžiai gaudė kiekvieną jūreivių žodį. Uoste stovėjo San Marko respublikos laivas, o gatve vaikštinėjo Venecijos jūreiviai!

— Eikit jūs šen, ponai jūreiviai! — sušuko Mafijas Polas.

Jūreiviai atsainiai nužvelgė prastai apsirengusius vyrus. Iš lėto, nenoromis priėjo jie arčiau.

— Ką jūs pasakysit? — paklausė vienas iš jų.

— Mes matėme uoste Venecijos laivą,— atsakė Markas Polas, — ir juo labai susižavėjome.

— Jūs kalbat kaip venecijietis, — pasakė jūreivis susimąstydamas. — Bet ta jūsų kalba skamba kažkaip keistai… O tą laivą pastatė Džovanis Muranietis. Negirdėjot tokio? Jo laivų statyklą žino visas pasaulis.

— Džovanis Muranietis… — pakartojo Markas Polas.

Jūreiviai linktelėjo patvirtindami ir, pakraipę galvas, nuėjo sau.

— Argi aš nespoksojau į juos lyg į užjūrio keistenybes? — paklausė Mafijas Polas juokdamasis. — O klausytis jų kalbos galėčiau nors ir visą naktį.

Diena aušo pilka, lietinga. Jūra neteko savo spindesio. Įvairių šalių pirkliai su savo raštininkais traukė į uostą. Nešikai krovė laivus. Horizontą uždengė smulkaus lietaus šydas.

Markas Polas tylėdamas stovėjo šalia savo senukų. Jis taip džiaugėsi ir taip nekantravo, kaip ir tuodu. Bičiulio vardas atminty atgaivino vaikystę… Džovanis Muranietis… Katajus nuskendo užmaršties miglose.

Tėvynė jau visai arti.

Vieną gražią vasaros dieną 1295 metais prie San Nikolo uosto artėjo laivas. Ant denio stovėjo trys vyrai padėvėtais kelionės drabužiais ir viena moteris svetimšališku šilko apdaru su įaustomis geltonomis ir raudonomis gėlėmis. Jie juto, kaip gaivinamai dvelkia jūra, ir matė, kaip Lido kranto ruožas vis ryškėja, ryškėja. Iš dangaus saulė žėrė savo spindulius. Bangos tingiai ritosi į geltoną smėlio krantą ir vėl traukėsi atgal. Kažkoks vienuolis nulipo akmeniniais laiptais žemyn ir, matyt, laukė laivo.

Dideliu pusračiu ant vandens sūpavosi dešimt žvejybinių škunų. Žvejai traukė tinklus su spurdančiu, lyg sidabras žvilgančiu laimikiu. Ant kranto degė laužas. Liepsnos laižė suodiną varinį puodą. Dvi moterys virė kažkokį patiekalą. Vėjas sklaidė laužo dūmus.

San Nikolo vaga laivas įčiuožė į lagūną. Venecijiečiai keleiviai vis dar tylėdami stovėjo ant denio. Gondolos šen ir ten mikliai plaukiojo San Marko kanalu. Gondolininkai lengvai sau yrėsi ir laidė vieni kitiems pašaipius sąmojus. Rudeniškai margi San Džordžio sodai sveikino keleivius.

Prieš juos driekėsi Rialto sala su savo namais, rūmais ir lūšnomis. Ant stulpų, rodančių laivams kelią, tupėjo baltos žuvėdros. Dangus nesigailėdamas švaistė savo šviesą į raibuliuojančią lagūną su pasipuošusiomis gondolomis, su žvejų škunomis, su baržomis ir galeromis. Laivas plaukė, iš visų pusių apsuptas rudų, geltonų ir baltų burių. Antai ten Piaceta. Iš vandens kyšojo balti gražūs Dožų rūmai. Ant San Marko bažnyčios kupolų žėrėjo auksiniai kryžiai. Du senatoriai su purpurinėmis mantijomis sekė paskui savo tarnus, skinančius jiems kelią per minią, užplūdusią visą Piacetą. Nuo Kampanilės sklido varpų gausmas.

— Va jinai, Venecija, mieloji Ašima, — pasakė Markas Polas. Akmeninis liūtas žvelgė kažin kur viršum lagūnos. Ir šventasis Teodoras šypsojosi keleiviams nuo savo stulpo.

Tai buvo jų namai.

PAAIŠKINIMAI

1

Džovanis de Pianas Karpinis (1182–1252) 1245–1247 metais, kaip popiežiaus Inocento IV pasiuntinys, atliko kelionę iš Liono į Vidurinę Mongoliją, į chano Gujuko būstinę. Į Mongoliją jis keliavo per Kijevą, Dono ir Pakaspijo stepes, per Chorezmą ir Septynupį. Kelionėje į chano Gujuko būstinę jis sugaišo penkiolika mėnesių.

2

Piaceta — Venecijos aikštė, kurioje yra garsieji Dožų rūmai.

3

Iki pasimatymo (ital.).

4

Labas vakaras (ital.).

5

Lido — grupė salų ir uostas priešais Venecijos lagūną. Garsus kurortas.

6

Čia kalbama apie knygą „Mongolų istorija", kurią Pianas Karpinis parašė, sugrįžęs iš kelionės. Marko Polo laikais dar nežinota spaudos ir knygos būdavo perrašomos ranka.

7

Chanas Chubilajus (1216–1294) — Čingischano anūkas, valdęs Čingischano giminės „pagrindinę jurtą“, tai yra Mongoliją su gretimomis Pabaikalio ir Užbaikalio teritorijomis, o taip pat ir Kiniją. Nuo 1259 metų jis vadinosi didžiuoju chanu ir formaliai buvo laikomas visų mongolų ulusų valdovu nuo pat Didžiojo vandenyno iki Eufrato ir Dniestro upių.

8

Markas Polas ir jo amžininkai Šiaurės Kiniją vadino Katajum, o Pietų Kiniją — Manzi arba Mangi šalimi.

9

Labą dieną (ital.).

10

Ajasas ir Sisas — Kilikijos Armėnijos miestai. Tos šalies kalnų tarpekliais eidavo vilkstinės iš Bagdado ir Damasko į Bosforo krantus ir iš Samarkando, Tbilisio ir Tebrizo į Viduržemio jūros uostus.

XI ir XII amž. per Kilikijos Armėniją ne kartą žygiavo kryžiaus karų dalyviai, ir šitoji šalis pasidarė viena iš atramos bazių kryžiaus karams.

11

Kilikijos Armėnijos karaliai su mongolais gyveno taikiai. Jie save pripažindavo Irano mongolų chanų vasalais ir tarpininkaudavo Europos karaliams per diplomatinius pasitarimus su mongolų valdovais.

12

Ponas (ital.).

13

Kilikijos Armėnija, kaip mongolų ir Vakarų Europos valstybių sąjungininkė, stojo į karą su Egiptu ir, dar prieš atvykstant Markui Polui į Ajasą, buvo nusiaubta Egipto sultono Beibarso (1260–1277).

14

Mameliukai — viduramžių Egipto vergai ir atleistiniai. XII–XIII amž. Egipto valdovai visur, kur tik galėdami, supirkinėjo vergus savo kariuomenei papildyti. Tarp mameliukų buvo žmonių iš įvairiausių tiurkų genčių, taip pat čerkesų, osetinų, gruzinų ir net iš Kijevo bei Riazanės kilusių vyrų.

XIII amž. pirmojoje pusėje mameliukai Egipte įgijo didelę įtaką, o 1250 metais užgrobė valdžią. Sultonas Beibarsas buvo poloviečių kilmės mameliukas, ir labai galimas daiktas, kad jo senelis kariavo su kunigaikščiu Igoriu „prie upės, prie Kajalos ties Dniepru didingu“.

15

Chulagas — Čingischano anūkas ir tikras chano Chubilajaus brolis. 1256–1258 m. nukariavo Iraną, dalį Užkaukazės ir Iraką. Bagdadą Chulagas paėmė 1258 metais ir jį pavertė griuvėsiais. Dešimtys tūkstančių gyventojų buvo išnaikinta arba parduota į vergiją.

16

Izmaelitai, arba asasinai — slapta religinė sekta, kėlusi žmonėms siaubą visuose Artimuosiuose Rytuose.

Įdomu tai, kad iš žodžio „asasin“ yra kilęs prancūzų kalbos veiksmažodis „assassiner“ — žudyti. Izmaelitai XII–XIII amž. nužudė daugeli musulmonų ir krikščionių valdovų.

17

Karakorumas — chano Munko būstinė Orchono upės krante į vakarus nuo Ulan-Batoro. Iki 1267 metų Karakorumas buvo didžiojo chano rezidencija, ir šiame mieste-stovykloje gyveno daugybė vergų amatininkų, kuriuos mongolai buvo atsigabenę iš Vidurinės Azijos, Irano, rusų žemių ir Kinijos.

18

Bachreinų salos Persų įlankoje, mūsų laikais garsios savo nafta, viduramžiais buvo žinomos kaip gausingos perlų žvejyklos, Per Ormuzą, Širazą ir Basrą bachreinų perlai ėjo į visas Rytų šalis.

19

Chanbalykas (mongoliškai — chano miestas), dabar Pekinas — seniausias, daug kartų vis kitaip vadinamas Kinijos miestas, kurį 1267 metais chanas Chubilajus padarė savo valstybės sostine, pristatydinęs prie jo ištisą naują Dadu miestą su didžiuliu rūmų kvartalu.

20

Balchas (dabar Vizirabadas) — Šiaurės Afganistano miestas, senovėje ir viduramžiais vienas svarbiausių Vidurinių Rytų prekybos centrų.

21

Šibirganas, arba Šibarganas — Šiaurės Afganistano miestas, į vakarus nuo Balcho.

22

Badachšanas — aukštikalnių sritis, siekianti Pamyrą. Dabartiniu metu dalis Badachšano (į šiaurę nuo Piandžo upės) priklauso Tarybų Sąjungai, o pietiniai rajonai — Afganistanui. Badachšanas iš seno garsėjo savo brangakmeniais, ypač lazuritais ir rubinais.

23

Abeskuno jūra — senovinis Kaspijos jūros pavadinimas.

24

1219–1221 m. Čingischanas užkariavo milžinišką karalystę, priklausiusią Chorezmo šachui Muhamedui. Šios valstybės ribose buvo Vidurinė Azija, Afganistanas ir Iranas. Bailys ir negabus šachas Muhamedas nesugebėjo suorganizuoti pasipriešinimo mongolams ir paspruko į Turkmėnijos dykumas. Jis mirė badu vienoje Kaspijos jūros salelėje.

25

Čagatajus, arba Džagatajus — antrasis Čingischano sūnus, kurio valdose buvo Septynupis ir Sindzianas. Ne tik Čagatajaus įstatymai, bet ir visų kitų Čingischano palikuonių nuostatai griežtai baudė už menkiausią mėginimą nepaklausyti mongolų valdžios.

26

VI–VII amž. vakarinėse Kinijos srityse įsikūrė krikščionių-nestorionų kolonijos. Jie buvo išeiviai iš Sirijos, kuri sudarė Bizantijos imperijos dalį. Nestorionai ne sykį tarpininkaudavo prekyboje tarp Tolimųjų ir Artimųjų Rylų, ir per juos, dar gerokai prieš Marką Polą, Europą pasiekdavo žinios apie Kiniją.

27

Tangutų karalystė XI–XII amž. buvo galinga valstybė Centrinėje Azijoje, Kukunoro ežero ir Chuanchės aukštupio rajone. Čingischanas galutinai ją nukariavo 1226–1227 m. Tungutų žemėse 1907–1909 m. rusų keliautojas P. Kozlovas atkasė mirusį Chara-Chotos miestą, kurį kadaise buvo sugriovę mongolai ir totoriai.

28

Achmedas — chano Chubilajaus ministras, aštuoniolika metų tvarkęs visus valstybės finansus. Nepakeliamais mokesčiais Achmedas užsitraukė gyventojų neapykantą, ir žinią, kad jis nugalabytas, visa Kinijos liaudis sutiko džiūgavimais.

29

Džambuji-chatun — vyriausioji chano Chubilajaus žmona; jos įtaka rūmuose buvo didelė.

30

Šandu — chano Chubilajaus vasaros rezidencija, kur jis paprastai praleisdavo karščiausius mėnesius. Ji buvo pietryčių Mongolijoje prie Šanduchės upės, 30 km nuo Pekino.

Šitą vietą, kur išliko šios rezidencijos griuvėsių, mongolai vadina „Džun-Naiman-Siume“ (šimtas aštuonios maldyklos). Čia rasta liekanos labai storų sienų ir gigantiškų imperatoriaus rūmų pamatų.

31

Siu Sianas — istorinis asmuo, kinų išminčius ir chano Chubilajaus patarėjas.

32

Subetei-bohaduras (bohadur — mongoliškai kariautojas, karžygys) — vienas iš Čingischano karvedžių. 1223 metais prie Kalkos upės jis sumušė rinktinę rusų kunigaikščių kariuomenę.

33

Naujieji metai pagal kinų kalendorių — tai pirmoji pilnaties diena, prieš atsiduriant saulei tam tikroje padėtyje Žuvies žvaigždyno atžvilgiu. Šios šventės data nėra pastovi ir būna tarp sausio 21 ir vasario 19 dienos.

34

Taji, arba caji, — aukščiausioji taryba, savos rūšies patariamasis didžiojo chano organas.

35

Čipinga, Čipanga, Capanga — taip Markas Polas vadino Japoniją.

Su Japonija chano Chubilajaus imperija varė gana gyvą prekybą, ir tie taikūs santykiai išsilaikė iki septintojo dešimtmečio pabaigos. Nuo 1269 metų chanas Chubilajus pradeda ruoštis įsiveržti į Japoniją. Pirmas įsibrovimo bandymas 1274 metais nepasisekė, dar liūdniau baigėsi antroji ekspedicija 1281 metais, kai mongolų laivyną išblaškė audra ir iš daugiatūkstantinės armijos Kinijos krantus pasiekė tiktai trys vyrai.

36

Bajanas „Šimtaakis“ — vienas chano Chubilajaus karvedžių, užkariavęs Pietų Kiniją (Manzį).

37

Arig-Bugas — chano Chubilajaus jaunesnysis brolis. Chubilajui sėdus į sostą, Arig-Bugas kelerius metus kariavo su juo. Arig-Bugui talkino Pairtyšės ir Septynupio mongolų kunigaikščiai.

38

Labanaktis (ital.).

39

Kaidu — chano Ugedėjaus anūkas ir Čingischano proanūkis. Valdė Čagatajaus uluso žemes ir daugelį metų varžėsi su chanu Chubilajumi.

40

Jandžou vietininku Markas Polas buvo paskirtas ne 1282 metais (Achmedo mirties metai), o 1286 metais ir valdė jis tą miestą apie trejus metus. Jandžou buvo į šiaurę nuo Jandzės upės, prie Didžiojo kanalo, jungiančio Jandzės ir Chuanchės upes. XI amž. pabaigoje Jandžou mieste ir apygardoje buvo iki 500 tūkstančių namų ir 2–3 milijonai gyventojų.

41

Sendemainas — tai tikriausiai vadas Čandra Bantas, kuris tuo metu valdė šiaurinę Ceilono dalį.

42

Zaitonas — taip arabai ir europiečiai vadino svarbiausią Kinijos uostą — Ciuandžou, esantį Fudzianio provincijoje, Taivanio sąsiaurio krante.

43

Čiamba, tikriau Tiampa, — pietinė Vietnamo dalis. Marko Polo laikais Tiampa buvo savarankiška valstybė, kuri dažnai vaidijosi su Šiaurės Vietnamo karalyste Da Viet. Mongolų karvedys Sagatas 1281 metais įsiveržė į Tiampą, bet grobikai sutiko tokį įnirtingą pasipriešinimą, kad buvo priversti palikti tą šalį. Pats Sagatas čia žuvo, kovodamas su sukilėliais. Mongolai daugiau nebelindo į Tiampą, ir chanas Chubilajus gavo tenkintis drambliais, kuriuos jam siųsdavo kaip duoklę naujas karalius.

44

Javoje Markas Polas nebuvo. Nuo Tiampos krantų per Malakos sąsiaurį jis pasuko į Sumatrą ir Ceiloną, o Javą aprašė pagal tas žinias, kurias jam pavyko surankioti Tiampoje ir Sumatroje.

Tuo metu Java buvo stipri valstybė, ir 1293 metais javiečiai sėkmingai atrėmė mongolų laivyną, kurį chanas Chubilajus buvo pasiuntęs salos užkariauti.

45

Dabar Sumatra.

46

Karalius Argunas (1284–1291) buvo Chulago anūkas. Mongolų vadas, talkinamas chano Chubilajaus, kariavo su Kaidu, Čagatajaus uluso chanu. Tarp Chanbalyko ir Tebrizo, Irano sostinės, nuolatos buvo palaikomi labai glaudūs santykiai.

47

Trapezundas — uostas Juodosios jūros pietiniame krante, tuo metu buvo Trapenzundo imperijos sostinė. Toji imperija įkurta buvo 1204 metais.

Content

Mainkas Vilis Nuostabios Marko Polo kelionės

Į TOLIMĄJĮ PASAULĮ

KARAS ARMĖNIJOJE

NAKTINIS POKALBIS

ŽYDRIEJI TURKIAI

SUSITIKIMAS SU KARAUNAIS

SENAS PADORUS LAIVIŪKŠTIS

VANDUO — BRANGIAUSIAS TURTAS

ŠVIESIAAKĖ MERGAITĖ

MIRTIES ANGELO SLĖNYJE

GERAŠIRDIS LO BCANAS

DOSNUSIS BEKAS BAJANDERAS

DYKUMOS GARSAI

DIDŽIOJO RAITELIO ŠEŠĖLYJE

PASIUNTINYS SU SAKALO PLUNKSNA

DŽUN-NAIMAN-SIUMĖ

IMPERATORIAUS ROMŲ SODE

ŽIEMOS DIENA CHANBALYKE

KAPITONAS MATĖJAS

TYLIOS NAKTYS

RŪMŲ INTRIGOS

KAS TU, BROLAU?

PAGROBIMAS

PO DIDELE BURE

SOSTO ĮPĖDINIO RŪMUOSE

KELIONĖ Į ŠANDU

VAI VAN SIN

KELIONĖ Į INDIJĄ

Į TĖVYNĘ

PAAIŠKINIMAI