Артем Чех

Сині двері зліва

Всю жизнь я дул в подзорную трубу и удивлялся, что нету музыки. А потом внимательно глядел в тромбон и удивлялся, что ни хрена не видно.

С. Довлатов. З листа Л. Штерн

Корф

Ця велика галаслива жінка з пишною гривою каштанового волосся, яке, здавалося, було недбало прикручене до її невеличкого черепа, з ледь помітною, але все ж таки пихою називала себе звучним словом консьєрж, більше того, вона називала себе concierge. У це слово вона вкладала щось глибше, ніж просто зміст, що стосувався безпосередньо її професійних обов'язків, вона вимовляла це слово з небаченим, правильніше сказати нечуваним, прононсом, який для поважного й освіченого мешканця цього міста мав здатися як мінімум кумедним, як максимум (давайте дивитися правді у вічі) — плебейським.

Вона випливла з невиразної темряви своєї комірчини, немов летючий голландець з туману. І все, що можна було побачити у тій комірчині, - так це чорно-білий телевізор, що працював без звуку, і календар за дев'яносто третій рік, на якому сірою посмішкою посміхалася Вероніка Кастро.

— Мене звати Марія Федорівна Корф, — саме це було першим, що наш головний герой почув від цієї галасливої жінки з пишною гривою каштанового волосся. — Я консьєрж, навіть не так, я concierge цього будинку і наполягаю на тому, щоб ви, перш ніж переступити поріг цього будинку, в якому я, якщо ви не забули, concierge, обтрушували свої ноги он тим віником. І ще: будинок починається з консьєржа. Це правило номер один. Добрий консьєрж чи злий — залежить від того, наскільки обізнані у правилі номер один мешканці. І правило номер два: з консьєржем завжди краще бути у гарних відносинах. Цього поки досить. — Це було друге, що він почув. Від тієї жінки, звичайно. Інакше, якби він взагалі почув щось уперше в житті, то виглядав би щонайменше приголомшеним, а це аж ніяк у наші плани не входить, адже одразу виникла б сила-силенна непорозумінь, незрозумілостей, і повість мала б дещо заплутаний характер, а цього, повірте мені, й без того не бракуватиме.

І, нарешті, третє, що він почув, було:

— Тож, шановний, в яку квартиру ви прямуєте?

— Тридцять сім, здається, — відповів наш головний герой і, щоб пересвідчитись напевне, зазирнув до клаптика паперу, що невідомо ким був вирваний з учнівського зошита. — Так, тридцять сім.

— О!!! — зраділа Марія Федорівна Корф. — І до кого ж ми прямуємо?

— Рита Львівна, якщо нічого не плутаю…

— Нічого не плутаєте, — хитрувато промовила Марія Федорівна. — Тільки… — вона, підібравши губи пучком, нахилилася до лівого вуха нашого головного героя, — будьте обережні. Рита Львівна — жінка страшної вдачі.

— На дачі? — недочув наш головний герой.

— Ага, на дачі! Яка дача у грудні? Думайте, що говорите!

— Думаю. Але нічого не розумію… Ви знущаєтесь?

— Я? Знущаюсь? Так, я знущаюсь.

— То я можу йти?

- Іди, іди, — раптом перейшла вона на «ти». — Тільки обережніше. Угумк?

— Угумк… — повторив наш головний герой за Марією Федорівною Корф і попрямував у глиб під'їзду, де, за його розрахунками, мав знаходитися ліфт.

Наш головний герой натиснув обгорілий п'ятачок кнопки виклику ліфта й оглянувся. У світловому прорізі дверей виднівся громіздкий силует Марії Федорівни Корф.

— П'ятий поверх! — крикнула вона сиплуватим голосом.

— Дякую, я знаю, — пошепки відповів наш головний герой і стрибнув до тьмяно освітленої кабіни, яка щойно спустилася з верхніх поверхів.

«Ідіотизм», — подумав він.

Ідіотизм, — відбилося луною десь у шахті ліфта.

Ліфт зупинився, наш головний герой перехрестився, відчинилися двері, і прямо перед ним з'явилася висвітлена пергідролем карлиця. Не встиг наш головний герой вискочити з ліфта, як карлиця, вдягнута у дитячу дублянку, шмигнула до кабіни, виштовхала з неї нашого головного героя і зі словами «привіт, сусід» натиснула кнопку й зникла. Ліфт поніс її донизу, у невідомість поверхів та людських доль. А наш головний герой залишився стояти у яскраво освітленому приміщенні, яке більше було схоже на лікарняну приймальню, ніж на сходовий майданчик.

— А це і є приймальня, шановний! Тільки не лікарняна, якщо встиг помітити! — почув він зичний голос, що лунав крізь, здавалося, динаміки.

— А він і лунає крізь динаміки, шановний! — знову почув він голос, який вже лунав звідкись праворуч. — Давай-давай, хлопчику, іди до мамки, на голос…

— А? — чи то не зрозумів, чи то злякався наш головний герой.

— Бе! Давай сюди! Ти запізнився, шановний.

— Рита Львівна? — перепитав наш головний герой.

— Ні, Льоня Космос, хто ж іще. Довго я буду чекати? Ніжками, ніжками, маленький.

І наш головний герой, підкорюючись погрозливому голосу, за мить опинився у невеличкій кімнаті, що більше скидалася на третьосортний кабінет військової кафедри при занедбанім провінційнім технікумі.

— Тут вам і смерть, — пролунав голос невідомо звідки, у кімнаті загорілося верхнє світло, і наш головний герой побачив її, жінку страшної вдачі. Риту Львівну.

Рита Львівна

Так-так, саме Рита Львівна. Зовні вона була схожа на велетенську людиноподібну жабу. Невисока, проте об'ємна, з довгим, нижче плечей, чорним волоссям, що звивалося горгонськими зміями, вона стояла посеред кімнати. Чималий неохайний рот відкривався без видимої (радше, чутної) на те причини. Губна помада кольору перестиглої сливи товстим шаром лежала на губах і, більше того, навколо них, наче це фарбувалася не сама Рита Львівна, а її молодша донька Рима.

— Не лякайся, шановний, — майже прокричала Рита Львівна, — не лякайся мого макіяжу, чи як там у вас, молодих, кажуть, мейк-апу. Це мене сьогодні моя молодша донька Рима фарбувала. Безмозке дитя, їй-богу. Що з неї візьмеш.

— Певно, симпатичне створіннячко, — фальшиво видавив із себе наш головний герой і посміхнувся.

— Ти її бачив, принаймні, мав зустріти. Вона вибігла від мене три хвилини тому.

— М-м-м, — зніяковів наш головний герой, вагаючись: чи то поспівчувати, чи то залишитися при твердому рішенні, що створіннячко таки симпатичне. Але і перше і друге він відкинув як непотрібне. З першим він би міг перегнути палицю, з другим — піти проти власних принципів до кінця залишатися чесним. Хоча, зрештою, він ту карлицю побачив лише мигцем, і враження могли скластися досить хибні. Болюче хибні.

— Ясно, — промовив він, залишившись на стороні компромісного нейтралітету в судженнях.

— Куди ясніше! — жваво підхопила Рита Львівна й розкланялася у досить вишуканий спосіб — зробила реверанс.

Надто вишуканий як для такої тумби, відзначив наш головний герой і засоромився своїх нахабних думок. Але, окрім цього, він також звернув увагу (і, варто зазначити, не менше попереднього засоромився) на дивовижно короткі ноги і незрівнянно довгі руки Рити Львівни. І хоч вона була вдягнута у гаптовану білими трояндами коричневу спідницю, що сягала щиколоток, довжина ніг все-таки себе видавала: то була маленька довжина. І руки — які ж руки, немов жердини чи граблі. Не руки, а лапи. Взагалі, подумав наш головний герой, уся вона якась недоладна, незграбна, безфігурна, якщо можна так сказати.

— Ну, годі тут у реверансах витанцьовувати, час і до діла. Отже, шановний, ти є тим самим племінником?

Племінником наш головний герой був, але чи тим самим — з упевненістю відповісти він не міг.

— Не відповім напевне, — зашарівся наш головний герой, — так, справді, я племінник, дядечка мого звати Іваном, але яке це має значення?

- Іваном, кажеш? — замислилася Рита Львівна.

- Іваном Опанасовичем…

— По батькові мене не цікавить. А що цікавить тебе?

— Мене?

— Так, що тебе цікавить?

— М-м-м… я навіть не знаю, що вам відповісти.

— А ти не відповідай. Хочеш сісти?

— Було б непогано. Я, власне, стомився трохи.

- І я б сіла, проте нема куди, — Рита Львівна окреслила однією (але точно не лівою) рукою простір, вказуючи на те, що в кімнаті відсутні не тільки крісла, а й хоч якийсь найполаманіший табурет.

Наш головний герой розгублено посміхнувся.

— Ну, нічого, ми постоїмо, правда ж?

— Можна.

— От і чудово. Значить, ближче до справ. Чим зобов'язана? — досить обережно поцікавилась Рита Львівна в нашого головного героя.

— Я думав, що брат мій, двоюрідний, з вами про все домовився, і от я прийшов у призначений час…

— А як брата звати? — перебила його Рита Львівна.

— Петро Іванович…

— Одразу не міг сказати, що ти брат Петра? А я вже думала, що цьому конюху від мене потрібно? А ти, значить, той самий племінник, вибач, кузен, і, як я розумію, тобі потрібна квартира. Не перебивай! Знаю, ти голий-босий і плануєш оселитися у столиці, хай їй пусто буде. Все вірно?

— Вірно, але…

— Але, але, — перекривила нашого головного героя очевидно неприємна Рита Львівна. — Значить, так, ціну ти знаєш.

— Знаю.

— Артур!!! — різко закричала Рита Львівна кудись у стелю. З-за ширми, що стояла посеред кімнатки, вискочив високий і, на перший погляд, статний чоловік з великим запаленим носом. З-під конторських нарукавників стирчали брудні, колись білі манжети. Голову Артура вкривав блайзер у сіточку, великий палець лівої руки був синім.

— Молотком, — басом виправдався Артур, оголюючи великі жовті зуби.

— Мабуть, боляче? — ввічливо поцікавився наш головний герой.

— Пусте.

Різким поглядом Рита Львівна присікла будь-які намагання Артура посміхатися надалі й пронизливим тоном гегемона наказала:

— Покажи цьому конюху його квартиру. І видай йому всі необхідні номери телефонів. Зрозумів?

— Приблизно, — відповів на перший погляд добродушний Артур, схопив нашого головного героя за рукав пальта й потягнув за собою.

Коли двоє чоловіків опинилися у приймальні в очікуванні ліфта, з динаміків пролунав голос Рити Львівни, що нашому герою вже став більш ніж неприємним:

- І не забудь гроші взяти з цього… — вона зробила паузу, вишукуючи відповідний замінник конюху, але, очевидно, на думку Риті Львівні нічого не спало, і вона таки закінчила неоригінально: — …конюха!

Наш головний герой зрозумів, що якщо не присікти таке ставлення до себе, то й надалі він буде конюхом і, ймовірно, ще гірше — цапом-відбувайлом у всіх сферах соціального обертання. Він глибоко вдихнув, набираючи разом з кислуватим повітрям мужності, й вигукнув:

— Я не конюх, ясно? Моя провінційність ще нічого такого не доводить, у мене вища освіта, і якщо я почую ще одне таке слово…

— Хлопчику, — вкотре перебила нашого головного героя Рита Львівна, — тобі квартира потрібна?

— Е-е, ну так, у принципі.

— У принципі чи потрібна?

— Потрібна.

— Значить, тримай свої бунтівні замашки при собі. Конюх.

Проковтнувши образу, наш головний герой важко видихнув зовсім не мужнє, а, скорші, гнилувате, немов над вигрібною ямою, міазматичне повітря й у пошуку порятунку подивився на Артура. Той лише знизав плечима, мовляв, у мене доля не ліпша.

Артур

Доля Артура дійсно була не ліпшою. В дитинстві його били. Переважно вдома і переважно свої. Своїми Артур називав тата і бабусю, які його ростили, плекали і… били.

— Ви знаєте, що в дитинстві мене били свої? — запитав Артур у нашого головного героя, коли вони спустилися на другий поверх і зупинилися біля дверей, що були оббиті синім дерматином.

— Ні, не знав. А це правда?

— Правда, — трагічно відповів Артур і повернув ключа.

— Мені дуже шкода…

— Пусте.

Відчинилися двері, і наш головний герой одразу відчув приємний запах.

— Це хвойний освіжувач? — поцікавився він.

— Хвойний.

— Приємний запах.

— Так, приємний. Іноді мені здається, що такий самий запах мала моя матінка.

— Хвойний? Хвойний запах?

— Хвойний. Вона померла, коли мені було два роки.

— Хто помер?

— Матінка.

— Вибачте, я не знав…

— Пусте. Я сам затіяв цю розмову. Ну, не будемо про це. Давай краще я покажу тобі квартиру.

Велика постать Артура, що час від часу шморгав носом, заходилася вказувати на різні предмети, що стояли в кімнаті, й називати їхнє призначення.

— Це — ліжко. На ньому ти зможеш із легкістю, властивою лише гірській птасі, виспатися. А це — піаніно. Ти вмієш грати? Ні? Шкода. Міг би чудово проводити час. Ось, власне, комод. Якщо є сорочки, футболки або, господи прости, спіднє — усе це ти зможеш тримати у комоді. Навіть револьвер.

— У мене немає револьвера.

— Прикро. Якби у тебе був револьвер, ти також з легкістю міг би тримати його у комоді. А як ти ставишся до косметики?

— Не зрозумів, — злякався наш головний герой.

— До косметики. Пудра, там, помада губна, можливо, туалетна вода.

— Ну, туалетна вода є, а все інше — зайве.

— Да? — чомусь перепитав Артур. — А я тебе прийняв за цих.

— За яких ще цих?

— Ну, за тих, що люблять робити один одному боляче там, де за нормальних умов — ну, ти мав би мене зрозуміти, яких нормальних умов, — боляче не буває.

— Мав би, але не розумію.

— Ну і добре, якщо ти не з цих. Тож і розуміти мене не обов'язково. Та-ак, — раптово протягнув Артур, — ідемо далі. Ось трельяж. Якщо у тебе немає косметики, то на нього можеш покласти рукавички. Хоча б рукавички у тебе є? - інтонація Артура ставала все більше й більше грайливою, якщо не сказати блазнівською.

— Рукавички у мене є. Арсен…

— Артур.

— Вибачте, Артур, я знаю, для чого комод і для чого ліжко. Зайвий раз пояснювати не треба. Видайте мені, будь ласка, ключі, необхідні номери, про які казала Рита Львівна, і… і…

- І забирайтеся геть, вірно? Ти ж це хотів сказати?

— Ні, я хотів сказати, що… що я хотів би побути на самоті.

— Гаразд. Номер усього один. Ось, будь ласка, візитівочка, — і він уклав її до кишені нашого головного героя. — Це Ніколай. Сантехнік. Решта у тебе працюватиме як годинник. До речі, про годинники. Час — це гроші, а Рита Львівна звеліла, аби ти видав мені аванс. Так би мовити, зранку гроші, ввечері стільці. Тобто, гм-гм… ну, ти мене зрозумів.

Наш головний герой все чудово розумів. Божевільня, а не кооперативний будинок — ось що в першу чергу зрозумів наш головний герой. Відрахувавши необхідну суму, він віддав її Артуру, перевірив лічильник електрики, навіщось постукав по лиштві й промовив:

— Мені підходить.

— Я в цьому не сумнівався. Ніхто в цьому не сумнівався. Навіть Рита Львівна. До речі, ти знаєш, що вона мене б'є?

— Вас?

— Мене, — з гордістю промовив Артур. — І не тільки мене. Свою доньку теж. Риму — жалюгідне видовище, не вдалася дівка — карликом виросла, тобто не виросла, і все туди ж.

— Куди — туди ж? — не зрозумів наш головний герой.

— Туди, — Артур змовницьки підморгнув і вказав забитим синім пальцем у бік вікна.

— Зрозуміло, — зробив свої висновки наш головний герой.

— Тож будь обережним, вона твоя сусідка, — і знову підморгнув, але на цей раз його підморгування мало відтінок вульгарної доброзичливості.

— Хто? Хто сусідка?

Артур важко зітхнув, проявляючи своє невдоволення туподумством нашого головного героя:

— Рима. Донька Рити Львівни. Вона тут, у п'ятій квартирі. Металеві двері праворуч, біля сміттєпроводу.

— Ага, тепер я розумію, — згадав наш головний герой фамільярне привітання карлиці у ліфті.

— От і чудово. Тільки ти не подумай, що Рита Львівна таке вже чудовисько. Вона насправді лагідна, хоч усіх і б'є.

— Усіх? — здивувався наш головний герой.

— Ага.

- І мене?

— Ну, цього я не знаю. Мене — б'є, Риму свою — як Сидорову козу, Вєру Куйбіду…

— Кого?

— Вахтерку нашу.

— Яку ще вахтерку?

— Ну, я думав ти вже встиг з нею познайомитися. Унизу сидить, біля парадного входу. Віра Євсеївна Куйбіда.

— Ви хотіли сказати Марія Федорівна Корф? Це ваш консьєрж, тобто, перепрошую, concierge.

— Консьєрж, кажеш, тобто, перепрошую, concierge? От Куйбіда! Знову за старе, — змахнув руками Артур. — Ти їй, того, не дуже довіряй. Вона ще та! До речі, як і Рима — теж туди ж.

— Себто туди? — перепитав наш головний герой, вказуючи неушкодженим пальцем у бік вікна.

— Ага, — простодушно закивав Артур, — усі вони туди ж. Ну, добре. Немає часу цвірінькати, Рита Львівна знову всипле за затримку. Все, зачиняйся.

Артур, згинаючи свою високу стать у поклонах і щебечучи привітання з новосіллям, вийшов, а наш головний герой, зачинивши за диваком у сітчастому блайзері двері, впав на вихолоджене, вкрите ворсистою ковдрою ліжко й засумував.

Це був його перший день у столиці. Попереду на нього чекали неймовірні пригоди та сенсаційні звершення. Не довго сумуючи, наш головний герой, виснажений і роз'ятрений новими дивакуватими знайомствами, заснув. І снилося йому, що він посварився з батьком, а потім вибіг на вузенький міст, на якому тільки і встиг що прокричати: «Любі батьки, я завжди любив вас!» — а потім стрибнув униз, до безкінечного потоку автомобілів.

Ніколай

Від чого прокинувся наш головний герой, так і не було встановлено. Ходять чутки, що ніхто ніколи достеменно і не встановить причин пробудження нашого головного героя. Версій, які натикалися одна на одну й змагалися у своїй імовірності, було дві. Перша — неабияке відчуття голоду, яке охопило, немов простудна бацила, весь його організм. Друга — телефонний дзвінок, що був прямою профанацією сну як інституту спокою. Що правда, а що ні — на даному етапі розвитку повісті неважливо. Але знаємо напевно — дзвінок був, і на нього відповів наш головний герой.

— Слухаю вас, — мовив він у слухавку.

— А я — вас, — відповіли на тому кінці грайливим чоловічим голосом.

— Не зрозумів.

— Це Ніколай. Дійшли чутки, що в нас поселився новий мешканець, і я вирішив перевірити зв'язок. Тепер бачу, точніше, чую, що все гаразд.

Наш головний герой почухав око.

— Ну, це добре. Отже, ви і є той самий Ніколай, до якого я маю звертатися у складних ситуаціях?

— Ага, це я. Тільки не у всіх складних ситуаціях, а виключно в тих, що стосуються сантехніки. А тебе як звати? Це мені для статистики.

«Для статистики? — подумав наш головний герой. — Для якої ще статистики? Яке відношення моє ім'я має до яких би то не було статистичних даних? Це що, розмір, зріст, вага, вік, соціальне становище?»

— Алєу! — прокричав Ніколай. — Ти заснув?

— Вибачте, задумався. Я тут. Так що, власне, ви хотіли?

- Ім'я. Твоє ім'я!

Раптом щось затріщало, пролунав лускіт, скрегіт, якісь сонорні шипіння, короткий «клац», зв'язок розірвався.

— Алло! Алло! — марно намагався докричатися наш головний герой.

Знову пролунав дзвінок.

— Ніколай? — запитав наш головний герой.

— Ага, це я, — грубуватим голосом відповів Ніколай. — Бачу, точніше, чую, а ще точніше — взагалі не чую, що зв'язок таки хріновенький. Чуєш? Ти мене чуєш?

— Чую.

— Добре. Поки нас не викинуло, немов гайки на узлісся, слухай мене уважно: я стосовно проблем, які можуть виникнути. Ти мене уважно слухаєш?

— Так-так, уважно, — відповів наш головний герой, відчуваючи хвилю роздратування, що почала підійматися від щиколоток до шиї.

— Значить, пояснюю: я відповідаю за сантехніку, — ледь не погрозливо кричав Ніколай. — Але перш ніж мені телефонувати — добре подумай. Я обслуговую шістнадцятиповерховий будинок, на кожному поверсі — вісім квартир, і якщо кожна паскуда телефонуватиме мені з дріб'язкового приводу — я розірвуся на частини, і баста, не буде у вас сантехніка. Тому для тебе особисто розказую: під умивальником стоїть вантуз. На поличці коло дзеркала — прокладки та всякі шайбочки-гаєчки, у шухляді на кухні — розвідний ключ. Руки в тебе є? Якщо тримаєш слухавку — значить, є. От і працюй. Все ясно, чувак?

— Ясно, — відповів наш головний герой з такою силою роздратування від тону, яким говорив Ніколай, та його нечуваного амікошонства, що десь на балконі задеренькотіли шибки. — Все ясно! — прокричав наш головний герой.

— От і добре! Ще одне прохання: коли розмовлятимеш зі мною наступного разу, не чухай око — я цього не люблю. Тепер уже точно все добре! — радісно вигукнув Ніколай.

— Не добре! — фальцетом заверещав наш головний герой. — Тепер вислухайте мене: я не збираюся…

В цей час у слухавці щось знову затріскотало, щось почало шипіти й видавати неприємні какофонічні звуки.

— Алло! Гей, новенький, ти мене чуєш? Алло! — кричав Ніколай.

Але шипіння перервалося, знову пролунав короткий «клац», після чого пішла довга череда коротких гудків.

Наш головний герой приготувався до чергового дзвінка, він уже був готовий виплеснути на цього нахабного сантехніка всю помийну яму, що утворилася на дні його душі за неповні двадцять вісім років, але ніхто так і не зателефонував, натомість спазми, що були викликані голодом, уже добряче нагадали нашому головному герою про те, що вечеря, яка відбулася минулого дня в купе потяга, вже давно перетравлена і шлунковий сік лишився без роботи.

Вдягнувшись тепліше (зима цього року змусила громадян столиці повірити у своє існування), наш головний герой вискочив на сходовий майданчик, спустився ліфтом униз і, ігноруючи якісь чи то погрозливі, чи то запитальні вигуки Марії Федорівни, себто Віри Євсеївни, швидко вистрибнув на морозне подвір'я. За рогом, біля кіоску з пресою, наш головний герой ще зранку запримітив булочну.

Наслідки

Вони могли бути будь-якими. Зважаючи на становище, у якому перебував наш головний герой, наслідки могли бути як катастрофічними, так і комічними. Варто зазначити, що перебуваючи у новій для нього соціопсихологічній атмосфері, він зовсім забув, що таке адекватне сприйняття стану речей, а тому був готовим до будь-чого. Навіть до каламбурів.

— Хліб у вас свіжий? — запитав наш головний герой у продавщиці, веселої хохотушки невизначеного віку.

— Хо-хо! Свіжий? Ви питаєте, чи свіжий у нас хліб? Глєб, поясни молодому чоловіку, чи свіжий у нас хліб.

З порожнього ящика, що стояв біля чорного виходу, підвівся кривоносий здоровило у заплямованому свіжою кров'ю фартуху, відклав газету з учорашнім кросвордом і прогримів рідкісним басом:

— Хліб у нас завжди свіжий!

— От бачите. Хліб у нас свіжий, — заквоктала весела продавщиця. — У нас не буває несвіжого хліба. Глебушка, сідай, дякую.

Глєб повернувся до кросворда.

Наш головний герой зрозумів, що потрапив, як кажуть на Півночі, впросак. У його невеличкому селищі, звідки він був родом і де донедавна відлежував боки, хліб завозили щовівторка та щосуботи, а тут, у столиці, а тим більше у булочній — таке різноманіття хлібних виробів: плюшка витанцьовує камаринську рука об руку з кренделем, довгі крихкі багети переплітаються із запашними слойками, а хліб буває не тільки чорний або білий, не тільки батон або звичайна харківська булочка, які наш головний герой звик бачити на вузеньких дощатих прилавках рідного магазину, а ще й бородинський, сметанковий, на хмелю, гроно з ізюмом, володимирський, печерський, домашній, висівковий, графський, ніжний, горіховий, пряний, білково-біличанський і, врешті-решт, арнаутка.

— То як? — з викликом промовила продавщиця. — Лови-лови!

— Кого? — не зрозумів наш головний герой.

— Очі. Он як розбіглися! — І вона розсміялася веселим і гучним сміхом. — Ну? — раптово посерйознішала вона. — Шо давать?

— Хліб. Чорний. І батон.

Поки що наш головний герой вирішив не ризикувати, а залишити столичні делікатеси до наступних разів.

— Батон нарізаний?

— Ага, але в ідеалі…

— Вуді Аллен! — підхопила продавщиця.

— Що?

— Це каламбур. Не лякайся. Ти кажеш «в ідеалі», а я підхоплюю: «Вуді Аллен».

— А, ясно, — посміхнувся наш головний герой, подумки відзначаючи, що каламбур дійсно непоганий.

— А коли приходять кацапи, — подав свій басовитий голос Глєб, — і кажуть «пастараємся», ми зазвичай відповідаємо «Баста Раямс».

— Ясно, — стримано прокоментував наш головний герой, дістаючи дешевий гаманець із шкірозамінника з гравіюванням «DG».

— То шо давать? — знову запитала продавщиця, широко посміхаючись. — Батон нарізаний?

— Так, але в ідеалі…

— Вуді Аллен! — не меш за попередній раз зраділа продавщиця.

— Це вже не смішно, вибачте, — сказав наш головний герой, підраховуючи гроші у гаманці.

— Кому як, солодкий, кому як, — і вона щиро підморгнула. — Твій батон, твій хліб.

— Дякую, — подякував наш головний герой, розрахувався і поспіхом подався до виходу.

У гастрономі він упорався набагато швидше. Над містом кружляв дух обідньої перерви, а тому кулінарія, молочний та бакалійний відділи були насичені громадськістю, що поспішала справити свої гастрономічні інстинкти до чотирнадцяти нуль-нуль. Продавщиці не встигали обслуговувати, помітно нервували касири, цвірінькав дріб'язок, що падав на кахельну підлогу, біля гральних автоматів стояли черги, тому ніхто не відволікав нашого головного героя порожніми балачками.

На вулиці вівсяними пластівцями падав рідкий сніг, суцільний свинцевий накип у вигляді хмар укривав місто та його околиці, ожеледиця досягла свого абсолюту, й у натовпі, що крокував невідомо куди і невідомо звідки (наче це були ряди воїнів, що йшли у психічну атаку), утворювалися щілини. Це падали вбиті та поранені, які були зненацька уражені ожеледицею. Нові черевики нашого головного героя, що йому купила його матінка, мали досить рельєфну підошву, тому він ішов твердо, міцно ступаючи високими ногами по депресивному сірому снігу. В його селі, звідки наш головний герой був родом і де донедавна відлежував боки, сніг був білий, сірим він ставав лише тоді, коли його посипали попелом. Наш головний герой знав, що великі міста перерізані кам'яними артеріями автомагістралей, проспектів і вулиць і що автомобілів у мільйон разів більше, ніж мешканців, і всі ці міста обнесені шкідливими для людства заводами, немов колючим дротом. Усе це і було головною причиною сірості снігу. Все це і було причиною депресії, що, немов суцільний свинцевий накип, укривав місто та його околиці.

Обтрусивши віником ноги, наш головний герой зайшов до під'їзду.

— Підловила! Підловила! — вкотре почув він галасливий голос Марії Федорівни і відчув, як міцна рука, що належала власниці галасливого голосу, вхопила його за рукав пальта. — Підловила! — знову закричала вона.

Розгубившись і втративши будь-які орієнтири, які б могли вивести до ліфта, наш головний герой вирвався з чіпких лап смерті, позадкував, розвернувся на невідому кількість градусів і побіг. Опинившись знову на вулиці, він вирішив перечекати бурю, перевести дух і дати раду з консьєржем, тобто, перепрошую, concierge, але остання переводити дух не збиралася і слідом за нашим головним героєм вискочила надвір.

— Стій! — закричала вона.

Закашлялась, сплюнула — і знову:

— Куди тікаєш?

Корф досить вправно нахилилася, згребла руками у чорних в'язаних рукавичках сніг, зліпила сніжку і кинула нею у нашого головного героя.

— Та як ви смі… та що ж… — намагався щось заперечити наш головний герой. Очевидно, він був неабияк шокований зухвалою поведінкою Марії Федорівни, яка, не гаючи дорогоцінного часу, вже встигла зліпити другу сніжку.

— Лови! — зледеніла сніжка влучила в ногу.

«Не так боляче, як образливо», — подумав наш головний герой.

— На ще! — Артилерійський вогонь, що був пущений з рук Корф, градом посипався на нашого головного героя.

— Значить, так? Да?

Закипаючи від люті і ховаючи свій ображений організм за стовбуром каштана, наш головний герой почав і собі ліпіти сніжку, але він закипав настільки, що сніг моментально танув у його гарячих руках, і тоді він узяв себе в них, зосередився, згадав літній дощ та польові квіти, згадав матусю, щасливе дитинство, книжки Нестайка та Трублаїні і заспокоївся. Руки охололи, але у глибині душі ще жеврів гострий вогник помсти, і, таки зліпивши сніжку, він, пригадуючи свої юнацькі здібності у метанні молота, жбурнув ідеальної форми снігову кулю у Марію Федорівну Корф.

— Тримай, Куйбідище! — закричав наш головний герой і відчув блаженство, яке наступає лише в одного з дуелянтів, що отримав бажану сатисфакцію. Визирнувши з-за каштана, він побачив Корф, що розтягнулася на землі. Вона тужно стогнала. Стогнала і Марія Федорівна. Перелякавшись власної контратаки, наш головний герой підібрав поли пальта й стрімголов понісся до пораненої.

— Я вас не боляче? — винувато запитав він, досягнувши тіла.

— Ти мене дуже боляче! — сиплим голосом завила Корф.

— Вибачте, я не хотів.

— Не хотів би — не влучив. У саме яблучко, стрілок ти ворошиловський.

Однією рукою Корф прикривала поранене око, іншою намагалася вдарити нашого головного героя.

— Фінгал вискочить, — констатувала поранена.

— А ви його снігом.

— Зараз я тебе снігом! — закричала Марія Федорівна. — Дай руку.

Піднявши із землі громіздку тушу консьєржки, наш головний герой огледів корфівське око і зробив висновок: синець буде, до того ж синець великий, але озвучити свій висновок уголос він не наважився.

— Ви перші почали. Чого було за мною гнатися, а потім ще й сніжками кидатись? — намагався виправдатися наш головний герой.

— Не виправдовуйся! Чого-чого? Бо того! Не треба було тікати!

— Вибачте, але ви мене налякали. Кричали тут: підловила, підловила!

— Треба було, коли ти в булочну йшов, відгукнутися. Я йому кричу-кричу, а він, як ота пава, іде собі, розумієш, у булочну. Чого ти не відгукнувся?

— Я не чув.

— Не чув він. От і маєш тепер наслідки. Понаїхало тут всяких.

— Хто б казав!

— А шо таке? Шо таке? Я, між іншим, з Василькова. Не сьогодні-завтра у межі столиці ввійде. Так що до мене ніяких претензій.

— Знаєте що, давайте начистоту. Не треба мене обманювати, я знаю, що вас насправді звуть не Марія Федорівна Корф, а Віра Авсеївна Куйбіда. Не треба мені голову пудрити, домовились?

— Хто тобі таке сказав? З чого ти взяв, що я якась там Куйбіда?

— Добрі люди нашептали, — ледь стримався наш головний герой, щоб не назвати справжнього шептуна справжнього імені консьєржки, тобто, перепрошую, concierge.

— Зараз це ніякого стосунку до справи не має. І не Авсеївна, будь ласка, а Євсеївна.

— Ну добре, добре, — вже майже сміявся наш головний герой (цей діалог йому видався більш ніж потішним), — якщо ви так хочете, я називатиму вас Марією Федорівною. А зараз пропоную перемир'я. Я тут новенький, і мені треба знайти хоч якогось покровителя, бо поки що я нічого не розумію.

— Покровителя? — бридливо глянула Куйбіда на нашого головного героя. — Перемир'я? А наслідки? Як бути з наслідками? — І вона вказівним пальцем торкнулася підбитого ока.

— Ну, вибачте, — знову вибачився наш головний герой.

— Я подумаю, — зухвало відповіла Куйбіда й пошкандибала на свою довічну вахту. Роль покровителя з іменем Марія Федорівна Корф виглядала заманливо.

«Я подумаю», — подумала Корф, але думати вже було нема чого, вона одразу погодилась. Внутрішньо принаймні.

— Чекайте, — зупинив наш головний герой Марію Федорівну, — так, власне, навіщо ви мене кликали, коли я йшов у булочну?

— Так, нічого такого. Просто хотіла запитати про діла.

— Про діла?

— Ага, про діла, про життя.

— Зрозуміло, — відповів наш головний герой і направився у бік ліфта.

— А пакет? — запитала його Корф. — Ти пакет свій з кефіром, чорним хлібом, нарізаним батоном, болгарською ковбасою, картоплею і морською капустою впустив. Забув?

— Забув, — ляснув себе рукавичкою по лобі наш головний герой і повернувся за пакетом.

— До речі, Рита Львівна тебе ще не била? — запитала Корф.

— Ще ні, - відповів наш головний герой, і у нього підігнулися ноги.

Допомога

Вже відрізуючи тонкий, немов кредитна картка, шматок хліба, наш головний герой зрозумів, що весела хохотушка і каламбурниця з булочної виявилася підступною підсовувачкою черствого хліба.

— Так я і ножі не встигатиму гострити, — невдоволено промимрив наш головний герой, накладаючи на відрізаний кусень хліба, який був черствішим за кредитну картку, шматок синтетичної ковбаси.

Проковтнувши бутерброд (жувати його не виявлялося можливим), він вирішив самостійно роздивитися квартиру. Кухня — сім квадратних метрів затишку, кімната — сімнадцять метрів простору, туалет, ванна. Посуд, ганчірки, постільна білизна. Телефон — сонна жаба бежевого кольору, вишневі шторки, балкон. Але чогось не вистачало, щось було відсутнім у цій, зрештою, непоганій квартирі майже в центрі міста (два квартали від площі Перемоги). Речі! Особисті речі головного героя. Три величезні спортивні сумки і один крихітний рюкзачишко. І тут наш головний герой згадав про свої речі. Подивився на годинник, що непомітним млинцем висів над піаніно, і зрозумів, що за годину у камері схову почне зростати пеня.

Він швиденько взув свої зручні новенькі черевики, вискочив з квартири і — благо ліфт не змусив себе чекати — спустився вниз.

— Ого-го! — вигукнула Марія Федорівна, запримітивши нашого головного героя. — Ого-го! — повторила вона свій радісний вигук. — Знаєш, я подумала і вирішила бути твоєю покровителькою. Це буде фантастично!

— Маріє Федорівно, я поспішаю.

— Та нікуди не дінуться твої речі, зачекай. Дай поясню. Тобі неодмінно треба познайомитися з моєю донькою.

«Цього тільки не вистачало», — подумав наш головний герой.

— Неодмінно! — скрикнула Корф.

— Я поспішаю! Не затримуйте мене, благаю вас.

Корф незворушно сиділа у своїй комірчині. Навколо лівого ока красувався блискучий синець.

— Ну біжи, біжи! Але з донькою я тебе обов'язково познайомлю. Валентина! Ї ї звуть Валентина!

Наш головний герой вискочив на вулицю, поспіхом добіг до автобусної зупинки і, ні в кого не питаючи маршруту, який би міг довести його до вокзалу, вскочив до першого автобуса.

— До вокзалу доїду? — запитав він у жінки поважного віку, що сиділа на першому сидінні коло дверей.

— Якщо вам треба на вокзал, то ви неодмінно доїдете. Ну, це якщо з вами нічого не станеться.

— А що може статися? — перепитав наш головний герой.

— Ну, не знаю: наприклад, ви впадете в каналізаційний люк, або вас до смерті покусають голодні собаки, або, не дай бог, на вас упаде свиня і придушить.

— Ясно. А цей автобус… автобус цей до вокзалу прямує?

— Цей — ні, - відповіла жінка, додавши: — Понаїхало ж тут…

На наступній зупинці нашому головному герою довелося зійти. Випитавши дорогу і дізнавшись, що до вокзалу він спокійнісінько дійде пішки за якихось десять хвилин, наш головний герой, притримуючи кишені, понісся через снігові замети, як йому пояснили, навпростець. Дорогою він ледь не втрапив у відкритий каналізаційний колектор біля ринку «Сиріус», який ще нерідко називають Євбазом. Його ледь не пошматувала зграя голодних собак, а вже коли він дістався безпосередньо вокзалу, якийсь чолов'яга у кирзових чоботях та ватній фуфайці трохи не впустив на нашого головного героя мішок, в якому щось неприємно заверещало…

Забравши свої сумки, він з полегшенням зітхнув і повільно, наче звичайний міський мешканець, що вирішив прогулятися, побрів до будинку, який мав стати його безпечною оселею, надійним фортом, вірним укриттям від негод і наврочень на найближчі кілька місяців.

Коли наш головний герой майже дістався свого вірного укриття, підступна доля знову звела його з консьєржкою, тобто, перепрошую, concierge, яка довго й обґрунтовано запевняла нашого головного героя у своїх професійних здібностях покровительки і в тому, що він не пожалкує про свій вибір. Також Корф ще раз наполягла на знайомстві нашого головного героя зі своєю донькою Валентиною, вона відверто посміхалася, всякчас поправляла здоровенний гребінь на голові, звужувала очі, театрально вимахувала газетою і під кінець виказала своє щире захоплення нашим головним героєм.

— Щиро! Просто щиро захоплююся тобою! А наслідки, — вона жалісливо погладила око, — дрібниці. Забудь про це. Ну все, цьом! А, ні, чекай! Скажи, у скільки тобі обійшовся бушлат?

— Це, взагалі-то, пальто.

— Ну звісно, пальто! Так у скільки?

— У півтори тисячі.

— Славний, славний, — Корф посмикала за рукав. — І не забудь про мою доньку. Вас неодмінно треба познайомити! Ну а тепер все, іди відпочивай.

І він пішов, згинаючись під тягарем трьох важелезних спортивних сумок та одного крихітного рюкзачка.

Уже вдома наш головний герой узявся до розв'язування складних побутових ребусів: куди покласти станок для гоління, на які полиці поставити необхідні для роботи книги, що їх було не так уже й багато. Але якщо розставити ці книги у незручному місці, можна з легкістю забути про їх існування. Також виникали питання стосовно білизни. У комоді було три шухляди. В нижній можна було б тримати шкарпетки та кальсони, у середній — спіднє, у верхній шухляді — різні необхідні дрібні речі. Але головоломка полягала в тому, що таку модель тримання власних речей у комоді можна було переінакшити: у верхній шухляді — спіднє, у нижній — необхідні дрібниці, у середній — шкарпетки та кальсони. Як зручніше? — ламав мозок наш головний герой. І тільки-но еврикіальна думка спалахнула у його голові, як пролунав дзвоник у двері.

Наш головний герой відчинив двері, але нікого не побачив.

Діти, виправдав він відсутність того, хто порушив його побутові роздуми. Зачинивши двері, він навіщось попрямував до кухні, але квартира знову наповнилася пронизливим тьохканням. Різко відчинивши двері й гостро глянувши уперед, наш головний герой знову нікого не побачив, але раптом його периферійний погляд запримітив якесь невиразне ворушіння внизу. Опустивши очі, він побачив… Риму, доньку Рити Львівни, яка, за словами Артура, теж туди ж.

— Альо! Сусід! — викрикнула Рима. — Я тут.

— Я бачу, доброго дня, — ввічливо, майже куртуазно поздоровкався наш головний герой, так колись здоровкався мультиплікаційний слоник з маленькими чоловічками, що мешкали у кульбабі.

— Чуєш, сусід, — у руках Рима тримала швабру, — давай я тобі допоможу.

— Гм-м, дуже вдячний, але я сам упораюся. Тим більше у квартирі напрочуд чисто, і мити підлогу не обов'язково.

— А я і не збиралася тобі підлогу мити. Просто подумала, що можу допомогти, і все тут.

— А швабра? — поцікавився наш головний герой і мав на те свої причини: якщо є швабра, а мити підлогу ніхто не збирався, то виникає питання: а швабра?

— До дзвоника не дістаю. Ну так шо?

— А шо? — розгублено глянув наш головний герой на карлицю.

— Шо-шо! Допомагати тобі?

— А чим же ви мені можете допомогти?

— Ну там, — замріяно протягнула Рима, — порозкладати речі, може, їсти приготувати, як захочеш.

— А ви хочете?

— Чесно — ні. Мене мамка прислали. Тільки ти їй не кажи, добре?

— Добре.

— А то вони мене поб'ють.

— Господи, та що ж це таке у вас у всіх. І тебе вона б'є?

— Вони всіх б'ють. То як, допомога потрібна чи ні?

— Ні, дякую. Я сам.

— Ну як знаєш… Ех, — Рима раптово скисла. — Навіть у коридор не запросив.

— Ну, заходьте, заходьте… Може, чаю?

— Здався мені твій чай… — її очі змокріли. Рима опустила швабру, що була вдвічі довшою за неї саму, і стала схожою на справдешнього ідальго, що от-от вступить у нерівний поєдинок з вітряками. — Ех, доведеться все розказати мамі. Виганяєш, значить.

Сльози котилися з очей карлиці бурним річищем, наш головний герой збігав на кухню, відшукав ганчірку і, взявши у Рими швабру, заходився витирати гіркі, немов чорноморська сірка, сльози.

— Мамка тебе по голівці не погладять! — її атавістичне тіло забилося у блазнівських конвульсіях, що неабияк злякало нашого головного героя.

— Ну що? Що я зробив не так? — болісно зітхнув наш головний герой.

— Все ти зробив не так. Образив бідолашну дівчинку.

— Та не ображав я вас. Що за ідіотизм, що за виставу ви зараз переді мною розігруєте? Повірте, це ні до чого ладного не призведе.

— Ще як призведе, — пхинькала Рима писклявим голосом. — Мамка вам всиплють! Хо, всиплють! Мало не здасться!

— Ану йдіть звідси, повертайтеся до своєї квартири, — наш головний герой щосили намагався тримати себе в руках. — Давайте-давайте, мені ваші істерики не потрібні. Все, повертайся до квартири, — він намагався розвернути Риму на дев'яносто градусів, тим самим направляючи її дитяче тіло у напрямку сміттєпроводу.

— Е ні, - погрозливо заверещала Рима, — спочатку до мамки. До мамки! Нехай знають, який у мене сусід, яку зміюку вони пригріли. Підколодну! Спочатку до мамки, а вже потім до квартири.

Забравши у нашого головного героя швабру, Рима натиснула виклик ліфта і наостанок прокричала:

— Сусід! — так, немовби це мало бути як мінімум образливим.

Наш головний герой зачинив двері і розпластався посеред коридору. Від утоми, ясна річ.

По всій квартирі були розкидані напіврозібрані речі, десь під табуретом валявся станок для гоління, який так і не віднайшов свого притулку. Рюкзак, наче покинута й забута лялька, тихенько поскрипував у кутку. На місто вляглися ранні грудневі сутінки, за вікном сигналили автомобілі, що застрягли у безкінечному заторі, кричав двірник, гамірливі голоси школярів відбивалися у стелі, з крана крапала вода, а наш головний герой, пересилюючи раптовий головний біль, що був викликаний низкою істерик та баталій, повільно, але методично розкладав речі. Спіднє — у середню шухляду, шкарпетки та кальсони — у верхню. Станок для гоління. Десь мав бути станок для гоління.

Пролунав телефонний дзвінок.

Нестримна лють

- І хто ж це мені телефонує? — запитав наш головний герой у того, хто йому телефонував.

— Це я! Привіт!

Це був він.

— Хто? Я не розумію!

— Тю, кажу ж, що це я! Ніколай! — це був Ніколай, і він кричав.

— Ніколай, щось трапилось?

— Ні!

— Ви телефонуєте з Бірми?

— Звідки?

— З Бірми.

— Це що? Назва ресторану?

— Ні, це назва країни. То ви телефонуєте з Бірми?

— Ні! Я з дому! А з чого ти взяв, що я у цій, як її…

— Бірмі.

— Точно!

— Тому що ви кричите. Ви весь час кричите, наче ви телефонуєте з іншої країни. Це така фішка?

— А?

— Питаю, так треба, у сенсі, кричати?

— Вибач! Слухай, що я хотів: у тебе все гаразд?

— А що може бути не гаразд? — Терпіння нашого головного героя перебувало на стадії, коли воно, терпіння, може вибухнути, немов балон з гелієм, який кинули до вогнища.

— Ну, я не знаю! Крани не течуть?

— Ще не перевіряв.

— Так перевір ти! Думаєш я за тебе ходитиму і перевірятиму твої крани?

— Ніколай, це необхідно робити зараз?

Ніколай задумався. Пролунав тріск, шипіння, але зв'язок не розірвався.

— Так! Це треба зараз, щоб потім не було тужливих рапсодій!

— Добре, я перевірю, але благаю вас не телефонувати мені з таких дріб'язкових причин. Не кладіть слухавку.

Наш головний герой, стримуючи себе, аби не ляснути телефоном об стіну, вийшов з кімнати, зайшов до ванної, перевірив наявність несправностей і, впевнившись, що таких не існує, повернувся до телефону.

— Алло, Ніколай?

— Ага! То як там справи з кранами?

— Все гаразд.

- І з-під ванної теж не тече?

— Не тече.

— Ти перевірив?

— Так, я перевірив.

— Точно? Дивись, щоб потім не було ніяких липневих морозів.

Наш головний герой поклав слухавку, вилаявся і повернувся до ребусів, які хоч і добряче йому обридли, але їхнє завершення було необхідним для подальшого затишку та благоустрою квартири.

Знову задзеленькав телефон. Наш головний герой презирливо глянув у його бік і спокійно продовжив зав'язувати шкарпетки у клубки. Так колись навчила його матінка. Шкарпеточка у шкарпеточку, вузлик до вузлика.

Близько десятої години вечора наш головний герой нарешті закінчив свої буденні клопоти, випив склянку солодкого чаю з бергамотом і зробив висновок, що настав час лягати спати. Власне, час іще не настав, адже зазвичай наш головний герой лягав після дванадцятої, але така вражаюча втома накотилася на нього, що не лягти спати саме зараз було б подібно до смерті. Зрештою, наш головний герой так і подумав: якщо я зараз не ляжу спати, то помру. Але попереду на нього чекала болісна процедура. Всовувати ковдру до підодіяльника. Вдома це робила матінка. Коли наш головний герой навчався у медичному інституті, то спочивав у спальному мішку. В цій же квартирі, майже у центрі мегаполісу, не було ані спального мішка, ані матінки. Тому болісна процедура цілковито і повністю лягала на його кволі плечі.

Проте і з цим завданням наш головний герой впорався. Щоправда, намучився добряче.

Ліжко виявилося зручним, точніше не ліжко, адже ліжка як такого у цій квартирі не було, проте був розкладний диван.

— Ніколи не думав, — пробурмотів наш головний герой, гасячи світло у лампі, що стояла на журнальному столику поруч, — ніколи не думав, — повторив наш головний герой, занурюючи своє обличчя у подушку, — що на дивані можна так зручно спати.

За три з половиною хвилини він по вінця загруз у глибокому, немов провалля, сні.

Було двадцять три хвилини на двадцять третю.

Рівно за сорок вісім хвилин пролунав телефонний дзвінок, який і розбудив нашого головного героя.

— Господи, — вилаявся він, — мені ж тільки-но почали снитися леви. Якщо це знову Ніколай, я покладу слухавку.

— Алло, — роздратовано привітався наш головний герой.

— Алло!!! — прокричав Ніколай.

— У Бірмі ранок? — поцікавився наш головний герой.

— А? — не зрозумів саркастичного підтексту Ніколай.

Але наш головний герой уже поклав слухавку, і не встиг він її покласти (хоча ні, встиг, інакше не відбулося б того, що відбулося), як знову пролунав дзвінок.

Наш головний герой проігнорував саме поняття такту, а тому вдав, наче його немає вдома. Більше того, він знайшов важіль регулювання гучності на цій далеко не сонній бежевій жабі і поставив його на мінімальну гучність, яка дорівнює тиші.

— Може, хоч рись мені насниться, — пробурмотів наш головний герой і заснув.

О дев'ятій годині ранку хтось постукав у двері.

Наш головний герой нещодавно прочитав книжку, де один з героїв, Ніл Палич, ніколи не дзвонив у двері, а лише стукав, немов сусід за комуналкою, що прагнув чужих квадратних метрів.

Відчинивши двері, наш головний герой побачив стінку навпроти, але, згадавши вчорашній конфуз, подивився униз, де окрім килимка та трьох недопалків нічого не побачив. І тільки він зібрався було зачинити двері, як із-за них вискочила карлиця у синій брючній піжамі, що була розцяцькована в жовті ведмедики.

— Ага! Не чекав? Це я так, тебе обдурити хотіла, — побажала доброго ранку карлиця.

— Обдурили?

— Обдурила! Я чого прийшла. Насправді, ти мені триста років не потрібен, але мамка попросили, щоб ти увімкнув звук на телефоні.

— Я ще сплю.

— А мамка попросили!

— Добре, я увімкну звук.

— Ну… тоді… як хочеш, захода на оладки. З яблуками.

— Дякую, — ввічливо відмовився наш головний герой, — іншим разом.

— Як хочеш, — і Рима, в одних махрових шкарпетках, навіть без капців, знову зникла у своїй квартирі. Наш головний герой знизав плечима й зачинив двері.

На вигляд він міг би дати цій Римі років тридцять, а то навіть тридцять п'ять, але поведінка її натякала на те, що у чотирнадцять поводять себе нічим не краще, ніж у тридцять, а то навіть у тридцять п'ять.

Перевівши важіль у позицію «дуже гучно», наш головний герой одразу почув дуже гучний дзенькіт.

— Алло? — запитально відповів наш головний герой.

— Ей ти, конюх.

Пояснювати, хто телефонував, — зайвий клопіт.

— Я не конюх, у мене вища…

— Слухай, ти! Я хочу тебе бачити!

— Я розумію, що ви хочете мене бачити, але я б волів ще випити кави, я навіть зуби не чистив…

— Конюхи чистять зуби? — голос Рити Львівни нагадував зубний скрегіт, немов тими самими зубами виписували по склу ієрогліфи. — Так ти мені не відповів, конюхи чистять зуби? Жартую! Можеш не відповідати. У мене почистиш. У мене і кави вип'єш. У мене і пєндюлів отримаєш! Бігом.

— А можна не у такому тоні? — ображено запитав наш головний герой.

— Ти мені вказувати будеш?

— Добре-добре, я зараз піднімуся.

З цієї миті у нашого головного героя почала розколюватися голова, немов це і не голова взагалі, а поліно, по якому гатять далеко не найменшою сокирою, хоча про сокири ще йтиметься у нашій повісті… Вдягнувши вельветові штани, які йому пошила його люб'язна матінка, та сорочку кольору опівнічного бузку, наш головний герой вийшов з квартири і наблизився до ліфта. У цей самий час з дверей поруч вибігло невеличке дитинча у добротній дублянці й стало поряд з нашим головним героєм. Це була Рима.

— Ти до мамки? — запитала вона.

— Так, ви теж?

— Теж.

І вони разом піднялися ліфтом на п'ятий поверх, де у приймальні вже стояв довготелесий Артур. Він був одягнений напрочуд елегантно, якщо не сказати більшого. Але більшого ми казати не будемо, хіба додамо, що Артур тримав у руках зубну щітку та чашку кави.

— Дякую, але я не п'ю розчинну.

— Ах, так ти ще харчами перебиратимеш! — пролунав доволі неприємний голос з динаміків.

— Вибачте, — засоромився наш головний герой, — але я дійсно не п'ю розчинної. І у щітки вашої, теж мені вибачте, щетина жорстка, а я надаю перевагу середній жорсткості. Дякую, — навіщось додав він нікому не потрібне «дякую».

— Ну і добре, — двері відкрилися, і Рита Львівна вже без допомоги динаміків почала висловлювати свої думки та види на життя. — Дуже добре, чим менше людей чистять зуби цією щіткою, тим більше часу вона служитиме. Ге? — Вона квазідружньо вдарила під ребра нашого головного героя, який щойно зайшов до квартири, що швидше нагадувала третьосортний кабінет військової кафедри при занедбанім провінційнім технікумі.

— Але я хотіла поговорити не про це!!! — голос Рити Львівни змінився до невпізнання. Здавалося, що це гарчав сам диявол, якщо сам диявол, звісно, взагалі гарчить. — Я хотіла поговорити про те, що ти вчора вчинив з моєю дитинкою!!!

Рита Львівна притулила до себе в друзки перелякану Риму.

— О господи! — стомлено зітхнув наш головний герой. — Не починайте.

— Що таке?! — риторично прокричала Рита Львівна. — Щось негаразд? Крани течуть?

— Ні, з кранами все гаразд, дякую.

— Якщо з цим немає проблем, може, розкажеш, як ти взагалі додумався своєю безмозкою головою до такого нахабства. Ти знаєш, що це у мене єдина наймолодша донька?

Наш головний герой у цьому питанні угледів залізну логіку, а тому вирішив відповісти належно:

— Знаю.

— Так якого шершня ти її образив?

— Але чим? Чим?

— Тим!!! Тим ти її образив! — І Рита Львівна своєю довгою рукою замахнулася на нашого головного героя.

— Мамо, не бийте! — сіпнулася Рима.

— Не тебе, голубо. Принаймні, не зараз, — заспокоїла Рита Львівна Риму.

Та, здається, заспокоїлась.

— Ну?

— Що це все означає? — наш головний герой не міг збагнути, як таке може відбуватися на цьому білому світі. Хоча, звичайно, може! І в цьому він почав пересвідчуватися вже зараз.

— Те і означає, конюх! Ти образив Риму. Рима — моя єдина молодша донечка. І ти маєш понести кару.

— Що за маячня, яку ще кару? Рита Львівна задумалася.

— Добре, — замахав наш головний герой напрочуд витонченими віями, — давайте так: ви мені чітко і ясно пояснюєте, в чому я провинився, потім я чесно — а в моїх принципах чесність стоїть на чільному місці — розказую вам, винен я у цьому чи ні. Годиться?

— Ну що ж, — на мить здалося, що Рита Львівна розм'якла і була згодна на компроміс, але так здалося лише на мить, а вона, як відомо, блискавична, тож не встиг наш головний герой уявити собі, що Рита Львівна розм'якла та була згодна на компроміс, як вона закричала: — Давай спробуємо! І якщо ти виявишся винним, а ти вже виявився, я тебе покараю. Отже, розказую тобі: вчора ввечері ти намагався заманити мою єдину Римочку в своє лініво, намагався розпестити її, розбестити, скористатися і викинути, немов учорашню панчоху. — На цих словах наш головний герой трохи розгубився. — І це було б непогано, але як тільки ти підступно вселив у мою доню стільки надії, що ж ти зробив? Ти нахабно не пустив її навіть на поріг. І в неї тепер, — господи прости, дитинка не виросла, — нервові розлади, вона втратила сон, втратила апетит, зачахла… — Рита Львівна залилася імітованими сльозами. — Тож карати я тебе буду! І карати, повір мені, боляче.

— Чекайте-чекайте, — затараторив наш головний герой. — Тепер вислухайте мене. Нічого такого я вашій донечці не обіцяв. Вона прийшла, запропонувала допомогу, а я відмовився, адже втомився і хотів побути сам на сам зі своїми думками.

— Ага! — заричала Рита Львівна, виламуючи зі стільця ніжку, — то все-таки відмовив!

— Але ж це не привід мене карати. Я на новому місці, мені необхідно звикнути до нового середовища, тим більше, я плачу вам гроші за цю квартиру, а значить, маю право почуватися у ній спокійно й захищено, немов у надійному форті. Чи не так?

— Ну, зрештою так. Але…

— Ніяких але! І я не збирався вашу єдину, як ви кажете, донечку заманювати у своє, як ви висловлюєтесь, лігво. Я взагалі, можливо, імпотент!

— Це правда?!?!

— Ні, - зашарівся наш головний герой.

— Тоді все ж таки є чим орудувати, а?

— Це до справи ніякого стосунку не має.

— Ще й як має!!!

— Але ж очевидно, що я не винен ні в чому, скільки вам можна доводити це?

— А от Римочка доводить протилежне! Правда, Римочка?

Остання не відповіла, більше того, сором'язливо відвела очі.

— От бачите, — продовжила Рита Львівна, — вона навіть боїться, аби я тебе не скривдила. Таке миле янголя, така птичка! Правда, птичка? — І вона різко, немов інсульт, штурхонула Риму, від чого та ледь не влипла у стінку. — Таким чином, доведеться тебе відлупити! — І Рита Львівна, не стримуючи своєї нестримної люті, занесла ніжку від стільця над головою нашого головного героя, але наш головний герой схопив знаряддя розправи своєю хоч і тонкою, але жилавою рукою і зупинив лівосуддя.

— О! — закричав він. — Так у нас уже є на чому сидіти? Не вийде, Рита Львівна, не вийде.

Рита Львівна опустила зброю, сіла на застелену старим пошарпаним лінолеумом підлогу й важко зітхнула:

— А ти міцний горішок, конюх. Тебе і побити не вдасться.

— Не вдасться, Рита Львівна, не вдасться, — спокійно погодився наш головний герой. — Але, попри все, я хотів би, щоб моя праведність була доведена. От спитайте свою доньку. Спитайте, спитайте.

— Римо? — спитала Рита Львівна у своєї єдиної молодшої донечки.

— Я не відповідатиму. Інакше ви мене, мамо, поб'єте.

— Значить, правда… — знову зітхнула Рита Львівна, підвелася з підлоги і, спираючись на ніжку від стільця, позадкувала до ширми, за якою, вочевидь, копошився Артур.

— Як вам не соромно, — наостанку проговорив наш головний герой. — Ви ж самі підговорили Риму прийти до мене, самі. Що ж ви так, а?

— Сама! Сама! — різко обернулася й істерично замахала руками Рита Львівна. — І що з того? Да, сама! А тепер іди геть, конюх!

— Як хочете…

І він пішов не озираючись. Тихенько схлипувала Рима, щось невиразне бубоніла Рита Львівна, з-за ширми з'явилася голова Артура:

— Може, таки кави? — І він підморгнув спині нашого головного героя, але той, не озираючись, лише відмахнувся і, дочекавшись ліфта, стрибнув у нього так, як щойно виловлений окунець пірнає у відро з водою…

Арманьяки

Вдома — наш головний герой швидко звикав до нових місць проживання — пахло паркетом та вогкою штукатуркою. Під ногами валялося дрібне сміття, що він звечора не прибрав, на столі засихав хліб, хотілося кави і спати.

— Одне з двох, — вимовив наш головний герой, дістав із шафки майже старовинну мідну джезву, яку колись вициганив у двоюрідного дідуся, й заходився варити каву.

За вікном гуділи автівки, завивав холодний північний вітер, а у батареях центрального опалення досить стримано плавала тепла водичка — виникало бажання занурити тіло у ковдри й забутися на кілька століть.

Але це не входило у плани нашого головного героя, він мав боротися, борсатися, дряпатися на прямовисні скелі складнощів та труднощів, мав викльовувати здобич із чужих дзьобів, переступати вбитих та поранених і дряпатися далі. Коли він залишав рідну оселю, мама йому так і сказала:

— Синок, — сказала вона, — сина, синочок, синюганчику мій, ти маєш знати, що тобі буде важко, що тобі доведеться борсатися у багні, збивати лапками вершки у масло, наступати на горлянки поранених та пухнути від голоду. Ти маєш вирвати ласий шматок свого щастя, вирвати, синюшончику, й оберігати його від червивих очей та загребущих лап, що всякі почвари тягтимуть до твого щастя.

Так і мало бути, якби наш головний герой не був виліплений з іншого тіста, якби не був він замішаний на сметані, немов колобок, якби не був він чистого поля ягодою та джерельного струмка краплиною, не був порядним та деякою мірою інтелігентним чоловіком.

Хоча іноді наступати на горлянки доведеться, подумав він і вирішив, що варто вже знімати джезву з плити, адже піна піднялася, а пити кип'ячену каву — то доля жебраків і негрів.

— Хоча вони не такі вже і погані, ці Джими Кроу, — промовив наш головний герой уголос і сів біля вікна. Руки йому зігрівала гаряча чашка.

Ще наш головний герой думав про вічність. Точніше, про смерть. Так-так, саме про цю вередливу безносу-ту-саму спокусницю, про цю діваху з темним минулим і ще більш темним майбутнім, про цю володарку людських почуттів, повелительку страхів та правительку незворотності. Коли він залишав рідну оселю, брат його, двоюрідний, так і сказав йому:

— Рита Львівна, братику мій, це жінка, яка ходить по слідах смерті. Братчику мій, братка, братан, знай, що Рита Львівна — жінка страшної вдачі, ти згодом і сам зрозумієш, але вона — непоганий стартовий майданчик, адже ти, братулюшечко мій, зможеш якийсь час пожити в одній з її квартир.

Рита Львівна дійсно ходила по слідах смерті. Цей кооперативний шістнадцятиповерховий будинок на вулиці Чорновола, одразу біля дитячої лікарні, був збудований тоді, коли найстарші його мешканці вже були древніми, як світ. А Рита Львівна була донькою найдревнішої з цих древніх як світ мешканок. Дочекавшись смерті своєї матінки — найстаршої і найдревнішої, вона взяла справу до своїх рук, а місцевих довгожителів — в оборот, почала підлещуватися до одиноких дідуганчиків, що закінчували своє земне життя, до їхніх дружин, що мали прожити трохи довше, до інвалідів та хворих на онкологію. Спочатку вона доглядала бабу Олену, ветерана ще, певно, Куликовської битви, і коли баба Олена віддала богу душу, Рита Львівна стала повноправною власницею її квартири. Потім був дід Олексій зі своїм Георгіївським хрестом (щоправда, до 1913 року) за битву при Порт-Артурі, за ним — тьотя Клавдія Сергіївна, далі баба Оксана, баба Нюра, стара Вербичиха, древня Ліза Іванівна, хворенька Настя, підсліпувата Орися, безногий Валеріан, тьотя Наташа, яку випадково перерізав трамвай, але то темна історія, і навіть сама Рита Львівна до кінця не змогла у ній розібратися, але трикімнатну на десятому поверсі таки загарбала.

Квартира, до якої вселився наш головний герой, належала колись подружжю старих, але ще сповнених сил угорців. Проте дід, старий угорець, якщо чуткам у такій ситуації можна довіряти, втопив дружину у ванній через надлишок почуттів до неї, а сам дременув до Лондона, де мешкав його племінник. Він пристроїв діда до якогось притулку на околиці, біля аеропорту Гетуік, а квартира у Києві відійшла Риті Львівні.

Всього цього наш головний герой, звісно, не знав, проте вже починав здогадуватися. Інакше як пояснити таку кількість квартир в одному будинку в однієї власниці? Проте не здогадувався він про те, що Рита Львівна хоч і була жінкою страшної вдачі, але мала одну таємницю (звичайно, їх було більше, але ця була особливою) від оточуючих, яка б значно знизила її авторитет, дізнайся про неї хто-небудь із її оточення. Вона любила метеликів. Ні-ні, вона не була ентомологом, вона не колекціонувала і не досліджувала лускокрилих, не читала книжки найвідомішого гаркавого ентомолога планети і не виїжджала до Альпійських гір на пошуки рідкісних видів метеликів. Рита Львівна просто їх любила. Це неможливо пояснити, це можна хіба сприймати за належне або не сприймати.

А ще Рита Львівна любила сметану. Про це знали всі, і сама любителька кисломолочного продукту ні від кого цього не приховувала. Це була звичайна безневинна примха. Подібними страждали всі відомі тирани. Хтось любив м'які шкіряні чоботи та солодкуватий тютюн, хтось — палити боярам бороди, інший взагалі теслював на рівні зі звичайними робітниками. Рита Львівна любила сметану. Вона їла її щодня. Багато. З сіллю, з цукром, з медом, з томатним соком, у чистому вигляді та приправлену яєчним жовтком.

Така вона була, Рита Львівна.

Допивши свою каву, наш головний герой вирішив іти на пошуки роботи. Саме робота робить з людини людину, розмірковував він, саме робота допомагає людині стати більш людяною, саме робота дозволяє більш людяній людині стати власником свого помешкання.

Це якщо ти не Рита Львівна, звичайно.

Вже збираючись виходити з квартири, наш головний герой почув дзвінок. Той виривався з телефону. Це міг бути як Ніколай, так і Рита Львівна, це могли помилитися номером, або хтось вирішив пожартувати, або, врешті-решт, це могло бути маркетингове опитування. «Хто б це не був, — подумав наш головний герой, — я візьму слухавку».

— Я вас слухаю, — привітався він.

— Це я, привіт! — кричав Ніколай.

— А, ви! Давно ж я вас не чув, — саркастично мовив наш головний герой.

— Та я у відрядження їздив! — пояснив прямодушний Ніколай.

— До Бірми?

— Що? А, ні, яка Бірма! На Подолі трубу прорвало, їздили радити.

— Що радити, Ніколай?

— Шо куди підсовувати і яким клином який клин вишибати.

— Ну так, як я не здогадався. А чому до мене телефонуєте?

— Хотів привітатися.

— Ну, тоді до побачення, Ніколай, — і наш голов ний герой поклав слухавку.

Внизу, біля виходу з будинку, дорогу нашому голов ному герою перегородила Марія Федорівна. Вона розкинула руки неначе для обійм, але обличчя її було, навпаки, досить зосередженим. Здавалося, Корф думала, чи дійсно той, кого вона збирається обіймати, вартий цього інтимного процесу.

— А на цей раз що? — здивувався наш головний герой, ставши у стомлену позу, немов з усіх поз, які вигадало людство, ця була найпереконливішою в такій ситуації.

— Обіцяла — покажу!

— Що обіцяли? Що покажете?

— Обіцяла показати тобі свою доньку — покажу.

— Та я поспішаю! — вперше за багато років збрехав наш головний герой і від того став червонішим за саму кров.

Марія Федорівна глянула недовірливо.

— Ну добре, не поспішаю, але у мене невідкладні справи! — продовжував брехати наш головний герой.

Цим словам Марія Федорівна також не повірила. Вона стояла з розгорнутими руками, перевалювалася з ноги на ногу й виразно та допитливо вдивлялася в очі нашому головному герою.

— Ну добре, добре! — здався наш головний герой. — Нема у мене невідкладних справ, просто я зараз не готовий, розумієте, Маріє Федорівно! Не готовий. Це ж, певно, така відповідальність!

Підбите око Марії Федорівни зловісно засвітилося.

— Давайте показуйте, — важко зітхнув наш головний герой, мружачи очі від проникливого сяйва фінгалу.

— Валю! — закричала Корф. — Валюш!

— Ma, може, не треба? — пролунав голос невідомо звідки, від чого склалося враження, що сама Корф, неначе віртуозний черевомовець, говорить зляканим дівочим голосом.

— Валюшо, — наполегливим шепотом Марія Федорівна прикрикнула собі за спину, де, окрім зачинених дверей, що усім своїм виглядом манили нашого головного героя на волю, нічого не було.

— Ну, ма-а.

— Цить! Давай заходь!

І тут наш головний герой зрозумів, що Марія Федорівна ніякий не черевомовець, і Валя таки існує, та де там — ще й як існує! Рипнули вхідні двері, з'явився невеличкий силует, і до парадного зайшла вона. У блакитній сукні, поверх якої була накинута шубка з явно синтетичної норки, а над шубкою, в районі голови — очі, більші, ніж ґудзики на шубці, а ті, повірте мені, були не з найменших, ті ґудзики були усім ґудзикам ґудзики, такими ґудзиками можна було каструлі накривати. Алюмінієві.

І ті очі були такими ж блакитними, як ота небесного кольору сукня з білими шлярками й охайним, майже повітряним (певно, з самого Лімеріку) мереживом на талії та округ декольте. А там — у тому декольте — було таке, мама мія, господи прости. Наш головний герой, тримаючись за стіну й випинаючи носочки своїх черевиків, неначе театральний принц з вистави «Попелюшка», не підійшов — підлетів до Валюші й склонився у досить незграбному, проте щирому поклоні.

— Доброго дня, чарівна пані! — видушив він із себе безглуздість.

— Доброго, — привіталася Валя й опустила очі.

— Щойно, на ваших очах, я перетворився на птаху — і все мені стало у радість. Ви… квітка! — щебетав наш головний герой, ігноруючи здивований погляд Maрії Федорівни. — Ви та, заради кого хочеться перетворитися на казкового ельфа й пити ваш солодкий нектар. Ви не повірите мені, але щойно я відчув, як змінилося моє життя. Змінилося воно від вашого погляду, від вашої безкінечної, немов тропічний дощ, вроди.

— Валя, — нескладно відповіла на безглуздий компліман Валя.

— А я… — продовжив наш головний герой, — це просто я, я ніщо в порівнянні з вами, з вашими витонченими пальчиками, вашим досконалим станом, вашими очима…

— Альо!!! — раптом перебила його Марія Федорівна, штурхаючи у плече. — Ти шо, з місяця звалився? Де ти таких слів набрався, ухажор? — І вона розсміялася сиплуватим, проте гучним голосом.

— Я і не знав, Марія Федорівно, що у вас така прекрасна донька.

— Ну! — радісно вигукнула Корф. — Що я говорила?

— Справді-справді, я і не думав.

— То будеш знати, що я слів на вітер не кидаю. А якщо щось і кидаю, то точно не на вітер. — І вона підбадьорливо зморгнула забитим оком.

Але раптом, так раптом, як бува приходить лише смерть, втрутилася донька:

— Ma, a чого він називає тебе Марією Федорівною?

Віра Євсеївна задумалася, потім зашарілася і, міцно стискаючи губи, різко повернула обличчя до Валі.

- І справді… - стиха відповіла Валя, — я й забула.

— Отже, мій хороший, — звернулася Марія Федорівна до нашого головного героя, — Валентина Казимирівна Арманьяк! — І вона з гордістю поцілувала доньку.

— Дуже, дуже приємно, — шаркав своїми ніжками наш головний герой, — ну просто ду-уже приємно.

Він відбивав чечітку, кланявся, згинався навпіл у незбагненних реверансах і навіть не помітив, як позаду нього відкрилися двері ліфта, з якого вийшов невисокий чоловік у сірій дубленій курточці з козлячої шкіри. Поряд з ним на повідку дріботав коричневий пудель, який, швидше за все, і поняття не мав про те, з чого зроблена курточка його господаря. Чоловік з пуделем не розрахував швидкості свого руху і, намагаючись обійти нашого головного героя, що от-от мав упасти на пузо й заходитися плазувати у сповнених безкомпромісної галантності конвульсіях, не встиг загальмувати, наскочив на нашоголовногогероєву спину, послизнувся на поталому снігу, що його позаносили мешканці будинку, і розпластався посеред парадного. Вигляд він мав при цьому як мінімум безпорадний. Загарчав пудель, «як невчасно», — охнула Корф, верескливо заголосив невисокий чоловік, а наш головний герой розгубився у мішанині гучних звуків та людських і собачих тіл.

— Привіт, люба! — видушив із себе він. — От, Чарліка йду вигулювати, — і невисокий чоловік у сірій дубленій курточці вказав на принишклого й до біса нажаханого Чарліка.

— Здрастуй, — тихенько вимовила червона, немов прапор у «Броненосці „Потьомкіні"», Валя.

— Не зрозумів, — ступив крок назад наш головний герой.

— А це, — важко видихнула Марія Федорівна, — познайомтесь, Іван Іванович Арманьяк. Законний чоловік нашої Валі.

Залишок дня

Його наш головний герой провів, лежачи під ковдрою.

Він намагався тримати себе в руках і не давати можливості вислизнути зловісним сльозам із власних сльозових залоз. Наш головний герой згадував те жалюгідне видовище, яке він, немов аквамариновий демон, монструозно демонстрував своєю жахливою, якщо не благою втечею з поля нехай не брані, але сорому й презирства до почуттів, що раптово спалахнули, наче кучері автора антиклерикальної сатиричної поеми й борця проти схоластичного арістотелізму на площі Квітів у тисяча шестисотому році.

Він згадував також погляд, яким дивився на нього Іван Іванович Арманьяк, невеличкий мужчина у сірій курточці. Такими ж очима на нього дивився і Чарлік, що напудив прямо на мокрий кахель. Це був погляд надії, погляд, яким дивляться батьки на безнадійно хворих діточок, погляд, яким дивляться жінки, коли від них йдуть холостякуваті чоловіки, погляд, яким дивиться тринадцятирічний хлопчик Фльора, якого залишають у партизанському таборі і не беруть у розвідку. Наш головний герой довго, якщо не безкінечно, пригадував той незбагненний погляд Івана Івановича, але так нічого і не збагнув. За усіма основними й логічними законами ревнощів, Іван Іванович мав би принаймні накричати на нашого головного героя, проте він лише дивився, немов прощався з єдиною надією. І Корф, стара, безперспективно вульгарна Корф, ще щось кричала. Навіть тоді, коли за нашим головним героєм зачинився ліфт. А вона… Валентина Казимирівна, витончена й пашиста, потупивши свій світлий погляд, лише й встигла вимовити: «Оу, ви вже тікаєте?».

«Боже мій, — стогнав наш головний герой, запиваючи свої душевні рани запашним чаєм, — Господи, — ковтав він сльози, — Отець наш небесний, вона єдина, єдина, хто так до мене звернувся за останні два дні перебування у цьому бездушному, задушливому й безумному будинку. Вона єдина, — сьорбав він чай, — хто звернувся до мене на «ви», єдина, хто зміг поселити промінець сонця в моєму крижастому й пурпурово-лагідному серці. Можливо, це любов? Так і є. Тепер я, окрилений і сповнений безкінечного щастя, зможу дряпатися, дряпатися й дряпатися, як заповідала матінка».

Але разом з тим він знову важко зітхнув. Знову згадалася його соромітна втеча, а з нею й Іван Іванович зі своїм незрозумілим поглядом, і найстрашніше — його, іванівановичська наявність.

— Познайомтеся, Іван Іванович Арманьяк, законний чоловік Валі, - перекривив наш головний герой Марію Федорівну Корф. — А я хто? — зітхнув він приречено. — Хто я? Не законний, не чоловік, а так, горох при дорозі — скуби всі, хто в змозі. Мене змусили навіть витанцьовувати під їхню божевільну дудочку. Як розмазався! Немов вершки по пательні! І що це на мене найшло? Яка комаха мене вкусила? Так гарцював, так викаблучувався, немов і не я зовсім, а якийсь дешевий фігляр, погано просмажений буфон, не надто старанний паяц, Шико, Вальдемар!

— Комедіант! — віддзеркалили шибки й задрижали гундосистими терціями.

— Комедіант, — скрушно погодився наш головний герой, і в цей момент йому страшенно захотілося з кимось переговорити, просто почути людину, нехай би вона навіть і не співчувала йому, аби був живий голос. Голос живої людини. Але нікого навкруги не було. Нікого. В радіусі мінімум сотні верст жодної душі, до якої б він міг звернутися.

Наш головний герой відчув себе одиноким, самотнім і покинутим у великому мегаполісі, де мрії розбиваються об холодний бетон, сподівання розчавлюються потоком автомобілів, любов купується за готівку, а безкраї гаї багатоповерхівок потребують усе нових і нових жертв урбанізації.

І тут наш головний герой згадав про візитівку, яку напередодні йому вклав до кишені Артур. Візитівка виявилась двосторонньою. З одного боку золотом на білому було виведено: «Ніколай. Сантехнік» — і телефон. А з іншого — білим на золоті: «Nicolas. Santa Technique» — і знову телефон.

«З гумором», — подумки відзначив наш головний герой, і його кістляві пальці закружляли у несамовитій мазурці набирання номеру.

До телефону ніхто не підходив, і наш головний герой із сумом, але і не без полегшення поклав слухавку на своє законне, як Іван Іванович, місце.

Надворі сутеніло, допитливий вітер намагався прокрастися крізь шибки, довгі й широкі тіні обережними мазками лягали на стелю, дзюрчав зливний бачок, і все це невловимо й підступно, наче недосліджена африканська бацила, навіювало смуток. Наш головний герой нерішуче намагався забутися у сні, він навіть почав провалюватися у безтурботний стан паралельної реальності, як раптом щось настирливо й методично заходилося витягати його із сомнамбулічної могили.

«Що ж це може бути?» — подумав наш головний герой у напівдрімоті й зиркнув у бік телефону. Бежева жаба билася в падучій. Протягнувши руку до телефону, наш головний герой зняв з нього слухавку й помітив, що апарат від зняття слухавки зменшився на третину.

— Ніколай, доброго вам дня, — вимовив сонним голосом наш головний герой.

— Привіт! — радісно загукав Ніколай.

— Як ви? Як робота?

— Все гут! Все дуже і дуже гут! А ти? Крани не течуть?

— Вашими молитвами, Ніколай!

— А то дивись, єслі шо, вантуз під умивальником! — Ніколай явно хвилювався через сантехніку в квартирі № 2.

— Знаю, знаю. Ніколай, я тут подумав… До речі, ви не зайняті?

— Вільний, немов чорний лицар на приході, - розсміявся Ніколай, певно вважаючи свій дотеп вдалим.

— Добре, я тут цей, телефонував вам, і тепер не знаю, — наш головний герой намагався підібрати слова, — тут ось у чому справа. Хоча ні, пусте.

— Ти давай розказуй! — несподівано образився Ніколай. — Сказав «ам», кажи й «гам». Пусте! Пусте — це ти дав, дав! Ну шо?

Наш головний герой знітився, хотів уже покласти слухавку, але якісь сили силоміць тримали його на зв'язку.

— Алло! — крикнув Ніколай. — Ти ще тут? Зв'язок хріновенький!

— Тут, тут.

— Так шо там?

— Де?

— Ну, ти почав про щось розказувати. Так давай, не тягни зебру за зябра.

Останній вираз наш головний герой зрозумів доволі приблизно.

— Ну добре. Ви, Ніколай, знаєте всіх мешканців? Я маю на увазі, в будинку?

— А то! — не властивим йому басом протягнув Ніколай.

— Що ви думаєте про подружжя Арманьяків? Ну, я хочу спитати, як у них усе?

— А як? Як у людей.

— Просто вони мені здалися трохи дивними.

— Шо, новенький, Валя тобі на око наступила?

Наш головний герой вже почав звикати до дивних ідіом, якими Ніколай щедро насичував свій лексичний простір.

— Та ні, - тихенько промовив наш головний герой, але брехати він не вмів, тому довелося замовкнути.

— Що ні, я ж бачу, тобто чую, що да! А шо? Валя ще та красавіца! Тільки, як на мене, не вистачає їй чогось.

— Чого?

— Ну, як тобі пояснити? Сказати, що не вистачає розуму, — якось грубувато вийшло б, а сказати, що не вистачає гостроти розуму, — нічого не сказати. Але ти спробуй, диви, щось і виграєш. Дівка вона славна. Тільки… тільки тропіки… неважливо.

— Ну да, — погодився наш головний герой. — Симпатична. Неважливо.

— Так шо не дивись на того чоловіка, то сама видимість тільки, а не чоловік. Таких, як він, у хату не пускають.

— Зрозуміло. До речі, Ніколай, все хотів спитати: чим ви взагалі у житті цікавитесь? Окрім сантехніки, звичайно. Ви тільки нічого не подумайте, це банальна цікавість.

— Я любитель потеревенити.

— Тобто?

— Вас у мене он скільки — шістнадцять поверхів по вісім квартир. Поки всіх обдзвониш, попередиш, гляди, і ніч надворі. А ти, новенький, чим займаєшся?

— Зараз проводжу залишок дня. Намагаюся дотягнути до завтра. Тривожно мені, Ніколай, — від такої відвертості з напівзнайомим сантехніком наш головний герой навіть розхвилювався, але у слухавці затріщало, забемкало, зашуміло, пролунав сухий тріск, і зв'язок розірвався.

Проте за сімнадцять секунд знову пролунав дзвінок. Наш головний герой навіть зрадів.

— Алло! Ніколай?

— Так, це я! Я тут наостанок ще хотів спитати. Ти чухав око, поки зі мною розмовляв?

— Господь з вами, як можна? — злякався наш головний герой.

— Ти так кажеш, наче при розмові зі мною ніколи його не чухав.

— Чухав, але тепер знаю, що такого робити не можна.

— Молодець, сідай, чотири.

— Чому чотири? — розгубився наш головний герой.

— Жартую. П'ять. Бувай здоровий, новенький!

Ніколай дав відбій. Можливо, він ще щось дав, але ми цього так ніколи і не дізнаємося. Принаймні не у цій главі.

Розмова натщесерце

Поки наш головний герой не зрозумів, від чого прокинувся, він думав, що прокинувся через нав'язливу думку: холодний язик буває тільки у мерців.

Ця думка то пірнала у надра неспокійного сну нашого головного героя, то виринала разом із ним до напівсвідомого чистилища, то знову занурювалась у неосяжність підкірки. Але остаточною причиною пробудження у таку пізню годину було саме завивання. Це наш головний герой зрозумів одразу, як тільки протер заспані очі. Завивання лунало зі сходового майданчика. Це було очевидним. Наш головний герой міцно притис подушку до голови й знову спробував заснути. Але це йому ніяк не вдавалося. Хтось відверто, з розпачливими схлипами плакав.

Будучи людиною досить співчутливою до чужого горя, наш головний герой натягнув довгого колючого светра й, вибігши до коридору, припав до вічка, але сходовий майданчик виявився порожнім. Хіба кілька недопалків створювали видимість чиєїсь присутності. Проте лише видимість. Нікого, в біса, на тому клятому сходовому майданчику не було. Лише гучні завивання й схлипування.

«Ну і ну-у, Паспарту-у», — подумав наш головний герой, відчинив двері й обережненько дослідив навколишній простір на предмет наявності живих істот. Якщо не враховувати випадкових тарганів та невидимих бактерій, живих організмів на сходовому майданчику не було. Тоді він вирішив відшукати джерело плачу на слух і навшпиньках, немов досвідчений сищик, почав прокрадатися на жахливі звуки, від яких у жилах крижаніла кров.

— Хто тут? — злякано запитав наш головний герой у порожнечі, але у відповідь отримав лише довге й болюче завивання. Так колись завивала Марія Іванівна Коліщатко, мати його колишньої нареченої. Це трапилося два роки тому, коли наш головний герой, сповнений життєвих сил та енергії (тоді наснага самим своїм існуванням підмивала його запалений божевільними ідеями мозок), наполегливо працював на благо людству. Вже був рік, як він закінчив медичний інститут і навіть влаштувався педіатром до місцевої лікарні. У нього була наречена, а він був її останньою любов'ю. Останньою любов'ю Марини. Так-так, її звали Марина. Марина Коліщатко. Чудесна, покірлива дівчина з полум'яним рудим волоссям. Часом вона була схожою на хлопчика, особливо взимку, коли ходила у братовій курточці. Та й влітку теж. Була схожа. Коли стрибала по деревах у шортах та майці. Навіть грудей як таких у неї не було, але це аніскільки не хвилювало нашого головного героя, адже він був безтямно закоханий у Марину, у її покірливість та хворобливу сором'язливість, у її вогняне волосся, у її безгрудість. Він носив її на руках, возив до району катати на каруселях, вони разом, обійнявшись, немов фарфорові Іван-да-Мар'я, стріляли у тирі по алюмінієвих білочках та жерстяних баночках. Він брав її навіть на полювання, де жінкам, як відомо, не місце, але вона була не жінкою, вона була чимось іншим — чим, наш головний герой так і не зміг зрозуміти. Він навіть боявся до неї доторкнутися — така вона була вся тендітна та маленька. А потім вона померла. Дуже некрасиво померла, як бува помирають лише негідники у фільмах Річі, Коенів або третьосортних режисерів навіть не Голлівуду. Одного разу Марина вирішила погодувати свиней. Зазвичай то робила її матінка, Марія Іванівна, але матінка захворіла, їй заслабли ноги, і Марина, будучи дівчиною покірливою та слухняною, взяла баняк з нарізаною туди халепою й пішла годувати свиней. Але замість того, щоб просто віддати льохам їхнє їдло, вона зайшла до свинарника й почала годувати гарненьких тваринок з рук, як то робила ще в дитинстві, коли батько возив її до зоопарку. І тут одна з найбільших льох схопила їжу разом з долонею. З переляку нещасна Марина послизнулася на мокрій дощатій підлозі й упала, заваливши із собою цебра, шалики, ганчірки, а ненажерливі свині, маючи неабиякий хист до ненажерства, потроху-помалу з'їли крихітку Марину.

Ввечері з роботи прийшов батько, майстер з обслуговування тракторів.

— А де Марина? — весело запитав він у дружини.

— Не знаю, можливо, пішла кудись погулять, — простогнала Марія Іванівна Коліщатко.

— А то я їй сандалики купив. До нас з району приїздили товар показувати, я й купив їй сандалики.

— Красиві? — запитала Марія Іванівна.

— Голубі сандалики. Дуже красиві.

— А покажи?

І батько Марини показав дружині сандалики. Вони дійсно були красивими. Світло-блакитного кольору, немов небо у найяснішу погоду.

За кілька годин Марина не з'явилася. Телефонували на мобільний — не відповідала, телефонували нашому головному герою, питали, чи, бува, не з ним Марина.

Наш головний герой відповів заперечно. І взагалі, йому на чергування. У нічну.

Тоді й почали шукати. Довго шукали, аж до ранку. І лише вранці, коли батько, зневірений та зморений від нічних пошуків своєї доні, зазирнув до свинарника, то побачив, як троє нікчемних поросят бавляться з маленьким бежевим черепочком. А поруч — кілька кісточок, і кросівочки, що їх носила покійниця. Тут батько все й зрозумів.

Довго-довго плакала Марія Іванівна, і цей плач був такий самий пронизливий, як і той, що наш головний герой чув у ту темну грудневу ніч.

А після похорону (ховали отой черепочок, дві гомілкові кісточки й одну тазову) наш головний герой заліг у сплячку, запив, звільнився з лікарні й заходився збиратися до Мексики, щоб жити там, працювати у лікарні Акапулько, займатися серфінгом й попивати коктейлі. Але не відпустила його могилка на старому кладовищі, не відпускала й рідна земля. Так він і залишився останньою любов'ю Марини.

І от зараз, коли все на світі було немов у чудернацькому сні, наш головний герой прокрадався крізь сморід харчових відходів до джерела завивання. В ту мить він згадав і Марію Іванівну, і Марину, і навіть хлопчика, якому в ту неспокійну ніч на чергуванні він діставав з ніздрі копієчку. Все згадав наш головний герой, і так йому стало шкода ту бідолашну, що він був згодний зробити все, аби вона не плакала. Принаймні, не так пронизливо. І коли наш головний герой про це подумав, то опинився біля самісіньких дверей, за якими й плакала нещасна. Він підняв голову, навіщось озирнувся навкруги й натиснув зелений пиптик.

Плакати припинили, натомість з-за дверей почулося шаркання, шарудіння, шелест, шемрання і шерех, а після всього цього шурхоту хтось зняв з дверей ланцюжок. Двері відчинилися, й по ніздрях нашого головного героя забарабанив неприємний запах дитячої сечі.

— Сусід! — вигукнув хтось унизу.

У прихожій стояла Рима, вся заплакана, але усміхнена. Дитячий махровий халатик їй був явно величенький. Вона оголила великі жовті ікла й витерла червоні очі напрочуд білою й маленькою рукою.

— Рима, доброго дня.

— Ночі, сусід! Ночі!

— Так, звичайно, — наш головний герой намагався бути ввічливим й делікатним. — Я тут випадково почув, як хтось плаче, і подумав, чи це, бува, не ви…

— Я, сусід, я! Та ти не бійся. Заходь. У мене ще оладки є. Щоправда, з ранку стоять, та то нестрашно.

— Добре, з вашого дозволу, — і він обережно, немов боячись зруйнувати якийсь невидимий світ своїми великими босими ногами, зайшов до коридору й принюхався. Сечею пахло ще гостріше.

— Приємненько, приємненько, — висловив він свою думку з приводу інтер'єра й чомусь сів на маленький стільчик у кутку коридору.

— Він поламаний! — вигукнула Рима й вказала на нормальний стілець на кухні. — Туди проходь.

На кухні не пахло взагалі. Це великою мірою здивувало нашого головного героя. Якби на кухні просто не пахло сечею — це ще півбіди, але щоб не пахло взагалі — з таким він стикався вперше.

На стіні висіла тарілка з намальованим на ній янголом.

— Непогано, непогано, — вимовив наш головний герой.

— Я сама живу, ніхто не руйнує затишку.

— Ну, звісно, — знизав плечима він.

— Оладки? — Рима підсунула нашому головному герою тарілку з неапетитними шуликами.

— Дякую, — відмовився наш головний герой, — після шостої не їм.

— Так ще ж нема шостої!

— Дотепно, — всміхнувся наш головний герой. — Ви мені краще скажіть, чого ви плакали?

— Та шо ти мені викаєш увесь час, наче я учілка? — скривилася Рима. — А плакала, бо сумно. Гірко.

Герой задумався. Всяке буває у людей. Он у матері півбудинку квартир, а доньці її сумно. Гірко. А в нашого головного героя жодної, а щастя десь усередині (і, певно, дуже глибоко) звивається чудернацьким гельмінтом. А їй гірко. Сумно.

— Тяжко мені, - додала Рима.

Та ще й тяжко.

— Може, поділитесь? Чому вам гірко, Римо?

— Та не зважай, сусід. І це, що я хотіла вибачитися за ранок та вчорашній вечір.

— Та нічого, я все розумію.

— Я від мамки вже отримала.

— Не розумію, — видушив раптом наш головний герой з помітною долею обурення, — як таке може бути, що вона, твоя мама, доросла жінка, може бити дорослих людей. Це ж як?

— Тобі не зрозуміти, сусід! Це важко пояснити. Ми всі звикли, і, думаю, якщо захочеш тут жити, тобі теж доведеться звикнути.

— Ну це навряд…

— Побачимо.

— Ну добре, але, може, поясниш, чому ти плакала? Гірко, сумно, тяжко… це не пояснення. Мають же бути якісь причини?

— Мають, — із сумом, гірко і тяжко відповіла Рима.

- І де вони?

— Не знаю. Все дістало. Знаєш, сусід, є у мене мужчина! А от мужика не вистачає. Та не шугайся, ти мені не підходиш, надто млявий… мені треба такого, шоб взяв, скрутив, на місце поставив… щоб любив, — закінчила вона мрійливо.

— Ну, з вашими даними це не проблема…

— Знущаєшся? З моїми даними? Та у мене тридцятий розмір ноги, на мене всі шмотки завеликі. Мені тридцять років — у рік по розміру, — а зі спини більше п'яти не даси. З моїми даними. Скажеш таке.

— Ну, я не знаю, у вас же є якісь свої спільноти, люди ж вашого розміру якось живуть разом, дітей заводять, люблять.

— Та була я колись на таких зборах. Така нудота. Я краще вдома. Там у них одне тільки в голові: ми не маленькі, ми нічим не гірші, ми то, ми сьо, а на ділі — пшик.

— Як пшик? — не зрозумів наш головний герой.

- Їж оладки, — не відповіла Рима.

Відчуття голоду таки підкралося до нашого головного героя, але наважитися взяти бодай одну оладку сміливості не вистачало.

— Ти їж, їж, не соромся, — все підсовувала Рима тарілку з холодними сірими оладками.

— Та я так, натщесерце.

— Ги-ги, — чомусь зраділа Рима. — Розмова у нас така: на голодний шлунок. Як і душа моя, голодна, — і вона, схопившись маленькими пальчиками за штору, потягла її до обличчя.

— Ну, Римо, не плачте. Ну… — намагався заспокоїти Риму наш головний герой, але це йому вдавалося вкрай важко, а точніше — зовсім не вдавалося, якщо ж бути відвертим до кінця, то він взагалі зібрався йти спати. Та й їсти нестерпно хотілося. А сон — найкращий засіб від голоду.

— Я піду, добре, а ви не плачте. Хочете, я з вашою матір'ю поговорю? З Ритою Львівною тобто? Ну щоб вона вас не била.

- І не думай, сусід! — закричала Рима з потішним писком.

— Ну… як знаєте.

Після недовгої паузи він все ж таки твердо наважився піти.

— Ну тепер все, я піду. Добре?

— Та йди, — Рима відвернулася до вікна.

— А можна? — наш головний герой нерішуче потягнувся до тарілки з оладками.

— Та хоч усі бери.

— Я один, — і він підхопив найменший.

Проходячи повз кімнату, він побачив розстелений дитячий диванчик з несвіжою постіллю.

Певно, джерело запаху, — подумав наш головний герой, засовуючи сірий кавалок тіста до рота.

— Офовасея! — попрощався він з напханим ротом. — Е уфуйте! — побажав він не сумувати Римі.

— Ага! — грубувато вигукнула Рима. — Двері закриєш!

«А оладки смачнючі, - відмітив наш головний герой, прийшовши додому, — треба було взяти дві».

З цією важкою думкою він улігся спати, проте ще довго не міг заснути — все думав про бідну і нещасну Риму. Як їй сумно. Гірко. Тяжко.

Найкраща у світі мама, або Ріо-Ріта

Звідки такі дивні думки? Чому? Знову ж таки — навіщо?

Наш головний герой переглядав кольорові картинки минулого дня й намагався збагнути: чим саме так приглянулася йому Валя, яким чином вона так міцно й твердо наступила йому на око? Всією своєю сутністю, своїм поглядом, своєю вродою, покірністю, очима… У таких жінок зазвичай закохуєшся з першого погляду, з перших секунд спілкування, і любиш їх, навіть не питаючи, за що. За що люблять? Люблять не за вроду, не за покірність і навіть не за погляд. Люблять цілком, дощенту — немов рідну землю. Любов до батьківщини — цілковита, неділима, така любов не має меж і обмежень, така любов чиста, немов сльоза незайманої, немов крапля спирту, немов січневі морози. Така любов перегортає сторінки днів минулих і розпочинає новий розділ у житті будь-кого, хто відчуває на собі цей святий дотик беззастережного відчуття.

— Валя, — промовив наш головний герой, і це було перше, що він промовив у цьому новому житті, у цій новій галактиці, у яку він з усього розгону стрибнув, неначе після довгої холодної зими стрибають у новий день весняного тепла.

— Ріо-Ріта, Ріо-Ріта, вєртіца фокстрот, — співав він, — на площадке танцевальной…

Але елегійні думки та безголосий спів нашого голов ного героя зірвав телефонний дзвінок Ніколая, і його грубі фрази своїм слонячим єством розтрощили ту абсолютну й всеосяжну гармонію, у якій перебував наш головний герой.

— Привіт! — кричав він, наче телефонував з якоїсь далекої країни. Наприклад, з Бірми. — Ти знаєш, шо фокстрот має розмір чотири четвертих?

— Ніколай, — констатував очевидну появу Ніколая у своїй слуховій зоні наш головний герой.

— Так, це я! Чуєш, я, мабуть, не буду питати у тебе про те, чи все добре з кранами. Як я зрозумів, ти нормальний пацан, ти класний мужик, новенький, і все сам зможеш зробити. Руки у тебе ж не граблі? Чи граблі? Та жартую, звісно. Ясно, шо не граблі, а то як би ти тримав трубку? Як цуцик шляпку? — І він розсміявся. — Понятно все… Коротше це, шо я хотів. Що ти робиш?

— Тримаю слухавку.

— Да? — перепитав Ніколай і задумався.

Секунду, дві, три, сім.

На восьмій наш головний герой не витримав:

— Ніколай?

— Я тут, — озвався Ніколай.

— Ніколай, ви хотіли поговорити про щось конкретне? Я чого питаю. Справа в тім, що я тільки-но прокинувся, я, знаєте, зараз у такому стані, що не дуже все розумію. У мене була важка ніч, я хочу кави, у мене якісь, вибачте, чисті, можна сказати, душевні думки, а тут ви… Тому я і питаю: щось конкретне?

— Та ні! — радісно вигукнув Ніколай. — Я просто радий тебе чути. Тобто все гаразд, да? Ніяких претензій?

— Ніяких.

— Ну тоді ходи здоровий.

— Дякую. Як добре, коли людина розуміє тебе з півсло…

Але Ніколай зник. Очевидно, він поклав слухавку і вже давно набирав номер когось іншого, аби з кимсь іншим завести дружню вранішню розмову, розпитати у нього про діла, про настрій, про життя в тонусі, гемоглобін двісті. А наш головний герой вирішив відкласти розмову з Ніколаєм до ліпших часів, коли рани від учорашнього конфузу замиляться, коли серце всередині припинить так рвучко шмигляти, а розум повернеться до голови, немов перелітний птах повертається на рідні чорноземи.

Але тут знову пролунав дзвінок.

— Алло? — запитав наш головний герой у слухавку.

— Новенький, — це був Ніколай, — хочу тебе попередити, що лише троє з десяти птахів виживають після перельотів.

— Ніколай? — знову запитав наш головний герой.

Але Ніколай поклав слухавку, немов і не телефонував зовсім, а цей невеличкий інцидент був лише химерою, міражем бажаного, чистої води самообманом.

І не встиг наш головний герой як слід зрозуміти, що ж це, врешті-решт, було, як знову затріщав телефон, і на цей раз голос у слухавці мав суто інфернальне забарвлення.

— Конюх?

— Да, Рито Львівно? — сил сперечатися не було.

— Дійшли чутки, що ти вночі припхався до моєї єдиної наймолодшої донечки…

— О господи, — видихнув шмат стомленого повітря наш головний герой. — Яке на цей раз буде покарання? Ви відсічете мені голову? Чи обійдемося правицею?

— Конюх, це ти у себе в селі таке жало відростив? Помовчи, поки старіш говорять. Я тобі ось що скажу: нічого проти не маю. Ходи до неї, розмовляй, їж її оладки — до речі, Римусік робить дуже смачні оладки, особливо якщо придобрити їх сметанкою, — якщо хочеш, конюх, можеш навіть у ліжко до неї стрибнути, але не здумай її скривдити, не смій зрадити її, штрикнути своє довге жало у спину в той момент, коли вона цього менше за все очікуватиме. Я тобі більше скажу. Так, я дійсно б'ю людей — у мене характер такий, збитошний, іноді я б'ю досить сильно. Ха, — перебила вона сама себе, — я тобі якось розповім, як я починала бити Артура — упісяєшся. Але не про це зараз. Так-от, я можу їх бити, ображати, кривдити словами, так само можу бити і Риму, але ніколи — чуєш! — ніколи не дозволю якимсь приїжджим конюхам завдавати, як це кажуть, психічної шкоди своїй донечці. Тому май на увазі і, як відростиш собі вуса, намотай на них: не дай бог!

Увесь цей час, поки Рита Львівна пояснювала нашому головному герою правила поведінки з її єдиною наймолодшою донечкою, хтось настирливо дзвонив у двері, стукав, навіть гамселив ногами, потім знову дзвонив і знову лупив ледь не головою. Тьохкання розривало навколишній простір чистою треллю, заповнювало всі найпотаємніші схованки у кімнаті, які нашому головному герою ще не довелося вивчити, і від того стуку, грюку, бемкання й переливу солов'їного співу в очах нашому головному герою темніло, а його тіло вкривалося маленькими, ледь помітними краплинами поту. А Рита Львівна все говорила і говорила, а у двері все стукали і гахкали, ляскали і грохкали, немов це були не двері зовсім, а якийсь особливий пристрій, який був створений спеціально для того, щоб по ньому гатити.

«Як же ж його можна було б назвати, цей пристрій?» — думав наш головний герой, але назву так і не вигадав — його перервала Рита Львівна:

— Потім придумаєш назву, конюх. Іди відчиняй. Після розкажеш, хто то був і що їм потрібно. Чао!

І вона поклала слухавку.

«Який несмак, — подумав наш головний герой, — як безкінечно вульгарно прозвучало це її "чао"», немов у борделі якомусь…»

І тут він відчинив двері.

Він відчинив двері й одразу, за звичкою, глянув униз, очікуючи побачити кротоподібну Риму, але ніякої Рими не було, натомість стояли дві нормальні, якоюсь мірою навіть великі людини. Хоча це лише якоюсь мірою. Зрештою, що він міг знати про міру? Наш головний герой уже звик, що будь-що в цьому місті міри як такої не має, тому її чіткі окреслення досить розмилися, розбавилися безмірністю, і все-все-все було схожим на Клінта Іствуда.

Наш головний герой глянув на двох людей, і першим, що спалахнуло у його голові, було бажання негайно зачинити двері, але воно лише спалахнуло, тому наш головний герой переляканими очима дивився на Марію Федорівну Корф та Івана Івановича Арманьяка.

«На кому ж зосередитись?» — думав він.

— Та вже на комусь, — привіталася Корф.

— Да-да, — привітався Іван Іванович. — Дивитеся на нас, немов самого Клінта Іствуда побачили.

— Звідки такі припущення? — у свою чергу привітався наш головний герой.

— Звідти, — Іван Іванович підняв угору очі, немов оце «звідти» знаходилося десь нагорі.

— У тебе є гарбуз? — запитала Корф.

— Н-немає, - розгубився наш головний герой.

— Це добре. А піч?

— Теж немає.

— А це погано. Але все одно ми зайдемо, не проти?

— Заходьте… — і наш головний герой широким жестом запросив непроханих гостей до квартири.

Ті зайшли.

— А навіщо вам гарбуз і піч? — запитав наш голов ний герой, продовжуючи запрошувати гостей у глиб квартири.

— Не нам вони потрібні, а тобі, - висловилась Марія Федорівна, продовжуючи заходити у глиб квартири. — Точніше, гарбуз нам не потрібен, а піч потрібна тобі.

— Нічого не розумію, — здивувався наш головний герой, наспіх закидаючи розібрану постіль подушками. — І взагалі, чим зобов'язаний?

— Та так, — просторово відповіла Корф, виводячи вказівним пальцем неоднозначні сердечка у повітрі.

— Поясните?

— Поясню, голуба, поясню. Женити ми тебе прийшли.

— Мене?

— Ні, Миколу Джерю.

— Якого Миколу?

— Джерю.

Іван Іванович, спираючись на громіздкий левіафанівський організм піаніно, мовчки кивав, виказуючи тим самим повну обізнаність у справі.

— Женити будемо тебе на Валентині. Моїй дочці.

Наш головний герой хотів був щось заперечити, але не зміг через брак повітря у легенях. Натомість він важко сів на диван і тихенько застогнав.

— Що таке? — здивувалася Корф. — Якісь негаразди? Пошалює сердечко?

— Ні, все добре. Просто… просто… як на Валентині? А він? — І наш головний герой вказав на далеко не жвавий силует Івана Івановича.

Останній лише знизав плечима й знову підняв очі догори, немов там, нагорі, була остання інстанція, яка все вирішує.

— А він поїде жити до мами.

— До якої мами? — нічого не розумів наш головний герой.

— Ну, не до вашої ж, — помітно нервувала Корф. Її око почало загоюватися, тому обличчя мало воістину войовничий відтінок.

— До вашої?

— До своєї, дурню, до своєї мами… розумієш!

— Р-розумію. Тобто не розумію. Поясніть…

— Зараз тобі Іван Іванович все пояснить. Іване Івановичу, будь ласка.

І тільки-но Іван Іванович набрав повні легені повітря, аби ласка будь, як протріщав завше невчасний та принципово безтактний телефон. Вибачившись перед гостями, наш головний герой підняв слухавку.

— Альо-мальо! — почувся невиліковно-радісний репет Ніколая.

— Ніколай, вибачте, я зараз не можу. Мене сватають, — пошепки промовив наш головний герой.

— Ого! — ще більше зрадів Ніколай. — То ти зараз наче гуслі в маслі?

— Приблизно, — відповів наш головний герой і, брякнувши коротеньке «я передзвоню», поклав слухавку на своє службове місце.

— Я вас слухаю, — дав слово Іван Івановичу наш головний герой. Але перед тим він зручно вмостився на дивані й закинув одну ногу на іншу.

— Я візьму слово, — пробурмотів Іван Іванович, видихаючи отой об'єм повітря, який він вдихнув не більше тридцяти секунд тому. — Я візьму слово, — повторив він на цей раз погрозливо, — якщо ви і мені дасте можливість отак-от сісти на диван й закинути одну ногу на іншу. Це має бути дуже зручно.

— Так, — погодився наш головний герой, — це зручно. Будь ласка, сідайте. І ви, Маріє Федорівно, сідайте. На стільчик.

— Може, це ти сядеш на стільчик, а я сяду до Іван Івановича на диван? — закинула Корф.

— Ну давайте, — ніяково погодився наш головний герой.

Рокірувавшись зручніше, Іван Іванович Арманьяк таки взяв слово, і першим, що він вимовив, було жіноче ім'я.

— Олена Артемівна Захарченко, — вимовив він жіноче ім'я, — була жінкою красивою та доброю. Колись до неї їздив свататися сам Орлик.

— А хіба він був не голубим? — щиро здивувалася Корф.

— Не опошляйте! Ви постійно все туалетизуєте. Так-от, сам Орлик, але Олена Артемівна дала йому відсіч і вийшла заміж за Кирила Григоровича.

— Розумовського? — іронічно запитав наш головний герой.

— Ні, Арманьяка! — пишно, з надламом вигукнув Арманьяк і підняв вказівного пальця вгору, потім глянув на свій палець і сконфужено опустив руку, навіть більше — прибрав її під стегно. — 3 іншої сторони, у цей час Галина Олегівна Романенко вийшла заміж за Котляра Віктора, як його по батькові, не знаю…

— Чекайте, — втрутився наш головний герой, — ви мені збираєтесь усю генеалогічну структуру вашої родини розповідати?

— Ага, — щиро посміхнувся Іван Іванович.

— Ні, дякую, давайте ближче до справи.

— А чого? — образилась за Арманьяка Марія Федорівна. — Це дуже цікаво. Раджу послухати.

- І наскільки розтягнуться ці прослуховування? — звузивши очі, запитав наш головний герой.

— Кілька годин, — відповів Іван Іванович. — Плюс-мінус.

— Я не маю кілька годин. Плюс-мінус. Давайте основні тези.

— Добре, — неохоче погодився Арманьяк. Його широкі ніздрі час від часу видавали на-гора приглушений писк, а тонкі клінтіствудські губи щохвилини облизувалися неправдоподібно червоним язиком. — Моя матінка, Людмила Прокопівна, чарівна жінка. Я полюбив її з першого погляду, ну майже так, як ви полюбили мою дружину, але сталася несподіванка: коли мені стукнуло тридцять, я зустрів Валентину Казимирівну, і зі мною щось сталося, якісь вежі зрушилися з місця, немов сам Колос Родоський знявся зі свого місця й побіг назустріч своїй Семіраміді або на світловий поклик Олександрійського маяка.

— Взагалі-то, Колос не знявся з місця, а впав. Під час землетрусу.

— Людям потрібні легенди, — виправдалася за Івана Івановича Марія Федорівна.

— Одним словом, — не звертаючи уваги на уїдливі коментарі, продовжив Арманьяк, — я закохався. Ми одружилися, і я переїхав до Валентини у її трикімнатну. В цей будинок. І ось уже три роки, як я сумую за своєю матінкою. Валю розлюбив буквально за кілька днів спільного життя, а матінка… Моя Люд очка Прокопівна… Ех…

— То у вас криза, — сардонічно зауважив наш головний герой, який уже давно зробив висновок, що панькатися з цими людьми — собі у збиток. — Вам тридцять три роки, вік Христа, це, знаєте…

— Ви теж помітили? Ви теж помітили, що мені тридцять три?

— Це важко замаскувати, — промовив наш головний герой.

— Так-так, — почав захлинатися Іван Іванович, — матінка на мене чекає. Всі ці три роки я тільки й мріяв, і от така несподіванка, з'явилися ви. Віра Авсеївна…

- Євсеївна! — поправила Корф. — Три роки знаємось, а вивчити не може.

— Ну, звичайно. Віра Євсеївна обіцяла мені допомогти з пошуком нареченого для Валюші.

— А що вам заважало піти від Валентини Казимирівни одразу, як ви зрозуміли, що більше не кохаєте її? — вкладаючи очевидно зайву ефектність у запитання, промовив наш головний герой і смикнув головою, чого раніше за собою не помічав.

— Принципи, шановний. Принципи! — Й Іван Іванович смикнув головою і собі, наче в цьому смиканні було закладено особливий фермент, без якого ланцюжок, завдяки якому тримався діалог, мав би заіржавіти й розпастися на мільярди порошинок.

— Навіть так? — здивувався шановний чи то принципам, чи то Арманьяковому смиканню.

— Я пообіцяв собі, що поки не знайдеться мені гідна заміна, Валю не кину. І от ви. Така радість.

- І це правда? — звернувся наш головний герой до Віри Євсеївни, тобто Марії Федорівни.

— На жаль, — важко зітхнула вона, і її підбите око засмикалося.

— Але з чого ви взяли, що я хочу одружитися з Валентиною?

Сказавши це, наш головний герой ледь не застогнав. Він згадав очі, згадав декольте, блакитну сукенку з мереживними торочками, тонкий дівочий стан, покірливий погляд.

— Це очевидно, — спокійно промовила Марія Федорівна. — У вас на лобі написано.

Це дійсно було виведено у нашого головного героя на лобі, більше того, було виведено каліграфічним почерком, немов це писала старанна випускниця каліграфічного технікуму, якщо такі технікуми десь існують. Принаймні мають існувати.

— Добре, я припускаю таку можливість, — проскрипів наш головний герой.

— Тоді нема проблем! — радісно вигукнула Корф і плеснула в долоні з такою силою, що наш головний герой навіть розгубився. — Шкода лише, що у тебе немає печі. Було б красномовніше, якби ти її колупав.

А потім запанувала мовчанка. Вона панувала з хвилину. Під час її панування наш головний герой міркував над карколомністю фортуни, він подумки дякував величі хитроплетива, що так бравурно зв'язувалося вузликами на його долі.

Іван Іванович бавився власними пальцями. Він хотів щось сказати, він навіть приготував невеличку тираду, але мовчанка, що панувала, ніяким чином не підпускала до себе, і всі слова, які підготував Іван Іванович, були ним проковтнуті й моментально забуті, тому він бавився пальцями, сплітав їх у карколомні, немов фортуна, вузлики й марно намагався пригадати слова промови.

Марія Федорівна спостерігала за пальцями Івана Івановича й раділа, що нарешті її донька віднайде своє щастя з такою милою й інтелігентною людиною, як наш головний герой.

Але наприкінці мовчанки наш головний герой дійшов ще однієї думки, яка наштовхнула його на те, щоб озвучити її уголос. Тим самим тишу було перервано.

— А Валя? — ледь не істерично запитав наш голов ний герой. — Як бути з нею?

— Валя? — в унісон перепитали Корф і Арманьяк.

— Так, Валя. Як бути з нею?

— З нею, — підхопила Корф, — будь поштивим. Оберігай її від нехорошого люду. Вона дівчина тонкої душевної організації. Можна сказати, уразлива.

— Ні-ні, ви мене не зрозуміли. Я не те мав на увазі. Я стосовно іншого. Валя згодна? Згодна бути зі мною, так би мовити…

— Так би мовити згодна, — полегшено відповіла Корф, і вони з Іваном Івановичем перезирнулися. — Більше того, — продовжила Марія Федорівна, — вона мені цього не казала, але я запримітила, як вона на тебе дивилася, які емоції вирували в її невеличкому мозочку, які бісики іскрилися в очах… О-о-о! Таке може побачити тільки мама. Мама…

«Це добре», — подумав наш головний герой і запропонував випити по чашечці кави.

Марія Федорівна, посилаючись на роботу й довічну вахту, відмовилась. Вона на чотири з половиною секунди глянула на себе у дзеркало, що висіло в коридорі, підправила каштановий кок на своєму черепі й негайно щезла з поля зору чоловіків. А от Іван Іванович випити кави погодився. Навіть з ентузіазмом. Тобто…

— З коньячком, — він хитро глянув на нашого головного героя й дістав зі своєї сірої дубленої курточки невеличку пляшечку коньяку. — Відзначимо наше з вами братання. Ми ж уже майже брати.

— Брати? — здивувався наш головний герой.

— Ну родичі. Майже. Хіба ні? А там де родичі, там і брати. — І пляшка коньяку перекочувала на всипаний крихтами стіл.

— Це коньяк? Заморський? — поцікавився наш головний герой.

— Це для більшості людей коньяк, а насправді — це арманьяк!

— Арманьяк? Це ж ваше прізвище…

— Ну, на те воно й прізвище, — втаємничено посміхнувся Іван Іванович. — Якщо келих потримати деякий час та нагріти теплом долоні, ви відчуєте легкий ванільний аромат, який додає дуб, різноманітні квіткові пахощі та повів сливи і стиглого перцю.

— На жаль, у мене немає келихів. Тільки чашки.

— Так ми ж із кавою. Заварюйте мерщій! — І Іван Іванович від хвилювання почав швидко-швидко облизувати свої тонкі, немов у батька Клінта Іствуда (думаю, вони з сином були схожі), губи.

— Це арманьяк із сорту Фоль Бланш. Бачите, що тут написано? Millйsime! Це означає, що виготовлений він з винограду одного року. На відміну від коньяку.

Близько години Іван Іванович балував нашого головного героя різними своїми судженнями з того чи іншого приводу: і про шахи, і про матінку, Людочку Прокопівну, і про Валю.

— Ви знаєте, — ледь не кричав Арманьяк, — тут у нас недалеко магазинчик є. Так, нічого особливого: магазин як магазин, але у тому магазині є охраннік, ну, як охраннік — сторож при садибі. Так той, щоб ви знали, називає ладью турою. Я йому кажу, що ладья — вона скрізь ладья, а він мені каже, що це тільки на Півночі всякі уркагани називають туру ладьйою. Я йому одне, він мені інше. Докторе, кажу — він попри те, що сторож, ще й якийсь доктор, — докторе, що ви собі думаєте, може, ще й ферзь королева? Психує, матом кричить, руками махає. Он, кажу, у нас взагалі ладью зображують сортиром. От візьміть, кажу, підіть до сувенірної крамнички, хоча б у ЦУМ, кажу, зайдіть, там і побачите: пішаки — холопи, слони — козарлюги, а ладья, друга фігура після ферзя, — нужник. А це чому, бо у нас все так. Ні тобі кораблів, ні тобі хоча б веж — одні сортири посеред городів стоять.

Внутрішньо наш головний герой погоджувався. Зовні теж. І хоч він не кричав, але так само вважав за свинство ті ситуації, коли ладью називають турою.

А потім Арманьяк пішов. Але наостанку, аби підсилити бажання нашого головного героя одружитися з Валентиною Казимирівною, додав:

— Я чув, ви педіатр. Лікар. То знайте, що ви неодмінно з нашою Валюшкою знайдете спільну мову. Вона теж лікар. Щоправда, травматолог. Працює тут, поруч, у лікарні охорони матері і дитини. Якщо ви ще не знайшли роботу, то Валюша вас до себе візьме, вона там на хорошому рахунку. А головне — квартира! Розумієте! Квартира трикімнатна. Живіть, плодіть дітей, радійте! А я до матінки… Я буду з нею. Бо Людмила Прокопівна — найкраща у світі мама.

І пішов. Наш головний герой зачинив за ним двері й принюхався. Пахло паскудно. Швидше за все потом. А ще швидше — від нього самого.

— Наче півжиття прожив, — проговорив він уголос і посміхнувся. Все-таки Іван Іванович приємна людина. Він, до речі, був другим, хто нашого головного героя називав на «ви». А це багато про що говорить.

Кілька тисяч думок одночасно гасали у голові нашого головного героя. Вони, немов спринтери на змаганнях, намагалися досягти своєї мети, розірвати власними широкими грудьми стрічку переможця — так і кричали, перебиваючи одна одну: я! я перша!

Та наш головний герой, перш ніж приймати якісь рішення, вирішив набрати повну ванну й занурити у гарячу воду своє виснажене тіло. Цим одним рішенням, до речі, і була ванна гарячої води.

Але перед тим йому кортіло неодмінно поділитися новиною. З ким? Напевно ж з Ніколаєм.

— Нічєго, что нємци в Польше… — підспівував він, направляючись до телефону.

Один знайомий юрист

— Мене оженили!

— Тебе женили?

— Так, мене оженили.

— То треба радіти!

— Я не знаю, що мені робити, Ніколай. Розумієте, все так швидко, стрімко, блискавично! А головне, Ніколай, обіцяють ще й півцарства на додачу!

— Півцарства — це, звичайно, добрий резон… А що за півцарства?

— Квартира, робота у лікарні. Та й, взагалі, Ніколай, це, певно, любов…

І тут Ніколай, несподівано для всіх — та, певно, і для самого себе — хряснув слухавкою, що спричинило появу коротких гудків, які сповістили нашому головному герою про те, що Ніколай хряснув слухавкою.

«Образився, чи що, — подумав наш головний герой, — але чому? Іноді цього Ніколая важко зрозуміти».

Після цих думок він попрямував до ванної кімнати й занурив своє худе та засмагле тіло у гарячу воду, що спричинило раптове запаморочення голови і, як наслідок, глибокий, немов прірва часу, сон.

Переповідати те, що снилося нашому головному герою, ми не будемо. По-перше, чужі сни — це надзвичайно нудно, а по-друге, сон нашого головного героя був настільки дивним і позбавленим логіки, що переповідати його те саме, що перечитувати амшелевий «Замок», знаючи кінцівку наперед.

Потім наш головний герой прокинувся. Потім — це потім. З часом, можливо, кілька хвилин по тому, можливо, годину. Але факт залишається фактом — збудив нашого головного героя телефонний дзвінок.

Поспіхом витершись великим червоним рушником, наш головний герой, залишаючи мокрі сліди (певно, поганенько він витерся), вибіг до кімнати і зняв слухавку.

— Ти шо, спав у ванні? — крикнув Ніколай.

— Заснув трохи, — наче виправдовувався наш головний герой. — А звідки така інформація?

— Професійна дедукція, новенький! Я в цій справі підкований, наче пес на ланцюгу!

— Ясно.

— А шо тобі снилося? Ну, це так, просто цікаво, розумієш?

— По-перше, чужі сни — це надзвичайно нудно, а по-друге, мій сон був настільки дивним і позбавленим логіки, що переповідати його те саме, що перечитувати амшелевий «Замок», знаючи кінцівку наперед.

— Я в цих ділах нарваний, новенький. І я зрозумів, куди ти хилиш! Я на цих хрестословицях, як кажуть, не одну ногу зламав! Ти краще от шо скажи: все нормально?

— Господи, Ніколай, звісно, все нормально! Ви не будете проти, якщо я вдягнусь? Я тільки з ванни.

— Спав?

— Що?

— Питаю, спав у ванні?

— Ну, я ж уже відповів. Давайте я вдягнусь, а вже потім передзвоню.

Ніколай хряпнув слухавкою, від чого у нашого головного героя задзенькотало у вухах.

— Казус, — промовив він.

Перевдягаючись, наш головний герой позирав у вікно. На вулиці завивав вітер, пластикові годівнички рвучко розгойдувалися, не даючи синичкам змоги дістатися до бажаного їдла. Бахкали петарди.

«Певно, Новий рік скоро», — подумав наш головний герой. Буває. А потім згадав про вранішніх гостей, які між тим були надто непрошеними, наскільки непрошеними можуть бути тільки вранішні гості. Добре, думав собі герой, я з радістю оженюся на Валі. З великою радістю! Оженюся з такою радістю, з якою помирали в'язні гестапо.

І він дійсно з колосальною радістю оженився б на Валі, але виникало чимало питань іншого роду, навіть племені, і то були, можна сказати, болючі питання, на які поки що наш головний герой не міг відповісти. Якщо він ожениться на Валі, то неодмінно має перейти жити до її квартири, а що робити з цією? Не встиг як слід оселитися, а вже дьору дає… Та й гроші заплачені. І цей Іван Іванович… дивна, до біса дивна людина. Хоче до матінки і віддає першому-ліпшому (та й ліпшість ту ще треба довести) цю дивовижну жінку, з такими очима, з такою вродою, віддає квартиру, врешті-решт. Трикімнатну. Щось тут не так, щось тут явно не так. Певно, безжалісна Лахесис надто заплутала ниточку його долі, і тепер сам чорт ногу зломить, розплутуючи її… Ех… А що казатимуть люди? Подивіться на нього, тільки-но перебрався до столиці, а вже і дівку собі підзарядив, і квартирку — ого-го! — запуцькав… І роботу йому знайшли…

Робота! Як же бути з роботою? Не прийде ж він до Валі і не скаже: давай влаштовуй мене. Це суперечить усім його принципам. Тут треба проявляти делікатність, обережність. Не через роботу ж і квартиру він на ній ожениться…

— Казус, — промовив він. — Казус, — ще раз промовив він і знову зняв слухавку, адже після того, як він сказав «казус», щосили заголосив телефон — бежева жаба.

— Алло! — це був Ніколай. — Алло! Я не з Бірми! — певно, Ніколай уже дійшов до розуміння іронії. — Ти вже вдягнувся?

— Ніколай! — різко відрізав наш головний герой. — Ви знаєте, що таке такт?

— Ні.

— Це помітно. Ніколай, вам не здається, що ви надзвичайно настирливий?

— На що?

— Настирливий, Ніколай. Ви не думали, що я можу бути чимось зайнятий?

— А чим?

— Можливо, у мене жінка. «Певно, цей аргумент здасться Ніколаю зрозумілим», — подумав наш головний герой.

— Ти? З жінкою? Ха-ха-ха! Не сміши мене, — і Ніколай розреготався так, як, бува, регочуть надто реготливі люди.

— А чого ви смієтеся?

— Ти? З жінкою?

— Має бути соромно, Ніколай!

— Мені?

— Вам.

І Ніколай знову, як і в попередні рази, поклав слухавку. Обірвав, так би мовити, розмову на півшляху.

— Образився? — сам у себе запитав наш головний герой. — Образився, — сам собі відповів наш головний герой і вже навіть забув, від чого він так розлютився на настирливого сантехніка, адже раптом згадав історію дванадцятирічної давнини. Це сталося одразу по закінченні нашим головним героєм школи. Всі його друзі та однокласники роз'їхалися по великих містах у пошуках слави та визнання, а наш головний герой залишився на господарстві чекати військового призову та допомагати матінці.

І він допомагав. Порався на городі, пиляв на зиму дрова, поливав дерева, варив льосі бульбу, виносив курям розмочений хліб та якісь зернові… І все було б непогано, якби не одна маленька деталь. Цією маленькою деталлю був сусідський пес Сірко. Насправді він був хорошим собакою, невеличким, трохи лякливим, але надто вже галасливим. Кожного разу, коли наш головний герой виходив надвір, Сірко починав натужно гавкати, виводячи його із себе своїм не надто приємним брехотом.

— Нга-нга-нга! — кричав Сірко на нашого головного героя.

Невідомо, чому Сірко почав гавкати саме того літа, але робити це він почав голосно і постійно. Трохи згодом наш головний герой уже не знав, куди подітися від того собаки. Тільки він до курника, а Сірко на нього глядь — і давай заливатися сиплогряном заливчастим, тільки наш головний герой до дров, а Сірко вже тут як тут. І вигавкує так, що інший сусідський пес — Бровко, великий і чорний, наче вовк, — аж до буди тікає. Наш головний герой вже навіть надвір боявся виходити, його аж тіпати почало від того надмірного собачого галасу.

— Мамцю, — казав він мамці, - я більше не можу, я скоро сам загавкаю на нього.

— То загавкай, — відповіла мамця, закриваючи у трилітрову банку вишневий компот.

Врешті, не витримав наш головний герой і тільки-но почув Сірковий галас, як узяв і сам загавкав:

— Шоб ти, падла, онімів! Чуєш, ти, Сіроман клятий, шоб ти онімів!!! — кричав наш головний герой, спльовуючи на розораний чорнозем.

Пройшло два чи три дні. А може, і всі чотири. Вночі нашому головному герою не спалося. Холодне повітря заповзало під ковдру, знадвору видував вітер, чулося собаче гарчання, панував розбрат, у димарі тужливо гув протяг. Була гроза.

А вранці, коли біла, немов піна, імла вкрила все село, наш головний герой направився до нужника і, проходячи повз дровник, помітив під купою нарізаних соснових копилів ледь зриме ворушіння. Придивившись краще, він побачив мокрий клубок сірої шерсті, що дивився на нього якимись напрочуд побитими оченятками. З чорних бусинок текли сльози.

— Сірко? — запитав наш головний герой у клубка, наче, якби то дійсно був Сірко, він відповів би.

Але Сірко відповів. Щоправда, лише невиразним кахиканням.

— Сірко! Що ти тут робиш?

Мокрий і, очевидно, нещасний Сірко, втрачаючи рівновагу, підвівся, і наш головний герой побачив велику рвану рану, що зяяла червоною порожнечею.

— Сірко!

Але той не відповів.

— Сірко! Хто ж тебе так?

Сірко насилу випрямився, заплакав і побрів городом крізь туман до свого подвір'я.

Три ночі наш головний герой не спав, не їв, щогодини бігав до господаря Сірка, дяді Віті, маленького і смішного п'янички, «руського» мужичка. Дядя Вітя лише розводив руками і казав:

— Лікарі зробили все від них возможне. Ісключітєльно все! У сучки тєчка, так цей побіг собі, а там вівчарка — як хряпане! Тепер лишилося на Господа уповати.

І наш головний герой уповав, молився, взяв обітницю нічого не їсти, аж поки не видужає Сірко.

За тиждень Сірко видужав. Наш головний герой побачив його через паркан. Сірко сидів тихенько, піджавши хвоста, й мовчав. Худий і прозорий, наче Клінт Іствуд.

— Сірко! — зрадів наш головний герой. — Сірко!

— Ш-ш-ш, — зашипів на нього Сірко, немов змія. — Ш-ш-ш, — повторив він.

Гавкати він не міг.

Довго наш головний герой звинувачував себе у цій катавасії, що сталася з нещасним песиком, виполіскував свій червивий рот бензином, віддавав усі свої сніданки Сіркові, але голос до собаки так і не повернувся.

А дядя Вітя сказав Сіркові (прости, господи):

— Ну шо, куций, доєбавсь?

От і зараз, сидячи на краю (ні, не прірви) дивана, наш головний герой ледь не плакав, згадував ті давні часи і розумів, що тоді Сірко був його єдиним другом, товаришем і співбесідником, який просто таким чином з ним розмовляв. Інакше він не вмів. Просто такий у нього був голос. Так, напевно, і Ніколай. Він хороший, просто характер мав такий, надокучливий.

І не встиг наш головний герой подумати про надокучливий характер Ніколая, як вкотре (певно, всоте, — відзначив наш головний герой) задзенькотав телефон.

— Ш-ш-ш, — зашипіло зі слухавки.

— Алло! — злякався наш головний герой.

— Ш-ш-ш, — знову почувся цей моторошний звук.

— Ніколай? — на всяк випадок запитав наш головний герой.

— Правда, схоже на змію? — вдоволено запитав Ніколай.

— Схоже. Я хотів вам сказати, Ніколай, щоб ви не ображалися на мене.

— Я? Ображатися? Нехай скромні девочки ображаються. Це не в моєму характері.

— Ну і добре.

— Ш-ш-ш, — знову зашипів Ніколай.

— Навіщо ви шипите?

— Я знайшов у себе талант імітатора звуків! — радісно вигукнув Ніколай. — Щоправда, навчився імітувати лише змію, але все ще попереду.

І поклав слухавку.

— О Господи, — важко зітхнув наш головний герой. — Ніколай, Ніколай.

І тільки-но він важко зітхнув, як одразу відчув відчайдушний голод.

Відчувши це, він вирішив вискочити на вулицю і купити провізії. Якої-небудь, хоч якоїсь, аби бодай щось можна було кинути до рота. Взувши черевики на босу ногу й накинувши дорогоцінне пальто, він поспішив до виходу. Дорогою до магазину наш головний герой хотів побачити Марію Федорівну і розпитати у неї про деталі одруження, але, на його жаль, вахта виявилась порожньою, і розпитати про деталі, ясна річ, не було у кого. На вулиці невловимим полтергейстом таїлася тиша. Лише під ногами чавкав сірий, немов позаторішній, сніг.

Такий варіант, як булочна, наш головний герой відкинув одразу. Надто йому не подобався Глєб, точна копія обергрупенфюрера СС Ернста Кальтенбруннера. Та й продавщиця, геть не дотепна каламбурниця, бажала бути кращою. Але магазин, у якому так помітно нервували касири і цвірінькав дріб'язок, падаючи на кахельну підлогу, виявився зачиненим. Ходили чутки, що магазин на ремонті. Дехто розповсюджував думку, що справа у переобліку, інші твердо стояли на тому, що магазин збанкрутував і тепер доведеться купувати продукти харчування за три квартали. Наш головний герой побіг за три квартали, до іншого магазину, але і той виявився зачиненим. Тут несміливо подейкували про якісь рейдерські операції.

Довелося повертатися назад. Лише булочна працювала так, наче ніякі банкрутства та переобліки були їй не страшні.

Зайшовши всередину, наш головний герой одразу запримітив надто усміхнену фізіономію продавщиці.

— Ну? Прийшов?

— Та так, — відповів наш головний герой.

— То чого тобі?

— Батончик, — відповів наш головний герой, обережно вимовляючи склади слова «батончик». Це слово він обрав недаремно. На нього, подумав він, буде важко знайти підходящий каламбур.

— Батончик, — повторив наш головний герой, радіючи хоч і невеличкій, але власній перемозі.

— Вандамчик, — спокійно відповіла продавщиця.

— Це каламбур?

— Каламбур!

— Зовсім не смішно, — ображено відповів наш головний герой.

— Ти так думаєш? — Глєб Кальтенбруннер відірвав погляд від кросворда й приліпив його до нашого головного героя.

— Хоча дещиця дотепу в ньому присутня, — зніяковіло пулькнув наш головний герой.

— Ти чув! — прокричала продавщиця, звертаючись до Глеба. — Дещиця дотепу присутня! Ха! Слухай, дружок, — звернулася вона вже до нашого головного героя, — хто тебе вчив розмовляти? Нє, ну ти мені скажи, хто тебе вчив розмовляти? А? Так же ж ніхто не говорить. Дещиця дотепу! На, тримай свій батончик!

— Свіжий?

Глєб знову відірвався від кросворда.

— Ну звісно, свіжий, — фальшиво посміхнувся наш головний герой. — Я ще й питаю!

— Отож! — рявкнула продавщиця, і наш головний герой позадкував до виходу. У дверях він наткнувся на Артура. Це була настільки приємна зустріч, що від несподіванки наш головний герой випустив з рук свій батончик. Артур — гаманець.

— О, яка приємність! — вигукнув Артур, піднімаючи замшевий гаманець. — Слухай, я хотів тут з тобою поговорити. Зачекаєш?

Наш головний герой посміхнувся, кивнув головою, підняв свій вандамчик, тобто батончик, і вийшов на вулицю чекати Артура.

За дві хвилини тридцять сім секунд той вийшов з булочної, тримаючи целофановий пакетик, у якому спокійнісінько собі лежали дві булочки з корицею, пакет кефіру та кілька пакетів зі сметаною.

— Терпіти не можу цей заклад, — вказав Артур надбитим пальцем на магазин. — Але всі інші чомусь зачинені. Ходять чутки, що переоблік, але я думаю — банкрутство! Як мінімум.

Він підхопив нашого головного героя за руку, і вони почимчикували у напрямку будинку.

— Знаєш, спочатку я хотів би тебе привітати з одруженням.

— Дякую, — зашарівся наш головний герой. — Власне, поки що йдеться тільки про заручини… якщо їх можна так назвати.

— Неважливо. Одруження, заручини… я тобі знаєш що скажу: у мене є один знайомий юрист. Через нього ти зможеш швиденько владнати усі свої справи. Він майстерно розлучить Івана Івановича з Валею, а потім віртуозно розпише тебе з нею, а тоді… сам дивись, — від хвилювання Артур істерично зашморгав своїм запаленим носом, — квартирка, все буде зроблено — комар носа не підточить! А я за це візьму третину.

— Вибачте, я не зовсім розумію, — наш головний герой уповільнив ходу.

— Та все ти чудово розумієш! — пошепки вигукував Артур. — Валя піде собі на всі чотири, а ти заживеш. Ну й мені, за клопоти, — третина. Тобі навіть робити нічого не доведеться.

— Але я однаково нічого не розумію! На що ви натякаєте?

— А ти міцний горішок, синку! Ну добре, четверта частина мене влаштує, але не менше. Менше я не можу.

— Що?

— Четверту частину я беру собі… А мій знайомий юрист… він усе так зробить, що ого-го! До речі, Рита Львівна його постійний клієнт, ну і я…

— Чекайте! Ви, певно, мене неправильно розумієте. Тобто… ну… — Наш головний герой намагався підібрати потрібні слова, але обурення, яке зростало десь між ребер, не давало змоги їх підібрати (слова, звичайно, слова). — Ви помиляєтесь! Арсен!

— Артур.

— Артур, ви мене не… та я люблю Валю! І мені не потрібні ніякі юристи! Принаймні для того, аби, як ви кажете, на всі чотири.

— Слухай, — Артур наблизив свого запаленого носа впритул до холодного вуха нашого головного героя, — слухай, я можу піти проти власних принципів і взяти п'яту частину, але тоді ти будеш у мене в боргу!

— Я ні в кого ні в чому не буду! Я не такий! — сказавши це, він зрозумів, що фраза «я не такий» критично наближається до фрази «ви забуваєтесь, маестро», тому він трохи зменшив обороти критичності і спокійно продовжив: — І забирати чужу квартиру в намірах не маю, хоча матінка мене за це по голові не погладила б.

— Матінка… — з придихом вимовив Артур, — моя матінка, я так думаю, пахла хвойним освіжувачем.

— Артур, не запудрюйте мені мізки!

— Я нічого не запудрюю! Я просто подумав про свою матінку. Вона померла, коли мені було два роки.

— Я знаю, але це ніякого стосунку до справи не має.

— Точно! — раптово протверезів Артур. — Точно! Повернімося до справи! Отже, ти відмовляєшся, так? Хочеш власними силами спробувати?

— Послухайте, я не буду нічого власними силами, я дійсно її люблю, і мені не потрібна ніяка квартира, а тим більше, якщо вона буде здобута за рахунок чужого страждання.

Артур зупинився. Спочатку він відмовлявся вірити цим словам, потім припустив, що наш головний герой таки може бути чесним і принциповим чоловіком, а потім… а потім, коли все це таки дійшло до його запаленого, як і ніс, мозку, він розгубився. Артур не знав, що говорити, як не знав, чи йти далі, чи сісти прямо отутечки на брудне слякотиння й заплакати з горя. Він був приголомшений.

— Я приголомшений, синку! Я не знаю, що сказати, і навіть міркую, чи не сісти мені прямо отутечки і не заплакати з відчаю! Це дійсно правда? Це правда, те, що ти оце тільки-но мені сказав?

— Ну… так.

— Давай, давай я потисну тобі руку.

І він заходився тиснути мляву пластилінову руку нашого головного героя. Але наш головний герой не відповідав йому такою ж силою потискання руки, він вдивлявся кудись уперед, де запримітив два знайомих силуети, що мирно й плавно, немов тихоокеанська риба-молот, прогулювалися під грудневими каштанами. Перший силует — він упізнав одразу — належав Марії Федорівні Корф. В одній руці вона тримала повідок, на якому висів зневірений у можливості спокійно попісяти пудель зятя, а іншою підтримувала другий силует, що явно належав Риті Львівні. Остання розмахувала клюкою й щось бурхливо доводила Марії Федорівні. Складалося враження, що вона навіть хоче вдарити нещасну консьєржку, тобто, перепрошую, concierge.

— …на мене розраховувати.

— Що? Ви щось сказали? — повернувся із світу того до світу цього наш головний герой. — Повторіть!

Артур повторювати не хотів (він змалечку не любив повторювати, як, власне, і переписувати, перечитувати й переробляти), але повторив:

— Я кажу, що за таких умов я весь твій. Ти зруйнував усі мої уявлення про людей, а тому мій знайомий юрист зможе все владнати безкоштовно. Тобто розлучення, злучення, перепрошую, одруження. І ти можеш у всьому на мене розраховувати.

— О, дуже дякую, — щиро всміхнувся наш голов ний герой, і вони рушили далі.

— До речі, мого знайомого юриста звуть Третичний Іван Зіновійович. Може, чули?

— Ні, не чув. У нас у селищі теж був юрист, Складаний. Василь Каменевич. Чули, ні?

— Не знаю, не чув. Бо мій юрист — Третичний. Теж туди ж, але парень свойський.

— Ну да, а то у нас Складаний. То зовсім інший, значить… От парочка була б. Третичний і Складаний.

Сміючись, двоє джентльменів обтрусили віником ноги і зайшли до будинку. Вже у ліфті, перед зупинкою нашого головного героя, Артур витяг з пакета сметану, а решту — булочки та кефір — протягнув нашому головному герою.

— Це тобі.

— Мені? — розгубився наш головний герой.

— Да, — скривився Артур, бридливо тримаючи пакетик на витягнутій руці.

— Але ж ви собі купували.

— Сметану — Риті Львівні. А от корицю я терпіти не можу. Ну і від кефіру у мене ізжога.

— Печія себто?

— Ага, — відповів Артур.

Наш головний герой, чиї очі вже встигли наповнитися сльозами вдячності та сердечного розчулення, прийняв гостинець і вискочив з ліфта, який тільки-но зупинився на потрібному поверсі, себто другому.

Під дверима нашого головного героя з невдоволеною міною сиділа Рима. Певно, вона чекала на нашого головного героя не першу хвилину. Ї ї невеликі і круглі, немов у дохлої свині, очі випорожнювалися жовчними іскрами зневаги.

— Сусід! — вигукнула вона, підіймаючись з бетонної підлоги. — Ти де лазиш?

— У булочній, — винувато посміхнувся сусід, відчинив двері і, перш ніж зайти самому, запросив Риму.

— Ясно, — відповіла Рима і зайшла до квартири.

Квартиру тим часом переповнював телефонний дзеленькіт. Наш головний герой приречено зітхнув і зняв пальто.

М'ясисті нарости

— Вітаю! Вітаю! Вітаю! — кричав Ніколай у слухавку. — Ти лише три з половиною години у столиці, тому тобі важко буде зрозуміти, але все одно — вітаю!

— З чим?

— Як із чим? Ти не чув? Виглянь на вулицю! Ти подивись, що там робиться!

— Я тільки звідти, там наче нічого не робилося.

— А ти глянь! Прямо зараз глянь!

— Та поясніть мені толком.

— Толком? Що це за слова такі? Ти звідки? Зі славного міста Пскова? Що це за «толком»? Ладно, не зараз. Виглянь у вікно, а потім повертайся і розкажеш мені про свої враження.

Наш головний герой знехотя підійшов до вікна й на мить втратив можливість вимовити бодай що-небудь. Власне, тієї миті, на яку ця можливість була втрачена, він і не збирався нічого вимовляти, але картина дійсно вражала. Ще хвилину тому на вулиці, окрім двох силуетів — Марії Федорівни та Рити Львівни, — нікого не було, а тепер відбувалося ціле дійство… Там було безліч людей — наче всі вони, що сиділи у своїх теплих нірках, багатоквартирних вуликах і фаталістично тісних комуналкоподібних мурашниках, повиповзали на вулицю й забахкали усім своїм піротехнічним арсеналом, що, очевидно, зберігався до новорічної ночі.

Багатосотенні, якщо не тисячні, орди взяли столичні вулиці в облогу. Бакалійники зачиняли свої лавки, банкіри з хрускотом ламали олівці і зривали краватки з власних ший, автомобілі сигналили в усіх тональностях, продавець кави безкоштовно розливав розчинну баланду кожному третьому, а еспресо — четвертому. З даху булочно-кондитерського комбінату пекарі запускали салюти та повітряних зміїв. Навколишній простір наповнювався бузково-жовтими та пурпурно-зеленими кольорами. Звідусіль лунав свист, крик, мат. Сріблястими кометами розлітався серпантин. У контейнерах зі сміттям палали автомобільні шини.

На додаток до всього біля нашого головного героя стрибала Рима й намагалася своїм писклявим голосочком щось донести до його на мить відключеного мозку.

— А? — відірвався від вікна наш головний герой і ошелешено поплівся до телефону.

— Алло, — мовив він у слухавку.

— Ну? — запитав Ніколай.

— Що це?

— Це — смерть!

— Яка ще смерть?

— Смерть.

— Поясніть, Ніколай! Пекарі із заводу навпроти запускають у повітря зміїв, а оскаженілі працівники міністерства транспорту кидають один одному під ноги петарди.

— Смерть!!! — радісно вигукнув Ніколай. — Так люди радіють смерті! Якщо глянути у чорнильні плями історії, то так раділи хіба страті Людовіка, якщо не помиляюся, шістнадцятого. Перша республіка, всі діла. Ну, ти мене розумієш…

— Я не надто розуміюся на історії, та й взагалі її не люблю. Надаю перевагу педагогіці.

— До сраки твою педагогіку! Ти глянь у чорнильні плями! Там усе червоним по дереву заляпано! Там усе є! Далеко бігати не нада!

— Куди бігати? — Наш головний герой навідріз відмовлявся розуміти бодай щось!

Але він усвідомлював, що все це розуміє Рима, інакше вона не стрибала б на одній нозі, наче чапля, хоча до чаплі їй було ще далеко — точніше, ніколи, от до жаби — набагато ближче, але цього наш головний герой не сказав, навіть не подумав, а якщо і подумав, то вправно це замаскував.

— Ти ще тут? — поцікавився Ніколай.

— Ага. Тут. І хотів би почути пояснення.

— Пояснення — потім! Знаєш коли? Я хотів би з тобою зустрітися. Давай, а? Давай, за півгодини біля магазину меблів, ну, коло банку, там, де піцерія така новенька стоїть, да-да, там іще спортивний магазин поруч з авіакасами. Зрозумів?

— П-приблизно.

— Домовились.

І Ніколай зник.

— Е-е-е… — Наш головний герой хотів запитати про те, як виглядатиме Ніколай і чи триматиме він у лівій руці журнал «Огоньок» за сімдесят другий рік, але встиг сказати лише «е-е-е», яке почула лише безкомпромісна порожнеча.

— Знайдемось, — пробурмотів він сам собі і глянув на Риму.

Та, викаблучуючись у корчуватому пароксизмі, вже і не сподівалася достукатися до нашого головного героя.

— Мера вбили! — викрикнула вона й обезсилена, немов марафонський вістовий, впала на пожовклий і затертий паркет.

— Вашого? — спокійно запитав наш головний герой.

— Нашого, нашого, — розплилася у жовтогарячій посмішці Рима. — Увімкни телевізор, сусід.

Сусід увімкнув. Невеличкий чорний телевізор слухняно блямкнув і замайорів не зовсім блакитним, але екраном. Майже по всіх каналах демонстрували заставку: припухла фізіономія покійного столичного мера з білим на чорному написом: «Столичного мера вбито».

Наш головний герой ніколи не надавав значущості політиці, а тим більше столичній. Знав, що мешканці сильно потерпали від ідіотичних коників свого мера, був у курсі, що над ним сміялися всі ті, над ким, у свою чергу, сміялася столична влада, бачив фотографії мера у різних газетах, але ніколи не фіксував на цій фізіономії особливої уваги. Але тепер він чомусь згадав дев'яносто другий рік. Йому було, здається, тринадцять чи, може, чотирнадцять років. Його дядя вже з півроку мандрував човником між Любліном та Ніжином: кип'ятильники, спирт, розетки з УТОСа йшли до Польщі, в Україну ж відправлялися жвачки, відеомагнітофони, презервативи. Ясна річ, вдома у їхньої сім'ї був і власний відак — «Панасонік», якщо наш головний герой нічого не переплутав, а плутав він рідко. Так чи інакше, прийшов наш головний герой одного разу до свого брата. Батьків якраз не було вдома. Дістали домашнє вино, цигарки «Магна», сіли на веранді, почали гратися у дорослих. Десь під стріхою цвірінькали горобці, світило сонечко, вино розігрівало організм.

— Знаєш, — сказав брат, — у мене є класна касета.

— Що?

— Касета в мене є. Хоч, покажу?

На саму касету дивитися нашому головному герою не хотілося, але брат збирався показувати, ясна річ, не саму касету, а те, що було намагнічено на цю плівку.

Секунд із двадцять брат нашого головного героя шарудів у батьківській спальні, після чого обережно виніс чорний паралелепіпед, на якому ручкою було написано «мультісрільми». Від спальні до відіка касета неслася з таким трепетом, немов то і не касета зовсім була, а полковий стяг чи, не дай бог, зіниця ока.

Сам мультісрільм нашого головного героя не вразив. Ну, порнуха, то й що? Бачив він уже таке, не маленький. Он у Сєрьоги карти були такого ж характеру, та й у самого під матрацом удома лежав поцуплений у ніжинського бариги журнал «Cats» — куди тому Сєрьогє з його картами. Але одна деталь у фільмі нашого головного героя вразила. Це були два величезні м'ясисті нарости, вони поглинали в утробу весь навколишній простір, немов кити поглинають планктон, і навіть оператор (це було видно з картинки) боявся їх і крупний план знімав тільки зумом. Ці нарости, зрештою, так запали нашому головному герою в голову, що час від часу спливали в його пам'яті невикатаним яйцями переляком… Туди, де дівка коси не чеше…

І от зараз, дивлячись на заставку з фізіономією вбитого мера, наш головний герой пригадав оті нарости і зрозумів, що губи мера були якщо не репродукцією, то копією тих статевих губ щонайменше. Подумки він посміхнувся і вимкнув телевізор. Його ця новина аніскільки не хвилювала. Його хвилювала Валя, але позаяк він не знав, що йому робити, то чекав. Попри всі вбивства, якісь надскладні обставини, кризи — він чекав. Правду кажуть: не знаєш, яке прийняти рішення, — чекай.

— Ну! — закричала Рима. — Що я тобі казала? Вбили? І знаєш хто? Якийсь псих. Його вже затримали, а він сказав, шо хотів стрибнути у метро під поїзд — жінка пішла, діти якісь не такі вийшли, — але вирішив спочатку зробити киянам подарунок. От і зробив.

- І що?

- І нічого! — роздратовано пискнула Рима. — Ти якийсь тупий! Убив! Тепер свято!

— Він і вам заважав?

— Нам?

— Ну, всі так радіють. Може, я не в курсі…

— Не в курсі, понятно! Моя мамка, царство їй земне, усіх дідків та бабусь, які вмирали на її, можна сказати, руках, пам'ятає, і на кладовище до кожного з них щомісяця навідується, а тепер… от!

— От? Що от?

— А нічо! — спалахнула Рима, навіщось штовхнула нашого головного героя і шмигнула з квартири.

— А нічо… — повторив наш головний герой і дістав з пакетика булочку з корицею та кефір. Останній не вирізнявся першою свіжістю. А що, зрештою, у цій державі було коли-небудь свіжим? Хіба повітря над водами Бистриці… хіба…

Хіба ревуть воли над повною мискою? Чому ж наш головний герой почував себе таким незахищеним, нещасним, втомленим, наче диявол, якщо диявол взагалі може бути втомленим. Куди діти свій розум, до якої дірочки темної його сховати, аби не гриз душу, не виїдав її чайною ложечкою, не дробив усохлі кістки чавуном моралізаторства, не колупав пальчиком ранку… Все від того розуму, все горе від нього.

«Чому, — думав наш головний герой, — мене має хвилювати така звичайна річ, як передобідній променад Рити Львівни та Марії Федорівни? Першій, судячи з її віку, корисні прогулянки, друга — безпосередня підлегла першої, і тому в них мають бути свої звичаї, традиції, так би мовити, обряди будинку номер тридцять. Чому це обов'язково має бути пов'язано з моєю персоною? Звідки такі параноїдальні умозаключения? У рідному селі я був, як кажуть на Півночі, рубаха-парєнь, мене поважали, любили, я мав чудову репутацію, і серед мешканців цілого району вона була найчистіша! Я бинтував дитячі пальчики, накладав гіпс, діставав з дихальних шляхів сливові кісточки, я, врешті-решт, був упевнений у завтрашньому дні. Всі були чисті, відкриті, світлі, можна сказати, душею, а в цьому місті, де ледь не щодня вбивають мерів, я заблукав на нещасних двадцяти квадратних метрах, я розгубився, я злякався, я боюсь зайвий раз глянути у вікно і побачити там пекарів, боюся своїх сусідів, які наче й непогані люди, але ще дивніші за тих пекарів, працівників міністерства транспорту і продавщицю з булочної! Ї хні вчинки або зумовлені тим, чого я не розумію, або нічим не зумовлені взагалі… І в мене є всього лише один друг. Один на десять столичних районів. І цього свого друга я навіть ніколи не бачив. Сантехнік, любитель чорнильних плям історії, балагур і чудило. Ексцентрик. Оригінал. І в мене є всього лиш одна наречена, настільки одна, що такою одною може бути хіба єдина молодша донька Рити Львівни. Наречена, яку я бачив один раз, в яку закохався і якої взагалі не знаю. Можливо, я собі її вигадав? Або виглядів… з паперу… І тепер мучусь, прогинаюся під усіх, кожному намагаюся довіряти, раболіпствую, сервілізм свій зрощую, наче мешканець Хванчкари зрощує пагін дорогоцінної виноградної лози. Якась у мене ідіосинкразія на це місто, якась душевна сверблячка, висипка.

І з цими важкими думками наш головний герой викинув порожню пляшку кефіру до смітника.

За п'ять хвилин і вісім секунд наш головний герой встиг випрасувати сорочку, почистити черевики, що йому купила його матінка, пройтися спеціальним чистильним валиком по грубому сукну пальта й вискочити на вулицю. Але перед тим, як він вискочив, його зупинила Марія Федорівна. Вона була у дещо пригніченому стані, надто роздратована й неговірка.

— Коли вертатимешся, обтруси ноги! — лише це вона й сказала нашому головному герою, на що той, посміхаючись і випромінюючи доброзичливість, відповів:

— Я завжди обтрушую ноги. А ще хотів би спитати стосовно Валі!

Після цього він замовк, очікуючи, що Корф сама заковтне закинуту блешню й підхопить розмову, проте вона лише похитала головою й відвернулася до маленького чорно-білого телевізора, який показував заставку з м'ясистими наростами на півекрана.

— Ей, ви чого? — запитав наш головний герой, не на жарт розхвилювавшись.

Але Марія Федорівна не відповіла. Натомість прикрила двері до комірчини й опустила на її віконечку квітчасту шторку.

Постоявши з півхвилини, наш головний герой зробив певні висновки стосовно поведінки Корф. Не в гуморі. Саме такими були ті певні висновки. Ще за якусь хвилину з'явилися інші висновки стосовно того, чому саме Корф була не в гуморі. Мабуть, вона поважала цього мера, можливо, любила на обід посьорбати гречаного супчику…

— Я сам би його посьорбав, — промовив наш головний герой.

Вийшовши з будинку, він одразу втрапив у людську мішанину, яка хаотично рухалась у всіх можливих напрямках, штовхалась, скалила зуби й зично гиготала, наче над містом хтось розпорошив мішок смішинок. Коли у дитинстві наш головний герой з чогось сміявся, його троюрідна сестра Даша питала:

— Ти шо, смішинку з'їв?

Це її «Ти шо, смішинку з'їв» завжди дратувало нашого головного героя. Та й сестра, зрештою, викликала тільки негативні емоції. Вона з сім'єю жила у Ніжині, тихому провінційному містечку на півночі України. Там узагалі проживала добра половина його родичів, інші ж мешкали в Носівці, ще меншому і провінційнішому містечку, розташованому трохи південніше. Наш головний герой народився якраз між цими двома містечками, у тоді ще тихому селі зі своїм газовим сховищем, лікарнею та школою. У колгоспі, одному на три села, працювали майже всі їхні мешканці. І батьки нашого головного героя, і сусіди, і батьки сусідів. Батьки сестри як ударники труда висіли на дошці пошани заводу «Нєжинптіцемаш» і завжди були в пошані у райвно, а матір сестри, Ганну Віленівну, навіть возили до Югославії. У вісімдесят третьому.

І була в них така пречудова сім'я, що іноді аж гидко ставало. В той час, як наш головний герой з друзями хуліганили та заради розваги випорожнялися у водонапірні башти, ставили досліди на колгоспних кроликах і робили у сараї вибухівку, аби підірвати в Носівці пам'ятник Леніну, Даша, чиста і доглянута, таскала у фанерному футлярі флейту, бігала на танці та читала пристойні книжечки. Батьки всіляко оберігали свою доню від різноманітних зовнішніх чинників, що могли хоч якось негативно вплинути на Дашу. Вони купували їй довгі спідниці, в дев'ятому класі змушували носити шкільну форму, заплітали бантики й водили до окуліста та дантиста. Сім'ю нашого головного героя при цьому не те щоб зневажали, але зверхнє ставлення до землеробів та гречкосіїв було помітне у кожній сказаній ними фразі.

— Можливо, ми можемо вам чимось допомогти? — питав Сергій Володимирович, батько Даші.

— Можливо, ми можемо вам чимось допомогти? — питала Ганна Віленівна.

І кожної осені вони приїздили на своєму доглянутому, як і Даша, «москвичі» й охоче приймали допомогу від батьків нашого головного героя. Кілька мітків картоплі, яблука, тушонку, домашню ковбасу, буряки, моркву, сало…

І коли «москвич», ущерть напханий всілякими харчами, завертав за ріг вулиці, з вікна висовувалася голова Сергія Володимировича, і він кричав:

— Можливо, ми можемо чимось допомогти?

— Ага, — спокійно відповідав батько нашого головного героя, — неодмінно.

Одного ж разу Дашу привезли на літо до їхнього села. Це було якраз між дев'ятим та десятим класами. Щоранку по три години Даша грала на флейті — за рік вона мала вступити до Київської консерваторії, їла самі лише овочі та м'ясо — ніякого хліба чи, господи прости, гарніру. Після обіду вона дві години спала, потім читала, а перед сном ще годину грала на своєму інструменті. Наш головний герой особливої уваги на ту Дашу не звертав. Бігав собі з друзями на рибу, гасав на мопеді, курив на задвірках школи, пив самогон. Аж поки у матері не зникли гроші. Половина получки. І, ясна річ, у такій ситуації ніхто на Дашу не подумав. Ніхто, крім нашого головного героя. В тихому вирі, як відомо… Відомо, але не всім. Як же ж наш головний герой намагався докричатися до своєї матінки, що це, мовляв, вона, Даша, що такі хороші й старанні, такі ясочки-янголятка якраз і крадуть, такі якраз і позбавляються цноти у тринадцять років. Якщо не раніше. Кричав, кричав, та ніхто його не слухав.

За три дні мати знайшла гроші. В іншому гаманці, який залишила в жовтій сумці.

— Я про ту сумку і забула, — сказала матінка. А Даша з докором та вселенською образою подивилася на нашого головного героя і промовчала.

— Чого ти на мене так дивишся? — кричав він. — Що таке, а? Що ти, думаєш, вища за мене, така вся чистенька, біленька! — кричав він. — Сама потім і підкинула ті гроші, бо совість замучила! Знаєм таких! — кричав він. — Всьо, не дивись на мене, дура! Не дивись! — кричав він.

Даша і не дивилась. Мовчки зібрала речі й вечірнім автобусом умотала до Ніжина, залишивши нашого головного героя з повною чашею злості. Він уже знав, що Даша, швидше за все, ніяких грошей і не брала, але настільки її не любив, що відмовлявся повірити в очевидне. Ще з дитинства вона була дурепою. Липневими спекотними днями вона бігала за тополиним пухом, ловила ті пушинки і загадувала бажання. Щось на кшталт: я хочу, щоб мій тато швидко бігав. Або: щоб у моєї мами були красиві очі. Наче тому батьку дуже треба було вміти швидко бігати, а материні вузенькі безбарвні ґудзики могло щось змінити на краще.

І коли Даша казала нашому герою:

— Ти шо, смішинку з'їв?

Він відповідав:

— А ти пушинку? Дура!

Він бив її баскетбольним м'ячем по голові, лякав розповідями про півметрову аскариду та тим, що її батька заберуть на війну в Афганістан, палив їй волосся, а один раз навіть зламав Даші пальця. Просто взяв, підійшов і зламав. Вона навіть і сльозинки не пролила, через що наш головний герой від злості зламав батьків секатор.

Ну а потім вони виросли, і його сестра вийшла заміж за алкоголіка, який змушує її пити, й вона п'є, від чого теж уже стала алкоголічкою. Молоде подружжя живе тепер у Чернігові. Й іноді, коли Даша вип'є надміру, вона бере свою флейту, виходить на балкон і починає грати «пусть бегут неуклюже»…

В березні того самого року

На вулиці було гамірно.

Наш головний герой намагався пробратися до пішохідного переходу, але це виявилось нереальним, та й, власне, ніякої необхідності в тому не було. Машини на проїжджій частині спокійнісінько собі стояли й гуділи, немов живі бджоли, бо, як відомо, мертві — не гудуть.

Прослизнувши крізь суцільний силікон натовпу до проспекту Перемоги, наш головний герой був приголомшений ще більше. Справжнє стовпотворіння, вавилонський бардак, і людська маса, немов запліснявіла манна каша, безформним желе колихалася в різні сторони. Перейти на інший бік проспекту була лише одна можливість — через Повітрофлотський міст. І хоч натовп жирними, немов пальці кремлівського горця, хробаками стікав донизу, все ж пробратися на ту сторону було ще можливо. За кілька хвилин руйнівною силою живих столичних організмів легеньке тільце нашого головного героя було закинуте на ліхтар, але, стрибнувши на засніжений парапет мосту, над самим річищем проспекту Перемоги, він, обережно оминаючи рекламні щити, пробирався до цілі. І за якихось десять-тринадцять хвилин стояв під козирком спорттоварів, одразу за піцерією, коло банку та магазину меблів.

Ніколая ніде не було. Можливо, десь він і був, але явно не давав про це знати. Певно, він з іншого боку піцерії, або на розі, біля банку, чи трохи далі, де розміщена зупинка, — коло магазину меблів, чи взагалі під авіакасами.

— Ей, шановний, шановний! Ага, ви! Не підкажете, де тут авіакаси?

— Тут немає авіакас.

— А де найближчі?

— На площі.

— Якій площі?

— Перемоги!

— А тут точно немає?

— Тут є тільки спортивний магазин, піцерія. А, є ще банк. Ну і магазин меблів, звичайно. А кас, тим більше авіа, немає.

— Дякую!

— Та нема за шо. Зі святом!

— А? А, ну да…

І шановний зник у безпомічній круговерті пальт та серпантину.

Може, ще не прийшов? Мабуть, не прийшов.

— Астарожна-а! — загорланив хтось із натовпу, і над головами людей розірвалася якась салютинка.

— Aт, мать твою!

— Куди преш, падла!

— Падла?

— Расія! Лєта! Латерєя!

— Аптека! Уліца! Фанарь!

— Страну до ручкі довєлі!

— Сукі, нє давіте!

— Хто тут суки? Ви! Шануйтеся!

— А, ета ти, мудазвон щирий!

— Я патріот!

— Ти ніщєброд! Хохлосрач нєдодєланий! Мало вас в тріцатих пєрємарілі.

— Я в таборах був.

— Мало ти там бил! Бандеравєц.

— А ти — ворожою мовою! Хазар!

Нашого головного героя притискали до дверей магазину, він уперто мовчав, терпів, намагався виглядіти Ніколая, якого зроду не бачив, але однаково зазирав кожному до очей, чекаючи зустрічного погляду розуміння.

За кілька хвилин він уже почав кричати:

— Ніколай! Ніколай! Це я, новенький.

З натовпу підключились:

— Ніколай!

— Ніколай!!!

— Ніколай!!!!!!!

«Цього мені тільки бракувало», — подумав наш головний герой.

— Ей, народ, а по домам нє хотітє разбєжаца? — викрикнув хтось.

— Да ради билі би!

— Я когда с работи в Вішньовоє єду, так тоже не протів разбєжаца, только на Саксаганского в такой пробке стою! Попробуй тут разбєжись.

— Ніколай!

— Ніколай!

Наш головний герой уже зрозумів, що ніякого Ніколая він тут не дочекається, та й якби дочекався — поговорити з ним не вдалося б однозначно. Тут не те що говорити — кричати не виходило. Вибиратися, треба було терміново вибиратися, але натовпу все прибувало і прибувало. Рушати через міст не було ніякого сенсу — надто багато там злилося вже людей і машин, вони були навіть на парапетах та ліхтарях. Плакали діти. Господи, хто взяв із собою дітей?

— Ну шо, антихрист цей, душа аспідова, людей із собою на той світ забрати хоче!

— Ага, як у березні п'ятдесят третього!

— Та полная нєразбєріха!

— Домой, люді, домой отпустітє!

— Попробуй отпустісь…

— Панове, та це ж щось неможливе!

— Ей, урод, шапку отдай.

— Кашельок! Тут же мій кашельок був!

— Кірпіч, вєрні бабушке кашельок.

— Га-га-га!

— Не смішно ж, людоньки!

Да-а, вибиратися було необхідно. Тільки як? І жодної душі знайомої, жодної тобі кровинки!

— Та тут столько кровіщі! Господі, людей о стєнкі размазиваєт!

— Ей, там! Разбредайтесь! Прахадітє!

Пройдеш тут, зараз тут не те що пройти, тут проповзти було неможливо.

— На майдане в две тищі чєтвьортом такого нє било!

— Тогда ж за ідею стоялі!

— А сейчас не за ідею?

— Сравніл жопу с пальцем!

— Я щас тібє жопу с пальцем сравняю!

— Ніколай!

— Ніколай!

Наш головний герой почав повільно проштовхуватися, але під ногами побачив чиюсь голову.

— О господи! — викрикнув він. — Тут голова!

— Тут скрізь голови! — відповіли йому звідкись.

— Тут відірвана голова!

Він хотів ще щось додати, можливо, вставити якусь доречну метафору, але ззаду хтось піджав, перед очима в нашого головного героя замаячила чиясь нога, за нею — рука, він відчув різкий удар у потилицю, хтось наступив йому на спину, щось хруснуло, щось бабахнуло, знову звідусіль загасали петарди, салюти, пекарі з булочно-кондитерського комбінату — і знову салюти, салюти, м'ясисті нарости і всипані гречкою, немов попелом, голови.

— Страну до ручкі довєлі, - почувся шепіт, усе обірвалося, лишилися тільки — поліетиленові пакети, трохи крові, чиясь нога у валянку, обгортка від «снікерса»…

І все…

Невдалий діалог

— Допригався?

Наш головний герой зі скрипом відкрив очі. Скрипіли і зуби.

«Може, глисти», — подумав наш головний герой.

— Ніколай… — прохрипів він.

— У тебе щось із кранами?

Над нашим головним героєм стояла Рита Львівна. Наш головний герой лежав на пильному дивані в квартирі номер два. Хотілося пити. Води. Або краще ряжанки. Нестерпно! Але та нестерпність була химерною, адже ряжанки зараз ніхто нашому головному герою не підніс би — велика цаца! Тому довелося терпіти, а терпіння з нестерпністю, як відомо, опонують одне одному.

— Допригався? — знову почувся голос. Писклявий голос. Якщо наш головний герой нічого не плутав, то цей голос належав Римі, єдиній наймолодшій донечці Рити Львівни. Десь на кухні чулося бурмотіння Артура. Той набирав у чашку воду.

— Водички, — тихенько вякнув наш головний герой.

— Артур!!! — крикнула Рита Львівна. — Принеси йому водички.

— Уже несу… — І за мить його видовжена фігура з'явилася в полі зору нашого головного героя. Фігура протягувала чашку з водою.

— З-під крана? — скривився наш головний герой.

— Яка є, - зітхнув Артур і шморгнув червоним, немов вишневий компот, носом.

— А потім глисти…

— Пий мовчечки.

— Дякую.

П'ючи воду, він намагався розібратися з хронологією подій, а крім того, з'ясувати для себе, що йому снилося, а що дійсно відбулося. Але голова розколювалася, немов його рідна держава.

— Мер живий? — запитав він.

— Мер, швидше за все, мертвий, — задумливо відповіла Рита Львівна.

— Люди на вулицях скачуть?

— Це ти доскакався!

— Я? Ні, я про натовпи…

— Які натовпи?

— Ну, про початок березня п'ятдесят третього…

— Що ти верзеш?

— Нічого.

— Що ти мелеш?

— Нічого.

— Що ти варнякаєш?

— Нічого.

— Ти хочеш сказати, що ти мовчиш?

— Ні, боже збав! Не мовчу! В жодному разі! Ніяким чином… Просто… просто хотів упевнитися, що ніхто на вулицю не вискакував.

— Ти вискакував!

— Я?

— Ні, Юра!

— Який Юра?

— Господи, конюх, ти недоношений чи з Драбова?

— Ні, я з-під Носівки. Значить, привиділося. А як я тут? Чому я такий?

— Який?

— Ну…

— Безпорадний?

— Приблизно.

— Не пам'ятаєш?

— Зовсім.

— Аніскільки?

— Ані…

— Артур, розкажи йому, мені нервів не вистачає на цього ідіота.

Артур випрямив спину, хруснув кістками й розказав, що наш головний герой вийшов на вулицю, хотів було перебігти через дорогу, але послизнувся на крижинці й гепнувся, а тут ще й «жигульонок» не встиг загальмувати як слід, внаслідок чого лишилися сліди від ушкоджень на голові та спині.

— А Рима? Ти до мене заходила? — запитав він у явно знервованої Рими.

— Ну? — пискнула карлиця.

- І мера вбили?

— Ну, якщо вірити телебаченню. Хоча йому в наш час вірити… не знаю. Мабуть, убили. З таким не жартують.

— Рима! — зупинила Риму Рита Львівна. — Тобі тут чи вже вдома врізати?

— Вибачте, матусю.

— Отож!

— А куди я йшов? — запитав наш головний герой. Він згадав, як кудись ішов, але сама ціль уявлялася дуже туманно й розпливчасто. В магазин? Навряд чи. Присмак від кефіру не першої свіжості був присутнім досі. На вокзал? В аптеку? Просто так, прогулятися?

— На зустріч із сантехніком ти йшов. Не було тобі чого робити, як просто так прогулюватися.

— А петарди бахкали? Люди раділи?

— Та бахкали, бахкали твої петарди. Пораділи та й порозбрідалися. Велика справа — вбили якогось там мера.

Рита Львівна стояла спиною до нашого головного героя й вдивлялася у темне вікно.

— Але ж ви його не любили!

— Ну, не любили. Придурошний він був. Так і наступного любити не будемо. Тобі вже краще?

— Голова болить.

— Артур, дай йому аспірину.

Артур поплентався на кухню, де зашарудів склянками та пакетиками з фармацевтикою, а Рита Львівна, відірвавшись від темного, немов кров Петра Аристарховича Жирняго, вікна, кішкою — навіть більше — риссю — стрибнула до дивана, на якому знемагав наш головний герой.

— Ну що, дружок… Рима, допоможи Артуру! — Рима покірно щезла. — Ну що, конюх мій славний, женитися захотів?

— А? — наш головний конюх, себто герой, не зовсім зрозумів такої агресивної ескапади.

— Питаю, захотів женитися? Квартирка приглянулася?

— Н-ні, я навіть не бачив її.

— Ну так, звичайно… дарованому коню… Хоча тобі з конями якраз у житті мати справу доводилось…

— Та що ви говорите, Рито Львівно! Я навіть і в намірах не мав.

— Не мав, кажеш?

— Господи, і ви туди ж! Одному пояснював, тепер вам.

— Кому пояснював?

— Н-нікому, — наш головний герой раптом зрозумів, що може закласти товариша. Яким би той не був, але позитивне начало в Артурі засаджено було хоч і глибоко, але міцно.

— Щось ти виляєш, наче глист на обідку. Значить так, не буду з тобою церемонитися, конюх. Нашо тобі та шльондра? Не перебивай. Я все розумію — личком вийшла, нічого не скажеш. Тільки на передок вона слабкувата, розумієш… гулять піде — не встигнеш під ковдру стрибнути.

— Та як ви можете! Та…

— Що таке? — уїдливо потурбувалася Рита Львівна.

— Ану йдіть з моєї квартири! — вибухнув наш головний герой і засоромився.

— З моєї! - І Рита Львівна своїми довгими руками схопила нашого головного героя за горло.

— П-пустіть, — прохрипів наш головний герой. — Пустіть, кажу, а то сам можу…

— Що ти можеш?

— Можу!

— Ну-ну?

І тут наш головний герой, сам того від себе не очікуючи, правою рукою, зігнутою в лікті та в кисті, з усієї сили вперіщив Риту Львівну по фізіономії.

— О-па! — сіла Рита Львівна на підлогу. — О-па, — повторила вона.

Якщо цього наш головний герой від себе не очікував, то того — тим більше, і це «того» несподівано вирвалося з нього другим ударом по вже підпухлій та розчервонілій фізіономії Рити Львівни.

— Ще? — запитав наш головний герой, нервово трясучи головою. — Можу ще!

Рита Львівна, очманівши від такої зухвалої зненацькості, навіть не намагалася піднятися. Міцно заплющивши очі, вона розмахувала кулаками, намагаючись поцілити у нашого головного героя, але той, немов ошпарений, вистрибнув із ліжка і в самих трусах заходився бігати, немов у ритуальному танці африканських аборигенів.

— Ах ти ж сучище! — кричала Рита Львівна.

В цю мить у кімнату зайшли Артур та Рима. Побачивши таку картину, вони на мить розгубилися, але переборовши свою розгубленість, кинулися на допомогу Риті Львівні. Піднявши й посадивши її на диван, вони стали вірними пажами по різні боки від свого царка.

— Ату! — закричала Рита Львівна й указала пальцем на потенційний об'єкт цькування, проте з місця ніхто не рушив. Чи Артур з Римою не знали, що таке «ату», чи наш головний герой виглядав надто беззахисним.

— Ату! — знову прокричала Рита Львівна. — А то поб'ю!

Після цих погроз вірні хорти зробили по два кроки у бік нашого головного героя, але той, ставши у бійцівську позу, відбив у них найменше бажання атакувати.

— Ну! — крикнув наш головний герой, і голос його мав ті нотки відчайдушності, що бувають у людей, яким немає чого втрачати. В армії його навчили не тільки нападати, але й захищатися. Він був неперевершеним стратегом і тактиком і на папері, і на практиці. Особливо якщо ця практика стосувалася рукопашного бою. Англійський бокс — це вам не іграшки.

Зрозумівши, що битва програна, Рита Львівна піднялася з дивана і, вкладаючи у свої слова нескінченний запас ненависті, промовила:

— А ти, я бачу, бійцівська рибка, — око Рити Львівни помітно зафарбовувалось у колір хустинки з відомої воєнної пісні. — Давай щось вирішувати, конюх. Програвати я не звикла. Або зараз я викликаю наряд, і тобі це коштуватиме недешево, або ми йдемо на перемир'я і ведемо діловий діалог. Ну?

Варто зізнатися, що наш головний герой хоч і був не з боязких і задніх ніколи не пас, більше того, в його звичку навіть не входило крутити волам хвости, але від своєї витівки він помітно тремтів, адже бити людину кулаком в обличчя не завжди приємно.

— Добре, діалог.

— От і славно. Артурчику, друзяка, залиш нас, добре?

Артур, тримаючи у руці склянку з розчиненим у воді аспірином, коротко кивнув, шморгнув носом і подався до виходу.

— Чекай, — зупинила його Рита Львівна. — Дай мені цього пійла, — і вона одним махом заковтнула пузирчасту рідину.

Залишившись утрьох, вони розсілися на кухні. Рима, Рита Львівна і наш головний герой.

Стіл, за яким вони сиділи, весь був засипаний крихтами від хліба та залитий плямами від чаю, але це нікого аніскільки не пригнічувало. Звичайна ділова зустріч. Хіба без краваток. А що стосується нашого головного героя, то від хвилювання він так і залишився в самих трусах. Його білі, в ніжно-блакитному візерунку вен ноги час від часу привертали увагу Рими, чого не могла не помітити Рита Львівна.

— Вдягнувся хоча б. Ти, село.

Грубість за грубістю так і сипалися з неохайного, майже клоунського рота Рити Львівни, але наш головний герой до цього вже звик і чудово розумів, що людину у шістдесят з гаком років не переробиш. Він мовчки вийшов до кімнати й надягнув оксамитові фіолетові брюки, що колись виграв у речову лотерею, яку щомісяця проводила сільрада.

— А ти піжон! — висловилась Рита Львівна з приводу брюк, і від такого нечуваного комплімента наш головний герой трохи навіть обм'якнув, неначе надувний круг, пиптик якого відкрили на кілька секунд.

Рита Львівна ще не почала говорити, і дух діалогу лише витав у повітрі над столом. Наш головний герой намагався зазирнути у недалеке майбутнє і зрозуміти, що ж це за діалог такий і в якій тональності він проходитиме. Що потрібно ненаситному Пантагрюелю в спідниці від приватного щастя нашого головного героя, яке відношення має ця карлиця, єдина молодша донька Пантагрюеля, до діалогу, і чи не краще було б все-таки викликати наряд? Від людей у погонах хоч знаєш, чого очікувати, а від цих божевільних — один тільки клопіт… Хоча й міліція навряд чи танцюватиме мазурку на втіху нашому головному герою.

— Тобі немає де жити? — раптом почала Рита Львівна нав'язувати свій діалог.

— Найближчі три тижні — є, - очікуючи підступу, відповів наш головний герой. — Принаймні гроші за вашу квартиру я заплатив.

— Я не про це. Я глобально, — і вона єхидно, наче єхидна Єхидна (ким же тоді була Рима: Сфінксом, Цербером чи Химерою?) посміхнулася. Під оком у неї розквітнув фінгал, не менший за корфівський. І якщо у Марії Федорівни він мав переважно синє забарвлення, то тут ситуація складалася дещо по-іншому: суто з точки зору колористичного задуму — це була неперевершена гармонія, як фіалкове легато, яке перегукувалося між брюками нашого головного героя та підбитим оком Рити Львівни. Якби хтось посередній, позбавлений естетичного смаку та художнього мислення, подивився на це захоплююче поєднання кольорів, він би просто сказав, що так, дійсно, синець і брюки — одного відтінку, але якби на це глянула людина з вищою естетичною освітою, поціновувач прекрасного, здатний розрізняти до сорока відтінків блакитного, він, хоч-не-хоч, але згадав би свою незнану мут всує і від такого потрясіння, напевне, не змішав би масло з темперою, від чого й «вечеря», очевидно, виграла б у битві із всемогутнім Хроносом.

— Я глобально, — повторила Рита Львівна, чий дідусь у свій час тримав шинок.

— Знаєте, мабуть, я кретин і читанням між рядків володію не дуже вдатно. Ви прямо кажіть. Так і так, давай це і це. Я просто не зовсім розумію.

— Так, я одразу запідозрила, що ти ще той кретин! Ну добре. Хочеш нахрапом, як звикли у тебе в хлівах?

— У мене не…

— Та помовчи хоч зараз. Давай так. Тобі ж все одно, на кому женитися?

— Ні!

— Не перебивай. Якісь замашки у тебе… чесно кажучи, не очінь! Ну добре, не це зараз головне. Отже, дивись: квадратура Валиної квартири — шістдесят п'ять метрів. Плюс балкон. Я даю тобі сімдесят два метри. Плюс два балкони. Плюс Рима.

— Мамо!

— Ша!

— Рито Львівна!

- І ти ша! То як?

Наш головний герой був настільки приголомшений цією пропозицією, що не мав змоги не те що рукою поворухнути — пальцем навіть!

— Бачу, ти приголомшений цією новиною. Непогана пропозиція, правда? І дивись: так, без купюр, як кажуть, Валя, звичайно, ліпша від моєї Римочки, це факт, але Римочка буде тобі вірною, розумієш, рогів тобі не наставлятиме, а та ж… та ж — ще та гурія…

Відчувши себе як мінімум голодним пастором Вільгельма Раабе й одночасно придушуючи в собі неабиякі ректальні спазми шаленства, наш головний герой хряпнув кулаком по столу і як справжній мужчина, хоч і робленим, але грубим голосом промовив:

— Ви собі уявляєте, на які компроміси з совістю ви мене штовхаєте? Ці компроміси, щоб і не сумнівалися, згнивають на своїх зародкових стадіях. Я не маю жодного бажання продовжувати такий діалог. Я полюбив Валю, хоча… Ха-ха! Що ви знаєте про любов? Ви ж, окрім грошей і влади, ніколи нікого не любили, ви любите тільки себе, свій, так би мовити, посох, плекаєте хіба свою диктатуру… диктатуру наживи та душевної нечистоплотность Рито Львівно, я вас зневажаю! І моя любов ніякого стосунку до матеріальних благ не має. Не хвилюйтеся, до кінця місяця я з'їду з вашої квартири…

— Ну-ну, — лише вимовила Рита Львівна, піднялася і почовгала у коридор. Вона мовчки взувала свої роздушені туфлі, вдягала коричневу дерматинову куртку, а Рима, не знаючи, як себе поводити й на кого в ці секунди дивитися, колупала свої нігті й тихенько наспівувала новомодну пісеньку, яку, швидше за все, підхопила на коротких хвилях радіо Гаги.

- І можете викликати наряд! — прокричав наш головний герой з кухні. - І ви мене не злякаєте своїми наклепами на Валю! Гурія! Це ж треба! А? Та вона свята! Вона… Та йдіть ви, Рито Львівно, до дідька!

Рита Львівна не відповіла. Вдягнувшись, вона так само мовчки вийшла з квартири й обережно прикрила двері. Розгубившись і, напевно, злякавшись, Рима важко зітхнула і зі словами «ех, сусід, сусід» вискочила слідом за єдиною своєю матір'ю.

Гоббс VS Декарт

Серце калатало гостро синкопованою чечіткою, і наш головний герой знав: якщо не зупинити цей наростаючий регтайм, буде боляче. Боляче в його серці бувало ще з дитинства, і кожного разу перед іспитами або перед якоюсь вирішальною подією нестерпний щем під лівою лопаткою змушував якщо не робити крок назад, то стишувати рішучість точно. І тепер наш головний герой розумів, що нажив собі неабиякого ворога, і перебував у, м'яко кажучи, не найкращому стані. Аби добре жилося, треба неодмінно когось убити. Однак ані сокири (ось, власне, й обіцяна сокира), ані Родіонового запалу в нашого головного героя не було. Він взагалі був проти будь-яких проявів насильства, якщо воно, насильство, призводить до глобальних наслідків, таких як панахида та шість футів під кілем, перепрошую, під бадиллям.

Але ж комусь таки допік той мер, комусь він заподіяв неприємність і тепер спочиває у найкращому зі світів, хоча, може, і не найкращому. Хоч як би там було, але такі розв'язки не для нашого головного героя. Наш головний герой, любі друзі, надавав перевагу консенсусу та порозумінню. Ці два поняття завжди йшли за ним слід у слід і витягали його з таких трясовин та багнищ, що йому міг позаздрити навіть славнозвісний барон. Якщо він, звичайно, існував, чого ми напевне знати не можемо. А якщо і можемо, то не будемо.

Вимкнувши світло, наш головний герой упав на диван. Він міцно, майже пристрасно, обіймав подушку й намагався заплакати, але сльози не приходили, як зазвичай не приходить Дід Мороз. Замість сліз горлом викочувався сухий кашель. Це як татко, який так поспішав відчиняти двері невідомим перехожим. Ти ба, синку, Дід Мороз. Прийшов, віддав подарунок і втік.

— Ага, — відповідав синок. Йому було вигідно, аби батьки думали, що він вірить у Діда Мороза.

Наш головний герой намагався заснути, але сухий кашель не давав змоги зробити навіть цього. Бухи-бухи, кашляв наш головний герой, і його стомлений мозок працював, немов пісочний годинник, — справно і чітко. Боліла голова, саднила рана, нило у ребрах — піт стікав із нашого головного героя, немов навіжений, якщо навіжений взагалі може кудись стікати.

Задзюркотав телефон. Придушуючи напад кашлю, наш головний герой потягнувся до слухавки.

— Я не маю настрою зараз говорити, Ніколай, — висловився він.

— Добре, — відповів Ніколай і поклав слухавку.

— Добре, — промовив наш головний герой. Він зрозумів одну річ: подушка в цій історії зарадити аж ніяк не змогла б, а от вірний покровитель на прізвище Корф — ще й як!

Від нетерплячки нашому головному герою аж заклало у вухах. Він швиденько накинув пальто і вискочив з квартири. Але внизу на нього чекало ще одне розчарування: як і вранці, Корф була відсутньою, тобто її не було. Ні, звісно, десь таки вона була! Живою чи мертвою. Але вахта виглядала порожньою, немов барліг ведмедя, що з якоїсь причини вийшов прогулятися.

Наш головний герой розхвилювався. Вже вдруге за день Марії Федорівни не було на вахті. А між цими її «не було» розмова їхня не клеїлася. Щоправда, у місті казна-що відбувалося, та й він був сам не свій і, певно, як наслідок — це ж треба було, — потрапив під машину. А якби вмер? «Господи! — подумав наш головний герой. — Якби я вмер! Що б подумала матінка, що б вона про мене подумала?»

Він потовкся з хвилину біля комірки і, не дочекавшись Корф, попрямував до виходу. Там, іще під самим козирком, несподівано для себе він сплюнув на підлогу, підняв комір пальта й поліз до кишені за папіросками. Сенс несподіванки, власне, був у тому, що він сплюнув і поліз до кишені за куривом, хоча добре знав, що вже десять років, як не палить, і років сім, як не спльовує.

Але поліз. І не знайшов. Тоді наш головний герой, виматюкавши свої підсвідомі бажання, ще раз сплюнув і хуліганською ходою зашаркав до найближчого кіоску.

Найближчий кіоск знаходився на зупинці, біля головного в'їзду до лікарні ОХМАТДИТ. Там він придбав пачку цигарок і сірники, а дорогою додому, все частіше спльовуючи на сірий, немов автомобіль його дяді, столичний сніг, шикав на людей і шкірився. Так шкіряться провінційні пірати спальних районів. Так шкірився він. Перед тим як зайти до парадного, наш головний герой знову викурив папіроску, про всяк випадок гаркнув на облізлого і, ймовірно, голодного кота, сплюнув сирою слиною і вдруге за життя підняв комір пальта.

Заходячи до будинку й обтрушуючи ноги, наш головний герой задоволено посміхався: створений образ йому сподобався, демонічна личина бездоганно сиділа на його зсушеному, немов чорнослив, обличчі.

Проходячи повз комірку, в якій мала б сидіти Корф, наш головний герой помітив, як усередині, в глухому й теплому затінку, щось ворухнулося, а ще за мить він зрозумів, що у майже цілковитій темряві сиділа Марія Федорівна. Вона дивилася у бік поштових скриньок і мовчала.

«Мовчить, — подумав наш головний герой, — інакше я чув би її голос. А так… а так мовчить».

— Маріє Федорівна? — запитав він, знаючи напевно, що то таки дійсно Марія Федорівна.

— Марія Федорівна, — не своїм, а швидше чужим, навіть відчуженим голосом промовила Марія Федорівна.

— Чому ви у темряві?

— У темряві, - сказала Корф, і жодний м'яз не ворухнувся на її обличчі. Хоча треба зазначити, це наш головний герой міг лише припускати, адже в коридорі було темно, і в цій темряві, сонливій і теплій темряві, прозирались лише корфівські обриси — не більше. Більше було б видно за умов увімкненого світла, але цьому умови не сприяли. Тому і не більше.

— А знаєте, — весело заговорив наш головний герой, — знаєте, я щойно спробував бути хуліганом…

— Гопником? — байдуже промовила Марія Федорівна.

— Ну, нехай би і гопником. Знаєте, мені сподобалося. Щось у цьому є… Щось є…

— Чуєш ти, гопник, іди, куди йшов.

— А… — нашому головному герою здалося, що він трохи образився. — Маріє Федорівна, вам погано? Ніні, ви кажіть, можливо, я можу чимось допомогти? Ви кудись ходили, я тут проходив три хвилини тому, вас не було… вам погано?

— Мені добре. Відчепись. Що вже стара Куйбіда не може відлучитися до затишного місця?

— Ні-ні, звичайно-звичайно. Просто я не розумію, що з вами таке? Ви якось так грубо… зі мною… ну… може, я щось не те зробив. Це через Валю? Або Іван Іванович… Ви скажіть, ага? Скажіть. Ви ж, як-не-як, моя покровителька, — і наш головний герой надто недоречно заусміхався.

— М-да, — важко грякнула Марія Федорівна. — Покровителька, — зітхнула вона. — Я тобі знаєш що скажу? Тут невеличка проблемка з'явилася. Ти не станеш чоловіком моєї доньки.

— A? — все ще усміхався наш головний герой, хоча добре розумів, що з цим, у принципі, можна було закінчувати.

— Ага, що чув.

— Але ж як?

— Так.

І тут до нього все дійшло. Він якось моментально, себто миттю, а ще себтіше — блискавично все-все зрозумів. Вся картина стала перед ним, уся, повністю, абсолютно, чітко і ясно, прямо і рівно, буквально, точно й остаточно — в натуральну, як то кажуть, величину. Його мозок загудів поршнями й плунжерами, усі шестерні, наче в непідробному швейцарському годиннику, закружляли у злагодженому вальсі, і все спливло на поверхню, немов загребущі комерсанти початку дев'яностих спливали під мостом Патона.

Наш головний герой згадав ранковий променад, Риту Львівну, її голос та міміку, побачив усю ту махіну, яка регульовано працювала на цю жінку з короткими ногами та довгими руками. Він побачив усіх юристів, лакеїв, денщиків з розпущеними хвостами, усі ці висушені, немов квіти без поливу, контори, квартири, весь кооператив, який працював на неї, всю цю безжалісну круговерть.

— Рита Львівна? — запитав наш головний герой. У його голосі було стільки спокійного драматизму й холодного напруження, що Марія Федорівна, піджавши губи, лише тихенько нявкнула:

— Да.

— Але ж ви моя покровителька! — прокричав наш головний герой. — Ви!!!

— Тільки Валю ти однаково не отримаєш. Ех, бідний, бідний Іван Іванович. Він так хотів до матінки…

— М-да… — протягнув наш головний герой. — Що, за місце на вахті боїтеся, за тепле й насиджене місце? — презирливо процідив він і глянув на Корф так, як Кібальчиш, певно, дивився на Плохіша. Або як Маяковський на Сєвєряніна.

— Да, боюсь! — розпачливо промовила Корф, і її рука витягнулася зі скрученою дулею. — Впав тут нам на голови. Ї хав би ти додому! Селюк!

— Хто?

— Селюк! Знаєш шо, забагато розкомандувався! Вали давай до свиней! Як там Рита Львівна казала… Цей… Конюх! О! Конюх ти, от ти хто! Давай у стійла!

— Фігушки вам, Віро Євсеївна! — мовив наш голов ний герой і кинувся до ліфта. В нього не вистачало сил вислуховувати цю ахінею й остаточно збагнути, як тепле місце під сонцем, точніше, під трубою центрального опалення, змінює настрої незначних людей із найнижчої, навіть позарангової сходинки чиновницької драбини. Фігушки вам, Віро Євсеївна, фігушки.

За дві з половиною хвилини він стояв на сьомому поверсі перед жовтими, як піски Сахари, дверима. Він гарячково тис на дзвоник, а лівою ногою стукав у двері. Дзвоники мають властивість залишатися нечутними, удари ногами — рідше.

Наш головний герой припинив гатити ногами у двері тоді, коли вони відчинилися. Ще півхвилини тому він очікував побачити на порозі шістдесятип'ятиметрової квартири з балконом розхристану й наповнену терпким соком Валю, в його голові розкадровувалися картинки бурхливих обіймів, гарячих поцілунків, нестримних катань по підлозі й імпульсивних взаємопроникнень, але відчинилися двері, і вся його нафантазована розкадровка посипалася прахом та попелом, битим склом й обгорілими пелюстками сподівань. Десь так.

На порозі стояла далеко не Валя, а ближче Іван Іванович. І хоч той був розхристаний та, певно (цього ми достовірно не знаємо), наповнений терпким соком, однак бажання злитися з ним у поцілунку або разом качатися по підлозі у нашого головного героя не виникло.

— Так і двері зламаєте, — промовив Іван Іванович, облизуючи тонкі губи. Це, мабуть, свідчило про те, що нашого головного героя він бачити не очікував і тепер явно хвилювався. А ще Іван Іванович гриз яблуко.

- Іване Івановичу, — наш головний герой яблука не гриз, але хотів би, тому оце його «Іване Івановичу», швидше, було адресовано яблуку, ніж безпосередньо Івану Івановичу.

— Яблучко? — запропонував Арманьяк. — Проходьте. Наш головний герой пройшов. Від яблука не відмовився.

- Іване Івановичу, — вдруге промовив наш головний герой. — Де Валя?

— Валя спить.

— Послухайте, Марія Федорівна заявила, що Валі мені не бачити як власних вух…

— Так і заявила?

— Ні-ні, не так, звичайно. Львів… Рита Львівна хоче мене оженити на своїй єдиній наймолодшій доньці. Рима — дівчинка хороша, навіть добра в якомусь сенсі, але ж не мені з нею бути… розумієте? А Марія Федорівна тепер не віддає мені Валю. Боїться за своє місце.

— Чекайте-чекайте… Як не віддає? Хто її питати буде!

— Це ваша справа. Але я не хочу неприємностей. Годину тому… ну, може більше, я побився з Ритою Львівною. Уявляєте? Побився. Дав їй по морді, зацідив так… нормально. А тепер я нічого не знаю. Я тепер усього боюсь. Ніколи не боявся — і боюсь.

— Ого! — присвиснув Іван Іванович. — Прямо по морді? А що з вашою головою? У вас подряпини. Рита Львівна дала здачі?

— Ні, це «жигульонок»…

— А?

— Та впав я.

— Тобто Рита Львівна отримала по заслузі і вас не побила?

Наш головний герой кивнув.

— То за це треба випити, хороший мій! Обов'язково! Арманьяк?

— Не зараз, Іване Івановичу, не зараз… Давайте потім. Мені терміново треба поговорити з Валею. Необхідно все з'ясувати, чи хоче вона за мене заміж, чи коритиметься своїй мамі…

— Звичайно, хоче! — перебив його Арманьяк.

— Я це волів би почути від неї.

— Вона спить.

— Не час тепер спати, Іване Івановичу! Збудіть її, я вас благаю… Валю! — прокричав він кудись у далечінь і темінь кімнат.

— Не кричіть, розбудите.

«Розбуджу, — подумав наш головний герой, — власне, цього я і хочу».

— Валю! — знову прокричав він.

— Ну добре, добре, тихіше. А то і справді розбудите. Я вам зараз все поясню. Зараз. Зачекайте, дайте дух перевести, з думками зібратися. Зараз, секунду. Зараз все поясню вам… Може… арманьяку вип'ємо? Ні? Ну, тоді сідайте сюди, ага, під стіночку… Чаю? Добре…

Іван Іванович заходився заварювати чай, а наш головний герой, передчуваючи неприємності, почав розглядати кухню, в яку його запросив Арманьяк.

«Кухня як кухня, — подумки відзначив наш голов ний герой, — гарна кухня. І ці шторки такі приємні, в півниках, і скатертинка симпатична, рожева, немов черево щеняти, і вазочка з печивом… здається, пісочне? І чайничок який у них милий, а ця картина, натюрморт — усе так витримано… і холодильник новий, великий… «Норд»? А ні, "ЕлДжі"».

— Холодильник я заберу до матінки, — перебив його Іван Іванович. — Холодильник є ще на балконі, старенький, щоправда, але працює нормально… Ваш чай. А тепер слухайте.

Наш головний герой слухняно сконцентрував свою увагу на словах Івана Івановича, але те, що він нарешті почув, ніяким чином не могло вкластися до його голови. І не тому, що почуте виявилось аж таким вражаючим, а тому, що наш головний герой просто не міг второпати, що ж сказав Арманьяк. Либонь, то було щось надто швидке й невиразне.

— Валя не знає поки про те, що стане вашою дружиною. Але те, що вона цього хоче, це факт.

Приблизно так і сказав Іван Іванович.

Після того як це не вклалося у голові нашого головного героя, він поставив одне-єдине питання:

— Але як ви могли сватати Валю без її відома? Ніні, я все розумію, сватати ви її могли, і навіть без відома, але ж так не робиться. Це, вибачте, неприпустимо!

Арманьяк, так швидко облизуючи губи, що міг би стерти їх до ясен, розлився невеличкою тирадою та роз'ясненням свого політичного й життєвого бачення:

— На ділі я демократ, — у голосі Арманьяка прослизнуло щось втаємничене, він заговорив пошепки, час від часу озираючись навколо себе, — і, якоюсь мірою, ліберал, розумієте? — продовжив він, рясно стікаючи потом. — Я людина, схильна до надмірної поблажливості. Але в моїй душі перетлівають якісь такі надзвичайні штучки, такі їжачки, знаєте, авторитарні, диктаторські. Часом мені хочеться зігнати все це стадо за колючий дріт і кожному пояснити методом черевика та нагайки, як варто жити. Лібералізм мій — від боягузтва та безпорадності, дай мені волю, я б розтрощив усе це кубло, розігнав би всіх по кутках, наче тарганів, і змусив би боятися. Але я слабкий і маленький, — його смагляве обличчя впритул наблизилося до вуха нашого головного героя так, що останній почув, як із пор на шкірі Іван Івановича витікає піт. — Тому, коли в душі моїй визрівають прагнення, коли я чогось сильно-сильно хочу, то дію не найліпшими методами. Іноді брешу. Так-так, брешу. Як от, наприклад, вам. З одного боку, мені хочеться і вас також загнати до центру стада, а з іншого — дати повну свободу дій. Але ж ви, вибачте, тюхтій. Ви слабак. Такий самий, як, зрештою, і я. І серед двох обов'язково знайдеться людина сильніша, людина, у якої одні якості розвинені більше, інші — менше. От тому я й пішов на таку хитрість. Повірте мені, наше з Валюшею сімейне життя нікуди не годиться, і я бачив… я бачив тоді, коли сидів біля ліфта, — ви ж пам'ятаєте, як я гепнувся, — так-от, я добре бачив, якими голодними очима на вас дивилася Валя. Це не порожні припущення, повірте мені. Тому я хочу, щоб усе вийшло природно, щоб ви з нею ближче познайомилися, поспілкувалися, зводили її в концерт, тобто, вибачте, на концерт, а тоді вже освідчилися, і вона, я впевнений, з радістю погодилася б стати вашою дружиною, а ми тим часом підготували б усі необхідні документи для розлучення та злучення, перепрошую, гм-гм, одруження. Тим більше, у Артура, ну… ви ж знайомі з Артуром? От і чудово. В нього є один знайомий юрист… Ми з Артуром — друзі вже багато років, і він пообіцяв мені допомогти. Та й вам обіцяв, якщо не збрехав.

— Не збрехав, — відповів наш головний герой. — Тільки навряд чи він допомагатиме, цей ваш Артур, бо перебуває на службі у Рити Львівни, а та, якщо ви не забули, дуже й дуже не в захваті стосовно нашого з Валею одруження. Але ваша позиція, Іване Івановичу, мені зрозуміла. Можна й так. От тільки чи буде це нормально — так, за спиною у Валюші?…

— Нормально! Розумієте? Нор-маль-но! Ми ж із вами не проти неї у змові, ми — за ваше благополуччя. Тому все дуже й дуже нормально… А Артур — ви не переживайте. Він як той Труффальдіно, Тартюф. Ні, Тартюф… то трохи інший. Артур, бачте, мій друг, а не Рити Львівни…

В цей час у кімнаті почулися невиразні звуки, заскрипіло ліжко, і від цього скрипу кров нашому головному герою вдарила в голову, неймовірно збудивши його уяву. За хвилину заспана і, здавалося, застуджена Валя вийшла на кухню. Ї ї тіло було обтягнуте чимось схожим на льняне рядно, над яким безпомічно звисали руки, вздовж і впоперек перерізані червоними смужечками, які, певно, утворилися від контакту з грубими випуклостями постелі.

— Ваню, у нас гості? — запитала вона і зітхнула, від чого груди її високо піднялися.

— У нас… да, у нас тут невеличкий гульбан. Ти у нічну зміну сьогодні?

— Я вихідна, Ваня.

— Ах, ну звичайно. Я забув зовсім… До речі, познайомся, це…

— Ми вже знайомі.

Валентина Казимирівна сіла на краєчок високої табуретки і знову зітхнула. Наш головний герой відчув її запах. Так зазвичай пахнуть тільки волошки. Або ваніль.

— Або тюльпанчик, — промовила Валентина Казимирівна, піднялася і вийшла з кімнати.

— Валюш, приєднуйся до нас.

— Угу, — промовила Валюша й направилася до ванної.

Звідти залунало спочатку дзюркотіння, потім — злив, а тоді вже — відкрився кран і потекла вода. Всі ці звуки зводили нашого головного героя з розуму, і єдиним бажанням, яке виникло у нього тієї хвилини, було бажання вигнати з квартири Івана Івановича, схопити Валю за груди і злитися з нею у чомусь настільки стидному, яке навіть і уявити важко. Він намагався тримати себе в руках, хоча чудово розумів, що навряд чи втримає. Але розвалюватися на молекули, корчитися, немов останній блазень, у реверансах та випліскувати із себе тонни рожевої шипучої рідини пишномовних звернень він не збирався. Це виглядало б недоречно, не той був час, тим більше, наш головний герой уже встиг перетравити перші порції закоханості й перейти до нової стадії, а саме раціонально виваженішої, тобто тієї, яка хоч трохи здатна підім'яти емпіричний досвід та сенсуалізм (див. Гоббс VS Декарт) і дати можливість зосередитися на аналізі об'єкта.

Іван Іванович, натомість, не картав себе подібними міркуваннями: він тим часом розповідав свіжий анекдот, що трапився з його поки що тещею, а також згадував про те, як вони разом їздили до Умані. Нарешті наш головний герой насилу заспокоїв себе і зробив спробу втямити зміст розповіді Івана Івановича…

- І от в Гумані, - Умань він виговорював з літерою «г» на уманський, себто гуманський, лад, — коли ми дійшли до тієї церквушки…

— Чекайте, а що ви робили в Умані?

— Я ж кажу, з тещею поїхали.

— А чого поїхали? До парку Потоцького?

— Та здався нам той парк. До тещі поїхали, у неї там будинок. Вона ж сама з Гумані…

— Стривайте, тобто як — з Умані? Мені вона казала, що з Василькова.

- І що її звуть Марія Федорівна Корф.

— Значить, вона не з Василькова?

— Звісно, ні. Типу ви не знаєте нашої Віри Авсеївни.

- Євсеївни, — обережно поправив наш головний герой.

— Да, Євсеївни. Коротше кажучи, слухайте далі. Під'їжджаємо ми до цієї клятої церкви, аж тут тещу скрутило…

Він не встиг договорити, бо на кухню зайшла Валя. Цього разу вона була вдягнута у величезний махровий халат, її щічок ледь помітно торкнулися рум'яна, вії — підкреслила туш, а обличчя в цілому виглядало свіжішим і навіть молодшим. На жаль, трохи почервонілий ніс та посоловілі очі все-таки виказували хоч і легку, але неприємну застуду.

— Продовжуй, Ваню, — промовила Валентина Казимирівна, але Іван Іванович якось трохи знітився, зашарудів під столом ніжкою й тихенько пукнув:

— Та ні, то нецікаво…

— Як знаєш, — посміхнулася Валя, і нашому головному герою на мить здалося, що вона, очевидно, була чимось невдоволеною.

— Просто я зі сну. Таке буває, - пояснила вона нашому занепокоєному головному герою, і той таки дійсно заспокоївся, хоча міг і не заспокоїтися, бо не завжди слова діють заспокійливо, навіть якщо це і заспокійливі слова. І наш головний герой, вже будучи спокійним, але все ще скутим через присутність Валі, попросив ще чаю. Іван Іванович, радіючи, що може чимось допомогти нашому головному герою, заходився азартно розсипати чай по чашках.

— Мені можна просто кип'яточку долити, — промовив наш головний герой.

— Та що ви їй-богу!

— Та нічого, — посміхнувся він і раптом почув голос Валі, яка поцікавилася наступним:

— То чим ви займаєтесь?

— Я лікар. Власне, я кілька днів лише в столиці, тому навіть не знаю, чим зайнятися. Роботу шукаю.

— О-о! — обличчя Валі явно випромінювало зацікавлення. — Лікар! Я теж…

— Я знаю, — посміхнувся наш головний герой.

— Да, я розповідав йому про тебе. Трошки, — втрутився Арманьяк, возячись із чайником.

— Цікаво. Але знаєте, якщо ви розраховуєте на те, що я влаштую вас до ОХМАТДИТу, то помиляєтесь…

— Валюш, що ти кажеш гостю! До чого тут? — з болісною мімікою проказав Іван Іванович.

— Та ні, не хвилюйтеся. Я навіть і не хотів за спеціальністю…

— Так уже й не хотіли? — примруживши очі, з недовірливою інтонацією спитала Валя.

— Ні, не хотів.

— Я вам повірила!

— Ну добре, хотів, — здався наш головний герой, — але просити вас про це не збирався.

— Так уже й не збиралися?

Насправді наш головний герой збирався, але не хотів. Себто не хотів саме звертатися. Натомість він відчував, як тремтять його ноги, як підкочує щось важке до паху, як бубонить у мозку одна-єдина фраза: Господи, я її хочу. Я її хочу. Я її хочу.

І вже не бачив він у Валі тієї покірності та слабкості, недокрів'я та витонченості, які здалися йому такими виразними у першу їхню зустріч. Над усім залишилась одна тільки фраза: я її хочу.

Від того нашому головному герою стало раптом настільки неприємно і совісно перед самим собою, що він так і не відповів на Валине майже риторичне, але питання, а лише опустив очі, від чого хибні висновки вигулькнули самі собою на поверхню виразної паузи.

Якби ж вона знала, чого він тут опинився. Якби вона знала!

— Добре! — раптово вигукнула Валентина Казимирівна, відшукуючи босою ногою капцю. — Ми зробимо так: післязавтра у нашій лікарні поетичний вечір. Ви приходите, слухаєте, коли читатиме наша головна — аплодуєте. Під час виступу Лідії Марківни або Василя Кириловича — невдоволено кривитесь і ховаєте очі. Ясно?

— Ясно.

— А потім читаєте самі.

— Читаю?… — злякався наш головний герой, чудово розуміючи, про що йдеться.

— Свої віршики читаєте, це незрозуміло?

— Але ж я не пишу… — скис наш головний герой.

— То напишіть. А потім, коли всі все прочитають і почнуть розливати спирт у склянки, я скажу, що ви також лікар. І вже тоді, якщо ви сподобаєтесь нашій головній… насправді, вона всього лише завідувач діагностичного відділення, але добре знає, як на кого впливати… так-от, якщо ви їй сподобаєтесь, вас візьмуть на «швидку». А тоді вже будете доводити власними кров'ю і потом, що ви варті чогось більшого, ніж просто робота на «швидкій», і можете бути повноправним лікарем, мати свій кабінет із ширмою, кушеткою та аптекарською шафкою. Ну, а якщо не сподобаєтеся… то вибачайте… — Валя підвелася з диванчика. — Все, буенос діас. А ти, Ваню, не напивайся!

— Так ми ж чайок!

— Я сказала.

Вона сказала і вийшла з кухні. Наостанок війнула коричним теплом та свіжим потом (щойно було «кров'ю і потом»… десь тре замінити), махнула грудьми і зникла у кімнатах.

— Характер, — виправдався Іван Іванович за дружину й невідомо звідки дістав пляшечку арманьяку. — Давай, за твоє здоров'я.

— Та я не…

— На сон грядущий — саме воно.

— Ну, хіба трошки…

Те, що наш головний герой ніколи не писав віршів, було не зовсім правдою. Писав, утім це було дуже давно і поросло вже високою соковитою травою, як, бува, поростали свого часу посічені козацькими шаблями татари в степах Таврії. Але готувати якийсь віршик до літературного вечора у лікарні — це вже був зовсім ідіотизм чи, вибачте на слові, пародія на… на… наш головний герой навіть не міг придумати, на що. Так чи інакше, він почувався вищим за весь цей балаган і рідку грибкову поросль на тілі суспільства. Він волів би, щоб його прийняли на роботу за його професійні якості, а не за аплодисменти їхній заввідділом чи то пак мімічні зведення Валиних рахунків із якимись там Василем Марковичем чи Лідією Кирилівною…

З цими думками він приймав душ, на щастя, сантехніка працювала справно. Сантехніка? Цей довгий день, цей безкінечно довгий день, який уже добігав кінця, минув майже без розмов з Ніколаєм, більше того, він минув у такій самотності, що тепер наш головний герой був би не проти поговорити хоч із самим дияволом, якщо той, звісно, вміє говорити. Ех, що то було за життя?

Насухо витершись рушником, наш головний герой заліз під ковдру й заплющив очі. Нехай мені присняться леви, подумав, або ні, краще Валя, передумав він. Така жінка, така жінка! Гонорова, зверхня, недоступна.

Не якась там дівчинка, що буде тобі у рота зазирати, не якесь там покірне звірятко, а справжня левиця!

Все ж таки нехай краще леви…

Життя прекрасне

Сонце, немов білий карлик з великими очима, зазирнуло до кімнати, і наш головний герой прокинувся. Сонце було скрізь. Яскраве до неможливості грудневе сонце. Воно осяювало всі закомірки у квартирі номер два на вулиці Чорновола, ЗО, де перебував наш головний герой уже не перший день. І навіть не другий.

З обважнілою головою він підвівся з дивана, підійшов до вікна й відчинив кватирку. З вулиці долинав гомін школярів, що поспішали за свої обмальовані непристойностями парти, і нерозбірливий гуркіт вантажівок. Поверхом вище трусили килимки.

На годиннику вже десять хвилин як було десять. Так довго наш головний герой спав хіба в останні дні армії.

«Які справи у мене сьогодні?» — задавав собі питання наш головний герой.

Враховуючи те, що писати віршик він відмовився, справ не було ніяких. Але кудись подітися йому хотілося страшенно. В його варіанті це означало — втекти з квартири. Наш головний герой боявся, що мстива рука Рити Львівни, мстива і довга, наче жердина, яка підпирає виноград або сливу, така довга, що тисячу разів могла б оперезати земну кулю по екватору… так-от, він боявся, що ця рука дістане його сьогодні, дістане і почне тероризувати, волочитиме його уздовж неприємних тем для розмови й теліпатиме у різні сторони, немов свиня ганчірку, а він тільки і встигатиме, як відбивати найболючіші з ударів, проте сотні дріб'язкових насмішок, немов шрапнельна начинка, вражатимуть його в різні незахищені місця.

Він снідав швидко. Снідав тим, що зміг знайти. Третій день він майже не їв, а якщо і їв, то всілякий непотріб, від якого шлунок не збирався бути в особливому гуморі. Чомусь пригадалися оладки карлиці Рими, і стало так сумно, так тужливо і безперспективно, що нашому головному герою захотілося до мами. Тепер йому було неважко зрозуміти Івана Івановича, який так прагнув дістатися до своєї матінки. Мабуть, таки вона дуже смачно готувала, напевно ж у неї була стерильна чистота, що не передбачала цього безкінечного балагану та ідіотизму, які чорним, немов негр уночі, смерчем кружляли навколо. І, безперечно ж, у неї були відсутні, як відсутнє серцебиття у триденного покійника, всі ці інтриги та підступи. Тож здавалось закономірним, що він, приємний та добродушний Іван Іванович, страждав уже не перший рік у цьому зміїному кодлі і просився до матінки…

Бідний, бідний Іван Іванович.

Десь об одинадцятій годині наш головний герой вирішив зателефонувати Ніколаю. Він набрав номер і притис слухавку до вуха. Пі-і-іп, пі-і-іп, пі-і-іп, казала слухавка, але Ніколай так і не з'явився, тому наш головний герой не почув його збудженого та веселого голосу. Він уже збирався покласти слухавку, як гудки припинили своє жалісливе скавчання і почулося ледь вловиме шипіння.

— Алло! Алло! — закричав наш головний герой, розуміючи, що хтось таки зняв слухавку. — Алло! — повторив він.

— Алло, — сухо й обережно промовив хтось, і нашому головному герою здалося, що цей хтось, очевидно, був не Ніколаєм, а кимось кардинально іншим. Так кардинально, як бував свого часу тільки Рішельє.

— Це не Ніколай, — якесь розчарування промайнуло в голосі нашого головного героя. — Ви ж не Ніколай?

— Сусід! — раптом прокричало зі слухавки щось, і це щось виявилося Римою.

— Римо? — здивувався наш головний герой. — Ви? Чому ви?

— А чому ти? — справедливо закинула Рима. Ї ї питання можна було б перефразувати по іншому. Наприклад, «навіщо ти».

— Я… Ніколай. Ми тут… розмова у нас.

— А, — з байдужістю протягнула Рима. — Ми з Ніколаєм гульбенили всю ніч, а зараз він на виклик поїхав. Щось десь прорвало, і там без його порад не розібратися.

— Ясно, — промовив наш головний герой, і йому стало незручно, соромно й навіть образливо. Він відчув присмак якоїсь зради. Настільки якоїсь, що її неможливо було б навіть пояснити.

— Слухай, сусід, ти, цейво, я до тебе заходила вчора ввечері, а тебе не було. Я хотіла тобі коє-шо пояснити. Ти на мене не ображайся. Мені абсолютно пофіг, розумієш, пофіг. Це не я, це все мамка. То вони щось затівають, а на мене зла не тримай. Ти мені потрібен, як пень колоді.

— Ніколай? — чомусь запитав наш головний герой. Певно, фразеологізм такого плану, як її останнє речення, органічно звучав би з уст Ніколая. Все це певним чином наштовхувало на роздуми.

— Слухай, сусід, я завжди думала, що ти нормальний мужик. Тепер же мені здається, що за тобою домік Павлова плаче.

— Хто плаче?

— Який ти нудний, сусід! Давай, пока! А! Ще. Мамку мою не бійся. Вона тебе не битиме. Просто єйний характер такий. Зрозумів?

— Зрозумів.

— Тоді давай!

І вона щезла, як, бува, щезають рідкісні види метеликів.

«Характер такий, — задумався наш головний герой. — У всіх у вас характери. Один я безхребетний. Як отой метелик».

І він, знесилений, упав на диван.

З'явилось велике бажання знепритомніти, але це йому не вдалося. Бентежні думки стосовно Рити Львівни навіть після втішливих слів Рими не полишали нашого головного героя, і він вирішив, що невеличка прогулянка районом неабияк збільшить шанси його занепокоєнню зменшитися у розмірах, а настрою — піднятися на кілька сходинок.

Як вирішив, так і вчинив. До цього часу сонце вже встигло сховатися у свинцевий накип, що зловісно, немов ядерна катастрофа, нависав над містом. У повітрі стояв незримий і майже нечутний гул. Так гуде зазвичай у голові при високій температурі. Довжелезний затор тягнувся з самого Подолу. Він починався десь на Верхньому Валу, далі тягнувся через усю Глибочицьку, простягав свій гуркотливий та горлатий організм уздовж Чорновола і закінчувався на кільці Севастопольської площі. Це був великий затор, грандіозний. Немов всесвітній потоп або виверження Везувію. Дивним було те, що він утворився в такий, у принципі, незатористий час, між одинадцятою та дванадцятою годинами. Біля кіосків та магазинів нікого не було. Всі стояли у заторі. Лише наш головний герой, втретє у житті піднявши комір, прогулювався вгору по Чорновола.

— Я бичок подніму-у, горькій дим затяну-у, — насвистував він пісеньку шкільної молодості, прийнявши рішення завернути на Андрющенка, де не так докучали безкінечні клаксони та смердючі вихлопні гази. Біля чорного в'їзду на територію дитячої лікарні він побачив кошеня. Це була маленька ангорка.

— Цуцику, — звернувся він до кішечки. — Ти змерз, цуцику?

Але цуцик не відповів, натомість притиснувся до холодної цегляної стіни і притис вуха.

Кошеняті було щонайбільше місяців із чотири. Воно було чисте і перелякане, немов інтелігент, що забрів до хуліганського кварталу. Наш головний герой підняв цуцика та запхав його під пальто.

— Цуцику, — звернувся він до нього. — Ти ж не проти, що я тебе так називаю? Знаєш, я тебе вже люблю.

Від слова «люблю» Цуцик випустив кігтики у светр нашого головного героя і простогнав зворушливе «няув».

— Давай я тебе нагодую, малий.

У кварталі від нашого головного героя маячив один з мережевих супермаркетів. Він швиденько рушив до магазину, а Цуцика лишив у камері схову, щоби той, не дай бог, не втік чи не замерз, як казав дід нашого головного героя, у драбадан. До речі, про діда. «Треба буде про нього подумати», — подумав наш головний герой.

Придбавши молока, дешевого корму для котика та дві пачки курячих пельменів для себе, наш головний герой дістав Цуцика з камери схову і під невдоволеним поглядом охоронця (схожого, за описом Івана Івановича, на того охоронця, якого іменують доктором і який ладью обзиває турою) пішов додому. Проходячи повз віконечко Корф, наш головний герой відвернувся і навіть не глянув у її бік. Він би з великим задоволенням набив Марії Федорівні ще одного синця, тим більше що досвід у цьому він уже мав неабиякий, але це вже було б розцінене як злісне хуліганство, і списати на самозахист навряд чи вийшло б.

У квартирі Цуцик заліз під диван і вилазити звідти навідріз відмовився. Він аргументував свою позицію незвичною атмосферою, а на додачу підтвердив це протяжним шипінням.

— Характер, — припустив наш головний герой, але налив молока у блюдце. — Захочеш — візьмеш, — сказав він Цуцику. — Хоч відігрієшся, і те слава богу.

Сказавши це, наш головний герой увімкнув телевізор. По всіх каналах, окрім національного, йшла реклама. Національний показував передачу про Києво-Печерську лавру. На цьому наш головний герой і заснув. Але не до кінця. До кінця заснути йому не давали думки про діда, який мав бути головним персонажем цього думання і про якого він збирався думати, стоячи в супермаркеті. Дід нашого головного героя був хорошим.

Такі діди насправді рідкість.

В нього були сильні руки і гаряче серце.

Ще давно, до народження нашого головного героя, дід був головою колгоспу. Це був добрий і чесний господар, який за все своє життя ніколи нічого не вкрав і ніколи нікому не заздрив. Дід набив свої руки за довгі роки щотижневих ударів по одній сільській фізіономії. Цю фізіономію звали Ромою. Його батько був циганом, мати — росіянкою, яких спочатку звів концтабір під славним містом Любліном, а потім закохав один в одного фронт, куди вони пішли одразу після звільнення в'язнів цього концтабору Червоною армією. Батька, щоправда, швидко вбили. Свої ж, конокради. А матір загинула трохи пізніше від рук своїх же російських урок. І залишився їхній син сам-один, і кров циганська текла в його жилах, і сонце розігрівало її, і кочував Рома від села до села, аж поки не забрів до Чернігівської області, де закохався у славну україночку Галю, й народилося у них двоє не дуже гарних, але цілком здорових діточок. Так уже любив Роман свою Галю, що аж завидки брали односільчан, але разом з тим був у ньому стрижень кочовий, що тягнув його до безкінечного циганського танку по степах та луках. Він стримував ту свою кров горілкою. Як напивався, одразу забігав до хати та лупив з горя свою Галю. Тільки та була мудрою жінкою, все розуміла і пробачала Романові його жорстоку вдачу. Але сам Роман собі не пробачав, йому неодмінно треба було покарати себе, і тоді він ішов по селу та чіплявся до людей, аби ті, добрі люди, надавали йому по пиці. Коли ж він отримував бажане, то весь у синцях приходив додому, брав баян, стілець, виходив на вулицю, сідав під старезною, немов літочислення, вільхою і починав грати. Довго грав, міг і до ночі, і до ранку грати. І ніхто не наважувався йому заборонити це, бо тоді робився Роман сильнішим за дуб і страшнішим за самого нечистого — всіх умент розкидував і знову сідав розтягувати міха баяна.

Але набридло йому бути битим кожним зустрічним. Якщо отримувати, то від людини знаної, яку поважають. І став він до діда нашого головного героя ходити. Прийде у суботу ввечері, стане на ґанку і кричить:

— Василю! Василю, друже!

Вийде тоді друг до Романа, розмахнеться і як трісне його межи очі — той аж до клумби з незабудками й відлетить.

І так щосуботи. А коли діти підросли, став Роман пити ще частіше. Тож хоча і зняли вже діда нашого головного героя з головування у колгоспі, але приходити до нього Роман не припинив. Чи не щодня ходив він до діда, а той безвідмовно лупив Романа. Саме таким чином і стали в діда дуже сильними руки. Надзвичайна та сила передалася згодом нашому головному герою, разом із дідовими чесністю й порядністю. І хоч як мати не змушувала його часом іти проти власних принципів, він ніколи не міг собі такого дозволити, а якщо і міг, то у дуже маленькій кількості і в дуже незначних випадках, і силу свою застосовував лише у надзвичайних випадках.

…Стоп! Стоп! Тпр-р-р, зальотниє! А тепер повернімося на кілька століть… ну добре, не століть, на певний час. На певний час назад. Що сталося? Жив наш головний герой? Жив. Щось його не влаштовувало? Та, в принципі, все влаштовувало. Щось його гнітило? Померла його кохана. З'їли її свині. Погано. Відлежався, виплакався, місяць минув, третій, але ж все то якось забулося. Звичайно, рубець залишився — з ребро долоні. Далі? Він працював у лікарні, був поважною людиною і, у певних масштабах, відомою особистістю. Мав славу. Добру славу. Сенсу в житті, хоч і був християнином, щоправда, не бачив і ні в що не вірив. Медицина — це вам не іграшки, тут по живому ріжуть. Але головне, що столиця, з усіма її мерами та Ритами Львівнами, нашому головному герою, у принципі, триста років була потрібна, тобто не потрібна вона йому була триста років. Вийшло ж так, що наполягла матінка, наполягли сусіди, дядя Вітя навіть сумку подарував. Дорожню. І поїхав наш головний герой, приїхавши до того, що тепер було б добре, якби він влаштувався працювати у «швидку допомогу». Як там? 03? Ні, здається, вже 103. Неважливо, зрештою. Отож, стане він працювати на «швидкій допомозі», збагатиться досвідом, віддасть чимало сил, енергії, можливо, врятує не одне життя. А далі? Стане він лікарем? А сенсу? Який сенс бути одним з двадцяти восьми тисяч лікарів у цьому місті, якщо можна бути одним-єдиним у своєму селі? Плюс до того бути щасливим, мати господарство, корову, знову ж таки, кроликів. Питання.

Зрозуміло, що сенсу не було ніякого. Сенс — то для теологів і теософів, а життя — воно для людей. Звичайних людей: лікарів, учителів, майстрів там різних, водіїв. Чи існує ціль у їхньому житті? Питання. Отже, якщо немає сенсу жити в столиці, то тим більше його не буде і на батьківщині. Але, припустімо, він би знайшов той смисл. Оно діти — квіти життя. В цьому ракурсі страждання, постійні угноєння компостом, полив, підгортання, врешті-решт, просто необхідні, щоби квіти виросли здоровими і гарними, з духмяним повівом, як і належить квітам…

Але ж хіба не він, не наш головний герой, був найрозумніший і найкращий? Він. І найрозумніший, і найкращий. Значить, потрібна була лише самка, яка б народила йому сина. Ну, можливо, доньку. Неважливо. То яка тоді різниця, хто б йому міг народити? Валя, яку він і не знав, зрештою, чи Свєта, сусідка, онучка дяді Віті? Питання. Та у нього у селі таких валь було хоч греблю гати, як кажуть. Ну, добре, не гати і не греблю. Але чи потрібна вона була йому? Невже всім тим змістом переїзду до столиці була Валя? Невже одна, вибачте, піхва могла зруйнувати весь його затишок, усю теплість та захищеність утроби? І чи не краще було б повернутися назад, до рідної лікарні, й зажити у благополуччі та злагоді? Не краще…

Тепер повернемося назад, перестрибнемо цей певний час і опинимося у шкурі нашого головного героя, який закидає собі досить справедливі питання: а що люди скажуть? Що сказали б його односельці, коли б повернувся наш головний герой, так нічого і не досягти? Так і сказали б: що, зламався? Програв? Алес?

Алес.

А можна ж було б вистояти, видряпатися, прислухатися до матері і… по трупах, по трупах, до найсмачніших грушок, нагору…

— Алло!

— Алєу!

— Ніколай? Я такий радий тебе бачити, Ніколай! Тобто чути, — думки про дідуся перервалися.

— Що робиш?

— Чекаю.

— На кого?

— На щастя.

— На долю, на многая літа, чи як там?

— Ага. Я вам телефонував…

— Да, Рима казала.

— А що, ви з…

— Ох, новенький! Не баба — вогонь! Ну, це вже моє лічне. Вона про тебе розказала. Все розказала. Не бійся, новенький, прорвемося. А за те, що вцідив Львівні, тобі від мене персональне і велике вері гуд та дякую.

— Яблуко? — не дочув наш головний герой.

— Ага, і яблуко теж. Ти молодець. Я тобою пишаюся. Знаєш, ти якщо хочеш, заходь.

— Куди?

— До мене.

— Як до тебе?

— В гості. Я на п'ятнадцятому поверсі живу. Квартира сто дванадцять. Зайдеш?

— Коли?

— Сьогодні. Зараз.

— Зайду, а чого ж?

— Ну, тоді чекаю, наче дівка чаю.

І він зник. Стрімко, немов стріла, що була пущена з лука Амура. Десь так.

За чотирнадцять хвилин наш головний герой встиг збігати до магазину, купити цукерок, пряників і вина. За три хвилини встиг перевдягнутися в ошатний костюм і піднятися ліфтом на п'ятнадцятий поверх. Довго стукати не довелося. Двері одразу відчинила Рима.

— А Ніколашки немає, - винувато промовила вона, стоячи на порозі квартири у синіх, немов Чорне море, шортах і сірій, немов Баренцове море, майці.

— Як немає? — здивувався наш головний герой. — А вино? — І він розчаровано глянув на пляшку кримського «мерло».

— Вино давай, — і мініатюрні ручища Рими потяглися за пляшкою. — «Мерло»? Прям як річка біля села Сінне.

— Чого?

— Нічого. Богодухів знаєш?

— Чув.

— Ну, є там село Сінне і річка Мерло. А це шо? Цукерки? Венеціанська ніч? Собі залиш. Не люблю, — і вона хряпнула дверима, ледь не притиснувши носа нашому головному герою.

— Ей! — і наш головний герой знову застукав у двері.

— Не стукай! — почувся підступний і писклявий голос Рими. — Ніколая терміново викликали.

— То я почекаю.

— У чужій квартирі?

— Ми з Ніколаєм друзі.

— Це ти так думаєш, а я не думаю. Я взагалі тебе не знаю. Прийшов тут.

— Я не тут і не прийшов. Вино віддайте. Це нам з Ніколаєм.

— Ні, це нам з Ніколаєм.

— Рима, це не смішно.

— А як на мене, смішно, — розсміялася Рима і відчинила двері. — Заходь. Пошутіть уже не можна.

— А, — посміхнувся наш головний герой, заходячи до квартири. — 3 вами і не зрозуміло, де жарти, а де не жарти.

Квартира Ніколая була зовсім крихітною. Зрештою, такою ж, як і в нашого головного героя. Розташування квартири було таким самим, але розміром вона здавалася як мінімум удвічі меншою. Коридор прикрашали обідрані шпалери, зі стелі сипалася крейда. Лампочки не було. Сама ж кімната, окрім ліжка, старого столика з різними ніжками та чотирьох телефонів, що стояли на підлозі, нічим іншим оздоблена не була. Ну, хіба ще висів годинник у вигляді дорожнього знаку «Зупинку автотранспорту заборонено». Все.

На кухні пахло помийним відром та хлоркою. На холодильнику був прикріплений магнітом фотографічний знімок якоїсь дівчини.

— Сестра, — відрекомендувала фотографію Рима.

— Дуже приємно.

Сиділи за брудним до неможливості столом, що стояв на кухні під брудним до неможливості вікном.

- І скоро прийде Ніколай? — поцікавився наш головний герой, колупаючи жирну брудоту, що в'їлася в табурет.

— Сказав, що вискочить на годинку.

— Тоді почекаємо.

Минула годинка, а може, й більше. На відміну від квітчастих наліпок, що наш головний герой у дитинстві тримав під обкладинкою шкільного щоденника, розмова не клеїлася.

— Відкривай вино, — запропонувала Рима.

— А Ніколай?

— Та потім ще збігаємо.

Відкрили вино, цукерки. З'явилися спільні теми: роздільне харчування, вітаміни, уринотерапія. Перейшли на Риту Львівну, на мешканців будинку, на продавщиць.

— Тут всі з пиздиком, — пояснила Рима. — У нас не те, що у вашого брата на селі, життя нервне. Розумієш, дуже нервне. Кожен хоче більшого, урвать, як то кажуть.

— У нас уже теж, — зауважив наш головний герой. — Село — вже не те село, яке було ще за мого дитинства. Всі або в Ніжині, або в Києві працюють. Хто на будівництві, хто в охороні. Тлетворное вліяніе Запада. Старі помирають, молоді мають зовсім інші види на життя, телебачення, комп'ютери, знову ж таки.

— А до чого тут комп'ютери?

— Порнографія. Анал, орал, гонзо, знову ж таки бедеесем, різні штучки, бандаж, гей-порно. Все це руйнує, розумієш. Я вже не кажу про бізар або ту кокс ін є ван хол. Страшна річ ці комп'ютери.

— Та, — відмахнулася Рима, — до чого тут порнуха?

— Наркоманів купа, — далі гнув свою лінію наш головний герой, докладаючи до своїх слів біль і гнів. — Вінт, трава, гаш. А цей, як його, фен? То це так, більш-менш інтелігентно, а якщо на чорній? Ширєво там різне? У нас по селах так варять — дай бог кожному… себто навпаки, не дай. Бабусь стареньких, як у дев'яностих, за квартири вбивають!

— А?

— За квартири, тобто за будинки. Або… за пенсії.

— Як за пенсії?

— Ну от, наприклад, ситуація. Жили в нас на краєчку села дві бабки. Матір і донька. Доньці було сімдесят три, матері — дев'яносто п'ять. Якось уночі до них постукали. Донька відчинила, на порозі стояли двоє, один із них одразу вистрелив жінці в черево. На звук виповзла мати — тоді вона ще могла ходити. Ї й вистрелили у голову. Обчистили хату й утікли. Забрали алюмінієвий посуд, триста сімдесят гривень, кип'ятильник, телевізор і щось із ганчір'я: хустки, постіль, килим старий. Так що ви думаєте, Римо, мати вижила! Ї й усього лише відстрелили вухо.

— Усього лише? — гнівно перебила нашого головного героя Рима. — Усього лише відстрелили вухо? Дев'яностотрирічній жінці…

— Дев'яностоп'яти…

— Дев'яностоп'ятирічній жінці відстрелили вухо! — Рима нервово смикала своїм маленьким тілом, і її зморшкувате чоло помітно рухалось.

— Тож і я так думаю. Краще б вони її вбили. Хто ж тепер доглядатиме стареньку? Вона у маразмі була, і все, що могла сказати міліції, так це те, що два козарлюги приходили до них посівати.

— Посіяли, — скрушно зітхнула Рима.

— Ну, а в сусідньому селі так там пацанва винаймає всяких волоцюг, і ті вбивають їхніх бабуль. Переважно душать. Або молотками. А потім ці вдячні виплодки приїжджають на похорон, плачуть і за тиждень ділянки разом із хатами продають фермерам.

— Ужас!

— Не те слово. А одного разу фермер якийсь знайшов під будинком захований скарб. Ще, певно, часів Тимчасового уряду, чи, може, воєнного комунізму… Так вигулькнув нащадок, якийсь циркач з Чернігова, що років із п'ять судився з тим фермером, поки не розкрилося, що це він і винайняв людей, аби ті вбили його бабу з дідом. Отак-от.

Минуло вже більше ніж три години, а Ніколай так і не думав з'являтися. Не виключено, що він про це думав, але враження складалося геть інше. Коротше кажучи, не прийшов Ніколай. Наш головний герой ще порозказував різні сільські страшилки, як-от, наприклад, про мужика, що пив безперестану, буянив, ходив селом, когось навіть підрізав, а потім у дружини його онкологію знайшли, грудь відрізали… І що ви думаєте, мужик залишив записку, мовляв, він тепер став посміховиськом для всього села, дружина в нього з однією цицькою тощо, взяв мотузку, пішов у лісок і повісився. Інша історія була про те, як хлопчика на сільській дискотеці однокласники зґвалтували і він також повісився… Наостанок наш головний герой лишив оповідку про дядька, що напився до білої гарячки і повісив спочатку свого собаку, а потім сам вліз у петлю з троса, до якого відро було прив'язане. Колодязне. Хоч би відро одчепив, варвар. І вже зовсім у якості постскриптуму він розповів про любов свою, Марину, про те, як свині її з'їли… Тільки того, що вона любов його, — не сказав. Це було зайвим.

А Ніколай так і не з'явився. Мобільний його не відповідав. Сутеніло. Алкоголь розпарив мозок, стало гірко і сумно. Невздовзі уже наш головний герой затягнув тужливу пісню, а Рима, не знаючи слів, почала просто підвивати йому. Довго вони вили своїми п'яними голосами. Сиділи, обійнявшись, неначе пупсики, і плакали, плакали.

— Хороший ти, сусід. Славний такий, — сказала Рима нашому головному герою, коли той, так і не дочекавшись Ніколая, стояв у коридорі жалюгідний, немов ялинка після закінчення новорічних свят.

— Та і ти, подружко! — вперше звернувся він до Рими на «ти». — То у вас з Ніколаєм любов?

— Та так. П'ятий рік валандаємося. Йому, либонь, стидно, шо я карлиця, заміж не кличе, та і я не хочу. Мама теж не хочуть. Кажуть, що Ніколай поет, а поети — всі дурачкі.

— Ніколай поет?

— О, ще й який! Він тільки зовні може здатися таким, як то кажуть, циніком, а так він стіхі пише, навіть під гітару співає. Бард.

— Навіть так? Я і не знав.

— Ну, тоді я тобі нічого не казала. Він приховує. Мало хто знає. Кому потрібен сантехнік-поет? Сантехнік має бухати, а Ніколай ні-ні. Дуже рідко. Він хороший, і, мабуть, я його люблю.

— Ого! Любиш?

— Куди я дінусь? Ну все, давай, передавай вітання… хоча кому ти можеш його передати?

— Як кому! — раптом зрадів наш головний герой. — Цуцику.

— Кому?

— Котику. Маленькому. Його Цуциком звати. Підібрав сьогодні. Ангорка, здається, чи помісь якась. Я не дуже на тому знаюся.

— Котик! — заплескала у долоні Рима. — Я хочу глянути на котика!

— Ну ходім, глянеш на Цуцика.

І вони разом спустилися до помешкання нашого головного героя. Коли відкрилися вхідні двері, кошеня одразу ж кинулося зустрічати.

— Диви, а вранці такий зляканий був. Під диваном ховався.

Ще з годину вони вовтузили того Цуцика. Рима, глянувши на котячий корм, сказала, що таке йому їсти ще зарано, і збігала додому за ковбасою. А потім принесла ще борошна, яєць, яблук і напекла нашому головному герою смачнючих оладок, від чого той дуже нервував і бігав по квартирі, шукаючи, чим би таким віддячити Римі.

І вже майже вночі, перед самим сном, коли хміль з голови потроху вивітрився, наш головний герой, перебуваючи у феноменально піднесеному настрої, подумав: життя прекрасне.

Вирізка життя

У центральному приміщенні лікарні пахло чистотою. Валя завела нашого головного героя до невеликого кабінету зі столітніми візерунками павутини на стелі та пожовтілими шпалерами і представила його трьом чоловікам та чотирьом жінкам віком від двадцяти п'яти до сорока п'яти.

— А це наш гість. Мій сусід. Теж лікар, тільки з Чернівецької…

— Чернігівської, - кашлянув у кулачок наш головний герой.

— …Чернігівської області. З-під Лубнів?

— Ніжин.

— Точно. З-під Ніжина. Поет і лікар. Терапевт, педіатр, хірург та просто хороша людина.

Сім пар очей, виразно кліпаючи, дивилися на нашого головного героя.

Ще вдень він уявляв собі, як його представлятимуть, як незручно він себе почуватиме і як навкруги нестерпно смердітиме нашатирним спиртом, проте тепер почував себе доволі зручно, нашатирем не смерділо, та і всі семеро не викликали поки що ніяких неприємних асоціацій.

— А це Сякоєва Тетяна Йосипівна. Наша головна поетеса, заввідділом діагностики…

Заввідділом була високою і безапеляційно імпозантною жінкою з чорними, немов земля Черкащини, очима, добре укладеною гривою чорного, немов вугілля Донбасу, волосся, у чорному, наче Олександр Михайлович Глікберг, костюмі.

— …Надія Петрівна, — представила Валя нашому головному герою дівчину, руду вертихвістку з бенгальськими очима. — Лідія Марківна, бухгалтер, — нею виявилася коротконога жаба з масивним задом та косматою сивиною на голові. — Це Ізольда, — невідомо, хто її так назвав, але була вона схожою швидше на Людку. — Тепер наші чоловіки: Василь Кирилович, — круглий, спітнілий і лисуватий травматолог з тупенькими оченятами. — Це Заза, він грузин, чоловік Надії Петрівни, поет. Пише грузинською. Ну, і Міша. Міша, — звернулась Валя до Міші, який був швидше зосередженим на своїх пігулках (серце? нерви? астма?), ніж на гостеві. — Міша! От, це Міша Василенко. — Мішею виявився блідий невротик із зачумленим поглядом у нікуди. І хоча під його ніздрями маленькі квадратні вусики рости навіть і не думали, зачіска цього лікаря-поета була зализаною таким чином, що схожість з найвідомішим у світі єфрейтором виявилась вражаючою.

Наш головний герой, як і належить порядним людям, кивнув, і йому запропонували місце між Ізольдою та Лідією Марківною. Валя сіла трохи позаду.

Від Ізольди пахло дешевими і безмежно солодкими парфумами. Від Лідії Марківни — милом та неприємним запахом вимитого тіла. Запахи інших завсідників рознюхати не вдалося.

Тетяна Йосипівна взяла слово:

— Ну, для початку, як завжди, вино? Розігріємо м'язи?

Всі загомоніли, почали діставати із сумок і пакетів вино, пластикові стаканчики, печиво. Пляшки пустили по колу. Всі наливали по вінця, немов це вино було головним тоталізатором вдалого вечора. Лише наш головний герой плеснув собі на саме денце.

— Ану полний! — закричав Заза, в якого щетина на обличчі помітно проростала й тягнулася до сонця на очах нашого головного героя та всіх присутніх.

— Та я так, прігубіть, — сором'язливо посміхнувся наш головний герой.

— Прігубіть ти будеш на своіх помінках, дарагой, а тут ти пьйош полний. — І Заза зблиснув очима, немов шаблею в танці.

Наш головний герой був і не проти випити повний. Це, з простого розрахунку, мало би зблизити його з тими людьми, а можливо, навіть допомогло б перестрибнути неприємну сходинку «швидкої допомоги», і кабінет, імовірно, з'явився б у нього набагато швидше, ніж наш головний герой міг собі думати. Він налив повний і одним махом опорожнив стаканчик.

— Хоп, хоп, хоп! Маладец! — закричав Заза, і всі, крім Міші Василенка, підтримали його вигук.

Нарешті головна запропонувала послухати її вірші. Я, як автор цієї повісті, вважаю непотрібним наводити тут усі ці тексти, які читалися того вечора, але один-два (ну, можливо, три) з великим задоволенням викладу на розсуд читача. І не тому, що вони аж такі талановиті, а тому, що в них присутній деякий шарм.

Сякоєва підвелася з місця, налила собі у стаканчик ще вина (всі полюбляли рислінг) і затягла трохи монотонним, але сповненим грандіозності голосом:

Щось животіє у мені,

Щось дише…

Неначебто вагітна я

Від тиші…

І постіль прохолола,

Плями

Крові

На простирадлі…

Я побита й гола,

Зацькована похилим чоловіком…

Обвислі груди, наче шиті ликом…

Брудна й неголена -

Я — українська жінка…

Знедолена,

Немов молочна пінка.

В мені кипить веселий нікотин…

У череві — майбутній син.

Я вишкребу його собі в долоньку -

Не хочу сина — хочу доньку…

Останні слова вона вимовила з таким непідробним болем, що наш головний герой ледь не заплакав. Він аплодував гучніше і довше за всіх. А сама Тетяна Йосипівна, торкнувшись рукою свого чорного, немов труп обгорілої людини, волосся, злегка усміхнулася й сіла на своє місце.

А потім Заза знову запропонував усім випити. І наш головний герой з величезним задоволенням налив собі повний стаканчик. Навіть два. І випив, від чого одразу відчув, що захмелів капітально. Так хмеліють хіба діти або закінчені алкоголіки. Так захмелів наш головний герой. Він хотів веселитися. Його душа просилася назовні, його ноги запліталися під столом у лише їм відомому танку. Він полюбив Зазу. Він полюбив Тетяну Йосипівну та Надію Петрівну. Він полюбив дитячу лікарню, у якій щоденно вмирають діти, а їхні батьки проливають гіркі сльози. Настільки гіркі, що ті проїдають своєю гіркотою батьківські щоки. Аж до кісток Але наш головний герой у цей час не думав ані про дитячу смертність, ані про гіркоти, ані про щось інше. Йому хотілося підхопити Валентину Казимирівну та станцювати з нею танго. Ревенчу дель тангу. З усієї цієї компанії огиду в нього почали викликати хіба ці дві смердючі жінки, між якими він умостився. Так вмощується, мабуть, сир між двома булками у чізбургері. Так вмощується дитина між своїх батьків, коли прибігає зі своєї кімнати. Бо їй, вибачте, страшно.

Ще йому був неприємний Міша Василенко. Він поводив себе так, наче весь світ був йому винний, наче світ цей колись позичив у нього талант і досі не віддав, наче кошлатий светр цього Міші Василенка був витканий з міфрілових ниток. Час від часу Василенко бубонів щось собі під носа. Переважно то були прокляття у бік читаючих. Коротше кажучи, не сподобався Василенко нашому головному герою, було в ньому щось маніакальне, навіть інфернальне.

Поки наш головний герой крутився, він не помітив, як свої віршики почав читати Заза. Він читав з акцентом. Російською.

Я мэжду ног тваих

Вылизывал крахмал,

Я брыл твой мох,

Хамыл тэбэ и лгал!

Твои прыщи давил,

В пупка вгрызался

Желобок!

Я заражал тэбя,

Тэбя лэчил,

Хранил под сэрдцем

Твой носок!

Я абижал тэбя,

Жак только мог,

Любыл, имэл,

Брал, грэл, ламал!

Я был в тэбэ,

В тэбэ я мок,

Бывало, просто

Рядом спал…

Такий був віршик Зази. Щоправда, неповний. І поки він його читав, усі дивилися на Надійку, дружину Зази. Дивився і наш головний герой, і думки про те, що Заза неперевершено тонкий лірик, зі швидкістю бамбука проростали в його голові, але недалеко сиділа Валя, і він оглянувся, щоб побачити її, і, коли побачив, йому знову защеміло десь там, де зазвичай не щемить. Він довго дивився на неї, дивився всіма своїми очима. Нашому головному герою здалося навіть, що і Валя на нього дивиться всіма очима. Тільки вже своїми. Але то йому лише здалося. До кінця у цьому він певен не був.

А далі читала Лідія Марківна, але наш головний герой її вже не слухав. Йому це було нецікаво, і ніхто їй не аплодував, як, власне, і наш головний герой. Не аплодував він і Василю Кириловичу, і всім іншим. Не вражало.

А потім підвівся Міша Василенко. Руки його тремтіли, чоло спітніло так, що можна було побачити у ньому своє віддзеркалення. У руках Міша тримав папірець з виведеними на ньому карлючками. Він читав тихо, але з надривом. Він читав, стоячи на одній нозі (іншу він закрутив удавом навколо тієї, на якій стояв), постійно змахував головою, а носом пускав зеленаві пузирі, які лопались одразу після досягнення певної величини. Василенко читав про якісь іконописні обличчя, про переписані вірші з євангелій, про небо, в якому оселилась осінь пташиних криків, він читав про те, що в якомусь там далекому раю зібралися всі гріхи.

Якщо коротко: Василенко читав.

І поки він читав, з нього сміялися всі присутні. З нього сміявся Заза, тому що він не любив тонких образів. Сміялася Ізольда, тому що вона була заражена сміхом інших. Сміялася Надія Петрівна, тому що сміявся Заза, її чоловік. Сміялася Валя, тому що їй був смішний сам образ цього блідого невротика. Сміялася Лідія Марківна, тому що знала, що у неї хвора печінка і довго їй не протягти, — тому і сміялася — все їй тоді було смішним. Навіть Василь Кирилович хихикав з невідомих причин, адже він був сліпий і глухий до будь-яких проявів людської душевності. Сміявся і наш головний герой. Він сміявся через те, що не знав, чому всі сміються. Він думав, що це прояв доброго тону, що так і треба — сміятися, що це звична річ — сміятися над Василенком, що це така традиція. Навіть я сміявся. Я сміявся тому, що я разом з нашим головним героєм незлюбив цього Васи-ленка, цього невротика, жовчного подагрика, спітнілого, схибленого на своєму таланті маніяка.

Між тим наш головний герой боявся, що і його змусять читати щось своє. Внутрішньо він молився, аби ніхто не згадав, що він прийшов не просто послухати інших, а ймовірно, і себе показати в якості поета.

Принаймні, Валя так його відрекомендувала їхній головній.

— Він поет і лікар. Таких мало, — саме так вона сказала про нашого головного героя.

— Це правда, нас дуже мало. Прозаїків більше. Накопичують досвід, циніки! — відповіла їй головна. — Приводь.

Але коли свої вірші прочитала Сякоєва, прочитав Заза, Марківна, Кирилович, Василенко, Ізольда і всі-всі-всі, тоді хтось (зараз вже і не згадати, хто саме) вигукнув зі свого місця так, як, бува, вигукують на демонстраціях:

— А що новенький може? Нехай новенький продемонструє те, на що він здатний.

І всі підхопили: давай-давай, новенький! Ти ж поет! Чи не поет?

— Та поет, — похитав головою наш головний герой і підняв зад.

Варто зазначити, що ще вдень, зателефонувавши Ніколаю, наш головний герой розповів йому про те, що збирається на такий-от парад планет, себто поезії, і що його однозначно попросять щось почитати, але він нічого писати не хоче.

Тоді Ніколай запропонував свою допомогу.

— У мене є один друг. Він поет. Про нього ніхто, крім мене, не знає. Давай я тобі дам його один вірш, а ти його прочитаєш на цій вакханалії, чи як там…

— На параді?

— Ага, на параді своїх планет, себто поезії. Я в поезії ні бельмеса, як кажуть, ногу в цих ділах не ламав, але де покоїться душа — не мені тебе вчити. Тим більше, цей мій друг завжди любив Ростана. Ну шо?

— Ну, давайте, Ніколай, — погодився наш головний герой, і Ніколай продиктував йому свій вірш.

Наш головний герой знав, що це вірш Ніколая, проте Ніколай не знав, що наш головний герой знав.

І от настав час, коли треба було піднятися з місця і продекламувати вірш, який написав Ніколай.

— Про-сім! Про-сім! — кричали з натовпу.

— Секунду-секунду, — м'явся наш головний герой.

— Про-сім!

Хоч алкоголь добряче зжужмив (правда, цікаве слово?) нашому головному герою мозок, серце однаково намагалося вискочити з грудей. І він навіть не думав про те, яка буде реакція натовпу, чи засміють його, як засміяли фюрера Василенка, чи зустрінуть бурхливими оплесками та криками «браво», як то було з їхньою головною, він думав про те, як він виглядатиме в очах Валі, найсолодшої з жінок, найхарактернішої із самиць, найжіночнішої з усіх панянок, що довелося йому зустрічати за все своє майже тридцятилітнє життя. Наш головний герой косив оком у бік Валі, намагався вловити кожен її рух, кожну мімічну особливість, погляд… Який він, той погляд… Цього він побачити не зміг. Просто фізично зір не досягав такої конкретики.

— Вирізка життя! — почав він, і понеслося:

плацкарти і авта — моделі будівель

порвався зв'язок — і куди тут подітись?

людиська і лід дівчата і лівер

слизьке на собі послизнулось й на дітях

а місяць як кішка — полює на зорі

на лівер зернистий прилиплий до сфери

наслухавшись злих пасажирських історій

поснули в обіймах будівель шофери

плацкарти минають як діти й метелик

як лялечку музику авт бачив Веберн

шофери прокинувшись втупились в теле

фон візор граф тайп телеміст теленебо

був повінь. порвався зв'язок. здохли бджоли

дівчата корів заганяють додому

мороз був. закрили лікарні і школи

людиська і лід — слизьке на слизькому [1]

Весь час, поки він читав, йому хотілося глянути на Валю, побачити й, вловити реакцію, але відірватися від аркуша з чужими поетичними рядками він не міг. І вже коли дочитав, на мить розвернувся до Валі і побачив, як у тої сяяли очі. Вона обережненько підняла до рівня грудей руку і жестом показала, що все вері і навіть дуже вері гуд.

Але свою реакцію пересичений натовп не виказав. Правильніше сказати, її не було помітно. Реакції.

Всі мовчали. Довго мовчали. Нашому головному герою здалося, що мовчали секунд із тридцять У такі моменти, як ви розумієте, це безкінечно, безкінечно довго. Можна тричі переродитися і двічі зганяти за пивом у такі моменти.

Першою відкрила рот головна:

— Ну що ж, — важко зітхнула вона. — Я спочатку хотіла спитати: чому ж усе-таки «Вирізка життя»?

Сказати правду, наш головний герой і сам не до кінця розумів, чому ж саме вирізка, а Ніколая поруч не було, щоб той косо-криво, але пояснив чому саме.

— Це метафорично, розумієте? Це так… Ну, це задум такий.

— Ага, задум, — мовила чорна жінка Тетяна Йосипівна. — Задум — це добре. Тільки, шановний, це не зовсім наше.

— Ну, поет не може догодити кожному, — почала захищати нашого головного героя Валя.

— Е-е-е ні, голубушка! Першочергова мета поета — догодити. Він має бути зрозумілим. Він має виражати прагнення та біль усіх оточуючих. І царя, і натовпу.

— Я не згодна. А якщо поет так мислить? Можливо, поету через третє око такі думки в голову залітають.

— У кого третє око? — запитала головна.

— Ну, припустімо, не в нього, — Валя вказала на розгубленого нашого героя, який молитвами дякував Мадонні за те, що саме Валя стала на його захист.

— Може, не будемо сваритися через якийсь там віршик? — запропонувала не сваритися Надійка.

— Да-да! — підхопив Заза. — Давайте лучче випьєм за здаровьє наших дєтєй!

— За здоров'я ми завжди встигнемо, — відрізала чорна, як смоляна яма, Сякоєва. — Вірші іноді революції робили.

— Швидше, — подав голос Василь Кирилович, — вони були наслідками революцій.

— Зворотною реакцією, якщо точніше, — підправила Ізольда.

— Не знаю, — прохрипіла головна. — Це не наше. Так і знайте. Нам такого не треба. Ми потребуємо чіткості. Коли все чітко, ясно, коли зрозуміло, хто, де, з ким і навпцо, — тоді це поезія. От Заза, наприклад. Всім зрозуміло, чий крохмаль він вилизував, — Надія Петрівна стала червонішою за своє волосся. — Або навіть коли Василенко читає. Це не до кінця наше, але зрозуміло, що він переписує Євангеліє або не переписує. Зараз оно ксерокси є. А тут… вибачте. Тут якісь машиністи і графи фон Візори. Це хто такі? Французи? Бельгійці?

— Це метафорично, — почав був пояснювати наш головний герой, але замовк — безперспективно. Він відчув образу. Він відчув таку страшну образу за вірші Ніколая, що виникло одне лише бажання: схопити стілець та розбити його об лице їхньої головної. Він нікому нічого не був винен. Більше того, зараз він відчув стільки сил, які породила ненависть, яку, в свою чергу, породила образа, що ця онучка образи могла зруйнувати і охайну зачіску Тетяни Йосишвни, і неохайне обличчя Кириловича, хоча той, схоже, сповідував нейтралітет. Ця сила могла придушити все їхнє лікарське кодло одним нігтиком, як, бува, придушують п'яну від керосину вошу, попередньо витягнуту з волосяних заростей п'ятирічної дитини. Але наш головний герой не вирізнявся такими звичками.

— Валю, вибачте, але я тут зайвий. Мені треба піти, — прошепотів він Валі.

— Ну-ну, — почала заспокоювати його Валя. — Ще буде коньяк. Потім танці, оргія кінець кінцем. Вони скоро заспокояться. І забудуть.

— Я не забуду.

— Але вірш у тебе був дійсно пречудовий. Всі це розуміють, просто душа поета — вона ж заздрісна…

— Яка оргія? — раптом запитав наш головний герой.

— Залишайтеся і все зможете самі побачити.

— Ні, дякую.

— Як знаєте. Давайте я вас проведу.

— Буду вдячний.

А Тетяна Йосипівна все ще говорила і говорила. Вона не могла припинити говорити, тому що її понесло. Коли людину несе, тоді її, вибачте, несе, і мало що може її зупинити. Але на цей раз Валі зупинити головну вдалося.

— Секундочку! — прокричала Валя, перебиваючи Сякоєву.

— А? — всі глянули на Валю.

— Нашому гостеві треба йти. Вибачте, будь ласка, але у нього невідкладні справи. Я його проведу, а потім повернуся.

— А оргія? — заголосили всі. — Танці? Коньяк? — кричали лікарі, перебиваючи одне одного.

— Не цього разу, — відкланявся наш головний герой, відчуваючи, що навкруги таки пахне нашатирем.

— Як знаєте, — знизала плечима головна і сіла. Було видно, як тремтять її руки.

— Я піду, — попрощався наш головний герой і вийшов.

— Я скоро, — клацнула пальцями Валя і вибігла за нашим головним героєм. Ї ї груди фантастично колихалися, очі іскрилися непідробними салютами, а підбори, приховані довгою сукнею, цокали об лікарняний кахель.

Стоячи перед дверима, за якими лютував снігопад, наш головний герой вдягав своє добротне пальто.

— Може, пішли зі мною? — боязко запропонував він Валентині Казимирівні піти з ним. — Вип'ємо вина. Можна взяти вина. Випити. Вина. То як?

Серце, та й не тільки серце, виривалося з тіла нашого головного героя.

Груди Валі здіймалися при кожному її подиху. А кожен її подих був глибокий, немов штикове поранення.

— З вами? — зніяковіла вона, і наш головний герой знову побачив у її очах ту покірливість, яку вперше зміг побачити при знайомстві.

— Зі мною, — добродушно посміхнувся наш голов ний герой і чомусь пристукнув черевиками.

— Я хочу, — сказавши це, Валя виловила у гардеробі свою шубку і взяла нашого головного героя під руку.

— Нічого, що ви не повернетеся? — запитав наш головний герой, боячись, що відриває дівчину від своїх друзів.

— Я повернуся, чого ж? — трохи хижувато промовила Валя, і вони пішли у напрямку будинку номер тридцять по вулиці Чорновола, що у Києві.

Дорогою до будинку ноги нашого головного героя налилися свинцем та стали ватяними. Або ні, не так. Ноги нашого головного героя налилися ватою та стали свинцевими. Кожен крок давався йому з важкістю, кожен подих був відчутним та осмисленим, немов розв'язання кубічного рівняння за формулою Кардано. До речі, хто не знає, Кардано — це італійський математик, що жив у XVI столітті. Але це до нашої повісті ніякого стосунку не має. Тим більше, ані автор, ані наш головний герой математику не переварювали з дитинства.

Проходячи повз комірчину, у якій мала сидіти мати тієї, кого наш головний герой вів зараз під руку, донька тієї, хто мав сидіти у комірчині, запитала:

— А все ж таки, чого «Вирізка життя»?

Проте наш головний герой цього не почув. Запитання проскочило повз його вуха, адже наш головний герой був зосереджений на іншому, а саме — видивлянні Марії Федорівни в затінку комірчини. Проте в ній він зміг побачити лише неголену фізіономію когось: цим когосем виявився Артур. Корф не було.

Невже?

— У мене є чай, — винувато промовив наш головний герой. — Чаю? Вино кудись поділося, — збрехав він, адже того вина в цій квартирі зроду не було.

— Я не хочу чаю.

— A?

— He треба чаю.

— Тоді що?

Валя не відповіла. Вона оглянула кімнату, торкнулась якихось речей і важко зітхнула. Було в ній щось від важкозітхательки.

— Я хочу кохання, — несподівано для нашого головного героя промовила Валя. Вона стояла посеред кімнати, обпершись на комод, у середній шухляді якого покоїлося спіднє нашого головного героя. Вона стояла вся бліда й нерухома, і нестримна сила спокуси утримувала її позиції у кровопролитному двобої з безмірно владною силою покірливості й невинності.

— Не треба чаю. Я не хочу, — повторила Валя і розстебнула верхній ґудзик своєї блакитної й ніжно-мереживної сукні.

— А? — відкрив рота наш головний герой і почав гарячково згадувати, чи не пахне у нього під пахвами.

— Я хочу, щоб у тебе пахло під пахвами, — сказала Валя.

— Я навіть не знаю, — розгублено зашепотів наш головний герой, безглуздо нахиляючи голову до пахв.

Далі все відбувалося, немов у лихоманці. Принаймні, наступного дня наш головний герой згадував це саме так. Валя зробила крок назустріч і розстебнула другий ґудзик. Потім третій. Смикнула полотняну мотузочку, і світ разом із нашим головним героєм побачили дві округлі, ідеальної форми, немов накачані гелієм, кулі. Ні, не кулі, диньки. Господи, який несмак — диньки! Це ж треба! Які диньки? Ні, не диньки. Грудки. Ні, не грудки — груди. З охайними, як двадцятип'ятикопієчна монетка, сосками.

— Я хочу, щоб ти сьогодні мене слухався, — сказала Валя, сміливо перейшовши на «ти», і схопила руку нашого головного героя. Якимсь напрочуд вправним рухом свого тіла вона скинула сукню, а руку нашого онімілого головного героя поклала собі трохи нижче живота, туди, де починалася інтимна поросль. Шкіра її тіла виявилась засмаглою (на відміну від обличчя) — очевидно, без солярію не обійшлося. Але такий контраст нашому головному герою навіть подобався. В цьому була саме та еротичність, у неправильному, якої так часто не вистачає.

— Як тобі? — запитала Валя неприродним голосом.

— Тепло, — пискнув наш головний герой і середнім пальцем увійшов туди, де вологе прибирання зазвичай не потрібне.

— Тепер цілуй мене там.

— Там? — здивувався наш головний герой.

— Там.

Варто зазначити (вибачте, що перериваю таку пікантну сцену своїми балачками), наш головний герой до такої делікатної справи, як цілування дражливих місць, ставився з деяким побоюванням. Він вважав, що це можуть собі дозволити хіба дуже близькі люди. Хоч як наш головний герой не бажав Валентини Казимирівни, дуже близьким він із нею все-таки не був. І от зараз, коли вона попросила його цілувати її там (там-тара-рам!), він неабияк розгубився. Що робити далі, наш головний герой не знав. Тобто яке рішення прийняти. На яку сторону схилитися. Але Валя, побачивши його занепокоєння, заспокоїла нашого головного героя, сказавши:

— Ви ж хотіли перетворитися на казкового ельфа та пити мій солодкий нектар? Це смачно.

Смачно? Ну що ж… Він став на коліна (немов суцільна вада, соціальна провина) і взявся обережно цілувати. Запах, який оточував голову нашого головного героя, зводив його з розуму. Так пахнуть мигдальні тістечка та еротичні сни, так пахне непорочна ніжність, що просочується крізь мускус і мерзенність, крізь сморід та смерть. Значить, от як воно пахне, подумав наш головний герой і вмочив свого язика у терпку й трохи солонувату невагомість. Йому це сподобалося. Так само, як сподобалося і відчуття страху, яке все більше і більше поглинало його разом із таким потужним відчуттям відчайдушності, такої собі десперади. Нарешті наш головний герой зрозумів, що це чимось схоже на безрозсудний політ, на затяжний стрибок, він відчув себе японським богом вітру з грузинським прізвищем. Він відчув себе… чоловіком?

— Тобі подобається? — запитала Валя.

Йому подобалось.

— Мені подобається, — мугикнув він.

— Не відволікайся, — простогнала Валя, обпершись однією рукою на комод, у нижній шухляді якого зберігалися різні необхідні речі, а другою — міцно притиснувши голову нашого головного героя до сокровенного свята, яке завжди з тобою.

Все це тривало не більше п'яти хвилин, після чого Валя взяла нашого головного героя за підборіддя й підтягнула до свого обличчя.

— Давай на диван.

— На диван, — покірливо, немов Валя в їхню першу зустріч, повторив наш головний герой.

Перемістившись у горизонтальне положення, Валя зняла з нашого головного героя штани і те, що було під ними.

— Тільки повільно.

— Повільно, — повторив наш головний герой.

— Молодець.

Цієї миті одна неприємна приказка голкою ковзнула в його голові: кортік-дєвок-портіть. Ковзнула і відійшла. Тоді наш головний герой зміг зм'якнути і віддатися лише своєму вірному пегасу інстинктів.

І сонце зійшло, і квіти проросли крізь мертвий виморожений ґрунт, і солов'ї звили свої гнізда під стріхою цього будинку, й ангели співали чистими голосами, і божественне орання увінчалося солодкими плодами, і херувими насолоджувалися смоківницею та п'янким виноградом. Кімнату осяяло чисте, немов сік незайманих німф, світло насолоди та всепоглинаючого безумства. І ніч була довгою — найдовшою в цьому році, і блаженство було безкінечним, немов гумор Господа Бога, і люди по всій планеті витанцьовували кадриль, від чого голови їхні світліли, а чересла ставали легкими, немов пір'я тих ангелів, що співали чистими голосами.

А коли ніч підійшла до свого вивершення, Валя поцілувала нашого ледь притомного головного героя у чоло, вдяглася і вискочила з квартири номер два, вхідні двері якої були оббиті синім дерматином.

Наш головний герой лежав на своєму не до кінця зручному дивані, і він, диван, здавався йому зараз просто царевим ложем.

У голові щасливого коханця не було жодних думок, крім однієї сонної і сп'янілої звивини: невже?

З цим виснаженим «невже?» наш головний герой і заснув.

А вранці, точніше, майже вдень, а саме о дванадцятій годині вісімнадцять хвилин, він прокинувся з однією навіженою думкою. Точніше, спочатку наш головний герой майже прокинувся, хвилин п'ять ніжився у хиткому маренні спогадів про нічне безумство, але о дванадцятій вісімнадцять він був раптово розбитий думкою, яка своєю незглибимою навіженістю поцілила його в саме, як то кажуть, серце. Вночі, тобто майже вранці, коли пішла Валя, наш головний герой не надав значення тому, куди саме вона пішла. Він тоді взагалі нічому не надавав значення, крім свого щастя та жахливої втоми, які, переплітаючись, навалилися на нього, немов борці греко-римської боротьби навалюються один на одного. Але зараз, згадавши, що Валя пішла не куди-небудь, а саме до своєї лікарні, де на неї чекали ці монстри, вбивці у халатах, а також коньяк і танці, оргії і бог його знає що ще, нашому головному герою так зсудомило праве плече, що він пустив сльозу. Від чого конкретно була пущена ця сльоза — до кінця так і не зрозуміло: від болю фізичного чи болю душевного. Ех.

Картини, які вирували, немов хвилі Амуру, в голові нашого головного героя, зривали ту саму голову з петель. Невже це була саме така оргія, яку наш головний герой колись бачив на відеокасеті свого двоюрідного брата, невже якийсь Василенко або Василь Кирилович могли робити з його (ЙОГО!) Валею ті самі речі, які він робив цієї ночі, невже вона могла дозволити комусь іще цілувати своє прекрасне тіло й торкатися його брудними пальцями з траурною каймою під нитями? Як? А головне — навіщо? І якщо Валя дозволяє їм таке робити з собою, значить, така вона, ця Валя. Така… нечиста, чи що? Сука, проститутка. Гурія!

Але ж він любить її. Ну добре, не любить. Просто закохався. Одружитися хотів. І хоче. Хоче-хоче! А вона так. Ніж у спину.

А, може, оргія була назвою чогось іншого? Не оргії зовсім, а, наприклад, спільного й одночасного читання вірщів. Або так називалася якась інтелектуально-розважальна гра? І ніяка Валя не така, і зовсім вона не гурія. І ніякий Василенко з брудними нігтями не торкався і ніколи не торкнеться її тіла…

Так чи інакше, але… але як же ж важко…

Насилу піднявшись з дивана, наш головний герой почалапав, наче комодський варан, до ванної. Скрізь, по всій квартирі, відчувався запах жінки. Навіть у ванній. Добряче вмившись і втамувавши спрагу гнилісною водопровідною водою, наш головний герой вийшов на холодний, немов сніг, балкон і вдихнув пригорщу холодного, немов крига, повітря. Стало легше. За кілька хвилин він заварив собі кави, яку випив ледь не миттєво, затим знову заварив, і, вже сидячи на кухні, стиха попиваючи гарячу і гірку та вдивляючись крізь вікно у засніжений спокій, наш головний герой нарешті зміг зібратися з думками, розкласти все по поличках і зробити висновки. Сказати, що останні були втішними, не можна, але й вішатися приводу не було. Навряд чи він тепер працюватиме в ОХМАТДИТІ, і навряд чи він женитиметься на Валі. Постійно доводиться очікувати удару від Рити Львівни, Ніколай загуляв, а Іван Іванович — схиблений на своїй ледве не святій матінці і ладен будь-чого наговорити, аби наш головний герой повірив у можливість одруження. Корф, яка спочатку мала бути наставницею і взяти шефство над нашим головним героєм, грає в ідіотську гру, відому лише їй одній. А він… а він залишається жити у квартирі свого найлютішого ворога. В нього закінчуються гроші (власне, їх майже і не було), перспектив працевлаштування — нуль, і лише Цуцик безцеремонно треться об його ногу.

- Їсти хочеш? Давай я тобі молочка наллю. А де ж ти був усю ніч? Спав? Нічого не чув? Точно? Дивись мені. Ти ще маленький.

Наш головний герой налив молочка, і зголоднілий Цуцик накинувся на нього, немов вовк на свої ноги, які, як відомо, його годують.

Жовті двері праворуч

Коли бажання побачити Валю (а заразом і бажання розставити все по своїх та чужих місцях) сягнуло свого апогею, коли наш головний герой почав збиратися і навіть випрасував свої найулюбленіші фіолетові (нехай вони були піжонськими) штани, з телефону вирвався рик. Ну, може, не рик, але дзеленькіт ще той.

— Алло! — прокричав у слухавку наш головний герой. Голос його був збуджений та, здавалося, агресивний.

— Ти чого такий збуджений? — запитав зовсім не збуджений і аніскільки не агресивний голос Ніколая. — Ти чого такий агресивний, дружок?

— Я?

— Ні, мого батька теща. Ну, хто ж іще? Новенький, слухай, я придумав одну ідею, як можна заробити велетенський капітал. Ми з тобою станемо Рокфеллерами та Соросами в одному флаконі.

— В якому флаконі?

— В тому, де колись містився фіалковий одеколон. Я маю план.

— Ніколай, скажіть чесно, ви божевільний? — Голос нашого головного героя навіть і не думав змінюватися на більш спокійний, але навпаки — здіймався вгору, немов хотів досягти ля третьої октави.

— Ти мені не грубіянь, чуєш! Я тобі не грубіяню, і ти мені не грубіянь, а то розвів тут кайдашеву сім'ю.

— Вибачте.

— Та що ти знаєш про «вибачте». Я з тобою хотів поділитися своїми міркуваннями, можливо, безперспективними, але такими цікавими думками з приводу того, як можна заробити мільйон або навіть більше, а ти мене в психушку здаєш. Чого ти такий злий?

— Я не злий, Ніколай, не починайте. Мені погано.

— Та-ак, — розтягнув Ніколай. — Тобі погано. Погано буває тоді, коли щось трапляється. Що у тебе трапилося?

— Я не хочу зараз про це говорити, — відрізав наш головний герой і почухав око.

Нерви.

— По-перше, я тебе просив не чухати при мені око, а по-друге, між друзями не може бути ніяких таємниць. Ми ж друзі?

— Друзі, - зітхнув наш головний герой.

— Тоді розказуй.

— Нема чого розказувати. Краще ви мені скажіть: що ви думаєте про Валю. Валентину Казимирівну?

— Та все те ж. Нічого путнього в тебе з нею не вийде. Вона дівка славна, хороша, але гуляща.

— Як гуляща?

— Сьогодні з одним, завтра з іншим. Чи ти життя не нюхав?

— Нюхав, — сказав наш головний герой і згадав про запах «життя» — тістечка з мигдалем. — У мене був із нею казус.

— Шо був? — не зрозумів Ніколай.

— Ну, цейво, казус у мене був, себто коїтус, — повторив наш головний герой, відчуваючи, що вуха його збуряковіли, немов печений рак.

— Ти з нею трахнувся?

— Ну, не треба так. Да. Був я з нею.

— О, і тепер ти мучишся.

— Мучуся.

— А зря.

— Дарма?

— Ага. Стався до життя легше. Гарцюй!

— Тобто?

— Шо «тобто»? Стрибай, фатальнічай, ганяйся за пером жар-птиці, хватай за бороду самого нечистого… Веселися, одним словом.

— Я не можу. У мене комплекси, — перейшов до відвертості, немов до наступу, наш головний герой. — У мене комплекси й аналіз. Я все піддаю жорсткому аналізу. Я все фільтрую через себе, немов мідія, розумієте? Все, що відбувається, приміряю на себе: вживаюся, прикипаю, і якщо відірвати, то відірвати з м'ясом…

— О! То ти зовсім інший персонаж, виліплений із зовсім іншого тіста, — поважно промовив Ніколай. — Ти до найтонших жилок людина… Тоді не знаю. Тоді я не в силах тобі допомогти. Якщо ти все пропускаєш крізь себе, і з тебе не з гуся вода, тобто як з гуся. Вода. З тебе. То я не знаю. Можу хіба поділитися секретом, як заробити мільйон. А то і більше.

— Ні, дякую. Ніколай, вибачте, але я поспішаю. Мені треба побачити… м-м-м, мені треба.

— Побачити Валю? Почнеш нудити? То, сьо, жити без вас не можу, волосся почнеш дерти, на коліна станеш. Не роби дурниць. Купи собі пляшку горілочки, забухай, як порядний мужик, а там видно буде.

— Видно не буде. До побачення.

І наш головний герой перший (що трапилося вдруге) поклав слухавку, обірвавши розмову майже на найцікавішому.

І тільки він поклав слухавку, як знову пролунав телефонний дзвоник.

— Ніколай? — підняв слухавку наш головний герой.

— Сам ти Ніколай! — почувся неприємний голос Рити Львівни.

В грудях нашого головного героя похололо.

— Це ти з ним триндів? Додзвонитися не можна! З Ніколаєм, да, конюх?

— Я не… — хотів заперечити наш головний герой своє конюшинство, але згадав, що це марна робота, і просто сказав: — Ага, з Ніколаєм.

— Знаєш, конюх, хотіла в тебе спитати: чи все у тебе добре?

— Наче все.

— Точно?

— Точно. А що таке, вельмишановна Рито Львівно? Хочете мені зіпсувати моє «все добре»?

— Та боже збав. Ні. Просто поцікавилась. Ну, дивись. Цьомки-бомки, конюх.

І Рита Львівна ляпнула слухавкою так, як корова ляпає своїми коржиками на піщаний ґрунт.

— Весело, — промовив наш головний герой кудись у стелю.

— Весело, — відбилося від стелі і застрибало кімнатою, немов горох.

А потім хтось постукав у двері.

— Алло? — запитав наш головний герой, підходячи до дверей, але вчасно схаменувся і примерз до вічка, немов язик до відра у зимову ніч. На порозі стояли дві людини чоловічої статі. Ї х наш головний герой упізнав одразу.

Відчинилися двері, і гості увійшли. Ними були Іван Іванович Арманьяк та Артур. Позаду себе вони щось тримали, але чим те «щось» виявилося, наш головний герой дізнався лише тоді, коли чоловіки (довгий і короткий) зайшли всередину.

— Пам-пара-рам! — вигукнули вони в унісон і з-за своїх спин витягли третього. Ним виявився низенький-низенький (майже з Риму) чоловічок з абсолютно лисою головою та трохи розкосими оченятами, вдягнений у сірий з блискітками костюм. У руках він тримав чорну папку. Певно з документами.

— Третичний, Іван Зіновійович, — представив Третичного Івана Зіновійовича Артур. — Мій знайомий юрист. Хватка — сталь! — додав він.

— Дуже приємно, — посміхнувся наш головний герой і подумав, що це вже зайве. Настільки зайве, що нехай би цей Зіновійович разом із Каменевичем та Бухариновичем займався квартирами Рити Львівни і нічим іншим.

Юрист у відповідь лише кивнув.

— Отже, мій любий принце, у нас є доволі втішна новина, — почав Іван Іванович. — Про твої успіхи я вже чув…

— Давайте швидше, у мене пост, — почав підганяти Арманьяка Артур.

Наш головний герой глянув на календар (чи дійсно зараз пост?), але того на стінці не виявилося. Шкода.

— Я поспішаю, — повторив Артур.

— Добре! Значить, так, друже. Тримайте ось цю людину міцніше, — вказав Іван Іванович на Третичного. — Він вас витягне з болота. Факт!

— Я, власне, хотів сказати, що поки що…

— Це лише формальність! — вигукнув Арманьяк і заплескав нашого головного героя по плечу. — Пуста формальність, а тут, — глянув він на папку з документами, — життя! Розлучення ми без п'яти хвилин оформили, давайте ваші документи. Одночасно будемо оформлювати злучення, тобто, перепрошую, одруження. Валя ж не проти? Ти ж усе встиг?

— Я з нею ще не говорив!

— Тобто як не говорив? А що ж ви робили ці дні?

— Я… я намагався. Не все так швидко.

— Сумно. Сумно, — констатував критичність становища Іван Іванович.

— У мене пост! — ледь не кричав Артур.

— Теща здиміла, як кажуть, восвоясі! — виправдався за Артура Іван Іванович. Він підстрибував на одній нозі, облизував губи і постійно намагався залізти вказівним пальцем собі до носа. — Тепер ось він сидить на вахті. Тимчасово. Поки заміну не знайдуть.

— А куди вона здиміла?

— Кажу ж, восвоясі. В Гумань тобто. Написала записку. Не шукайте, не гукайте — нас нема, у нас є хата з одіялом — ми спимо. Зібрала речі і… вуаля! Балкончик, на якому зберігалися її речі, порожній тепер. Жила вона фактично у своїй комірчині під трубою. А там, між іншим, усі умови. Ну а Львівна… Рита Львівна шукає тепер консьєржа.

— Пост! — закричав Артур і зашморгав запаленим носом.

— Зараз. Зараз, Артурчику. То як, друже, поки Іван Зіновійович не втік, упораєшся? У нас є години три…

— Година, — сухо промовив Третичний несподіваним басом.

— У нас година. Встигнеш?

— Що встигну? — сторопів наш головний герой, відчуваючи, що вся ця каша, яку заварив Іван Іванович, починає підгоряти.

— Освідчитись Валентині Казимирівні, друже! Це секунда діла. Хоп-хоп-хоп. А потім сядемо всі разом, коньячку бахнемо. У мене є чудовий арманьяк! А, так, я ж вас уже пригощав. Фоль Бланш! Millйsime!

— Потім. Пішли вже, — ледь не плакав Артур. — Ти, Ваня, я бачу, теж туди ж, — і він вказав у бік балкона надбитим пальцем.

— Туди ж, туди ж, Артурчику. Все, пішли.

І вони почали виходити. Спочатку Артур, потім Третичний. Останнім виходив Іван Іванович. Він щось говорив, розмахував руками, а коли наш головний герой зачиняв за гостями двері, почув:

— А ви, Іване Зіновійовичу, бахнете з нами чайку-с?

— Бахну, — відповів юрист загробним басом, і наш головний герой розревівся. Так плачуть хіба на похороні своєї Батьківщини.

— Я не буду зараз освідчуватися, — сказав сам собі наш головний герой, зазираючи у дзеркало, що вже більше восьми років висіло над умивальником.

— Ні, я зараз піду і все скажу. Я ж хотів сказати? Хотів. Тепер я піду і все скажу. Так і так, скажу я, Валя, у нас була чудова ніч, у нас багато чого спільного, я від вас втрачаю голову, давайте розпишемося і будемо жити у вашій затишній квартирі з рожевою, немов черевце у щенят, скатертиною.

— Та ні, все, баста! З мене досить.

— А вона скаже мені: так, я згодна, я давно люблю вас. Я їй: давайте все зробимо негайно. На нас чекає Третичний.

— Я нікуди не піду і ні з ким не розмовлятиму. Залиште мене у спокої і дайте спокійно вмерти.

Близько години наш головний герой вирішував, чи йти йому до Валі, чи залишити все, як є, і чекати на милість божу, але, зрештою, переборовши свою, здавалося, невиліковну слабкодухість, він таки наважився. Вдягши свої фіолетові штани, парадний светрик та накинувши бушлатик за півтори тисячі гривень, наш головний герой вибіг з квартири і за дві з половиною хвилини стояв на сьомому поверсі перед жовтими, наче піски Сахари, дверима. Він гарячково тис на дзвоник, а лівою ногою стукав у двері. Дзвоники мають властивість залишатись нечутними, удари ногами — рідше.

З-за дверей почулися голоси. Навіть чоловічі. Наш головний герой зрозумів, що скоїв фатальну помилку: він сподівався застати Валю, а застав Івана Івановича, і тепер він опиниться в такому безглуздому становищі, що краще б йому було не народжуватися взагалі.

Але двері відчинила Валя. Вона стояла перед нашим головним героєм лише в трусах та сіро-зеленій гасовій накидці. Стегна її розкачувалися, немов барка під час шторму. Валентина Казимирівна стояла вся червона, і піт капав з її волосся. У кімнаті дійсно чулися голоси чоловіків. Упевнені й насмішкуваті — явно не Івана Івановича чи, упаси бог, Третичного.

— Вибач, я піду, — промовив наш головний герой, враз побілівши.

— Ви щось хотіли?

— Я? Хотів. Але я піду. Вибачте мені.

— Чекайте. Я слухаю вас. Що ви хотіли?

— Я? Кохання, — відповів наш головний герой і зблід ще дужче. Вся кров відійшла від обличчя, натомість підійшли сльози. Вони котилися з очей нашого головного героя так, як сізіфів камінь свого часу котився з гори.

— Я не одна. Справа в тому, — почала виправдовуватися Валентина Казимирівна. — Я не зовсім готова…

— Я теж. Мені зараз важкувато з формулюванням думок, але знайте, що я хочу одружитися з вами, — бовкнув наш головний герой останню дурість, яку тільки можна було бовкнути.

— Ого! — промовила Валя і вискочила до сходового майданчика, прикривши за собою двері. — Ви не один такий. Вас сподобив мій чоловік?

— Ні-ні, - збрехав наш головний герой, — не чоловік. Хоча… він теж. Ні, він не теж. Я сам, але він теж хоче. Просто повірте мені, Валентино Казимирівно, я закохався у вас тоді, коли вперше побачив. Ви тоді здалися мені такою невагомою, такою ніжною і покірливою, немов ручний янгол. Я тоді втратив розум і плів усяку дурню, але потім зрозумів, що у вас стільки жіночності, а разом з тим і сили… що ви і є силою, зрештою. І хай там хто що говорить, мені — байдуже. Я відчув, що тільки з вами може бути пов'язане моє життя. Тільки у ваших очах я можу побачити свій спокій та свою рівновагу. Я кажу дурниці?

— Ні-ні, продовжуйте. Мені приємно.

— Так-от, я готовий віддати все, абсолютно все, аби ви стали моєю дружиною. Особливо після цієї ночі. Я ніколи її не забуду. Господи, що ви зі мною тоді робили, — голос нашого головного героя все смілішав і смілішав, він ставав усе впевненішим, і усвідомлення того, що він казав, додавало ще більше сили та віри у себе. — Ви тоді пішли на свою оргію…

— Я додому пішла. Відсипатися, — перебила Валя.

— Да? Я дуже боявся, що ви пішли до цих… ви мене зрозуміли.

— Я дуже стомилася тоді.

— Я розумію. Я теж. І тепер. Тепер не знаю навіть, що ще сказати… Ви згодні стати моєю дружиною?

Валя опустила голову, від чого її волосся здибилося, а обличчя налилося кров'ю.

Потім, різко піднявши голову й осліпивши нашого головного героя блиском своїх очей, вона твердо і м'яко (як це часто буває у житті) промовила:

— Ні. Я не можу.

— Але ж ви хочете! Я знав це з самого початку. Ви хочете.

— Ні, я не хочу. Я не люблю вас.

— Не любите?

— Ні, не люблю. Я можу займатися з вами сексом — мені сподобалося, хо-хо, але я вас не люблю. Я не люблю свого чоловіка — він узагалі щось середнє між ганчіркою та слизом. Я нікого не люблю. А ще я гуляща.

— Не кажіть так! Не кажіть, не треба.

— А я скажу. Всі так кажуть: вона гуляща. Ну то й що? Я просто люблю втіхи, просто люблю секс. Розумієте, я його люблю, як дехто любить солодке або смажену картоплю, чи насіння, і жоден мій контакт ні до чого нікого не зобов'язує, і я сама не хочу бути комусь винною. Я саме така і вам далеко не пара. Вам потрібна інша.

— Стара байка, — махнув рукою наш головний герой.

— Стара, але правдива. Вам потрібна дійсно ніжна і покірлива дівчина, витончена ромашка, розумієте? Не я. Не така, як я. Інша.

— Дякую, я зрозумів. Смішно. Дуже смішно.

— Ні, не смішно. Але так і є.

— Та я про інше. Ваш чоловік навіть юриста запросив.

— Третичного?

— Ви його знаєте?

— Не перший раз він приходить. Це юрист Рити Львівни. Колись він закрутив якусь махінацію, але опинився у боржниках Львівни, тепер винен їй квартиру. Грошей, щоб аж так багато, в нього немає, тому Третичний робить усе, щоб віддати борг. Він друг Артура і хороший знайомий мого чоловіка. Ще як ми одружилися, мій чоловік усе хотів на себе квартиру переписати, — а я що? А я нічого. Ця квартира мені від дідуся залишилась, батька мого тата, Януша. Він був поляком, посідав видне положення в якійсь їхній комуністичній ієрархії. Рита Львівна хотіла собі забрати, але не вдалося — кишка тонка. А чоловік мене одразу розлюбив.

— Чого ж ви за нього пішли?

— Чого за нього пішла?

— Любили?

— Ні, не любила, просто видався мені порядним, і так, під гарячу руку. А потім усе набридло, і я пішла в загул. І відчуваю себе щасливою. Тепер Ваня хоче розлучитися, але я не поспішаю. Нема куди поспішати.

— Ви зовсім змерзли, стоїте тут голі, як не знаю, — зняв із себе пальто наш головний герой і накинув його на плечі Валентини Казимирівни.

— Ага, дякую, — між іншим промовила Валя і продовжила: — А потім маму свою, Віру Євсеївну, сюди забрала. Спершу ми жили тут, у цій квартирі, а коли з'явився Ваня, то мама знімала у Рити Львівни, а потім пішла в консьєржки. Виділили їй балкончик такий утеплений, куди вона знесла всі свої речі, а сама жила там, унизу. Це така робота, що маєш постійно сидіти на вахті. Гроші вона відкладала. Не знаю, скільки там у неї вже зібралося… Може, нарешті, «Таврію» собі придбає.

— «Таврію»? Навіщо їй «Таврія»?

— Гасать.

— Чого ж так раптово? Чого так раптово поїхала?

— Раптово? — чомусь заусміхалася Валентина Казимирівна. — Ні, не раптово. Давно їй вже остогиділи і робота, і Рита Львівна, і весь цей будинок. Щось поставило остаточну крапку. Вона насправді дуже добра, хороша, можна сказати, але вся ця атмосфера нездорова добряче підточила її. Стомилась мама, — Валя на якусь мить замовкла. — Ну все, я маю йти, — промовила вона зненацька. — А, до речі, про роботу, трохи не забула. Тут виникли деякі складнощі.

— Я вже зрозумів.

— Сякоєва не хоче, щоб ви працювали у лікарні. Сказала, що таких, як ви, вона за милю бачить. Не звертайте уваги.

— Я і не хочу вже. Неприємна мені та компанія.

— Розумію, — Валя торкнулася своїх губ пальцями, після чого піднесла їх до щоки нашого головного героя. — Не сумуйте. Мені дійсно треба йти. Я ж не одна.

Валентина Казимирівна зняла пальто і, віддаючи його нашому головному герою, підморгнула.

Наш головний герой не вмів підморгувати, тому рукою він закрив ліве око, а правим почав швидко-швидко кліпати. Валя розсміялася і зникла за своїми жовтими, немов кульбабка, дверима.

Остання

Два дні наш головний герой не виходив з квартири та не відповідав на телефонні дзвінки. Якщо хто не знає, то повідомляю: він не виходив з дому та не відповідав на дзвінки не тому, що зламав ногу та втратив слух, а тому, що у нього почалася депресія.

Якось по-ідіотськи звучить: у нього почалася депресія. Та він з першої секунди, як ступив на київську землю, почав заганяти себе у безмежно глибоку, немов прірва часу, депресію! До речі, про прірву часу. Наш головний герой, перебуваючи вдома, так і не помітив, що минуло два дні. Тобто навпаки, він помітив. Навіть більше того. Йому здалося, що він не виходив з квартири та не відповідав на телефонні дзвінки більше тижня, він уже навіть заплутався у датах та почав розмовляти з Цуциком. І дивним було не те, що він почав з ним розмовляти, — це нормально, розмовляти із свійською твариною, — дивним було те, що він почав чути, як той йому відповідає.

— Цуцику, — казав наш головний герой, — друг ти мій. Дружок. Іди, я тобі грибочків відкрив. М-м-м! Мама закривала.

— Не хочу я твоїх грибочків, — чув він від Цуцика.

Тоді наш головний герой і почав годувати бідолашну кицюню кормом. І хоч як Рима не запевняла, що йому ще зарано, Цуцик так не думав, а навпаки, із величезним, немов Євразія, задоволенням наминав ту гранульовану пакість.

Так жив наш головний герой два дні (хоча, як було сказано вище, думав він, що прожив тиждень), а потім глянув на себе у дзеркало, огледів свою щетину і зрозумів, що таки да, днів зо два, не більше, інакше б його борода була більшою, ніж у найбородатішого мужика на планеті.

Він усе зрозумів, усе оцінив, усе вирахував і поголився.

Вже давно його не хвилювали такі питання, як де ж той станок для гоління? Ось він, станок для гоління, і байдуже, у якій шухляді лежали різні необхідні речі, а у якій шкарпетки та кальсони.

Наш головний герой вийшов на вулицю. Спочатку він довго збирався, навіть душ прийняв, а вже потім вийшов. Пахло дивно. Ну, буває так, коли довго сидиш у квартирі, коли ні з ким не спілкуєшся, окрім свого кота, коли ти все вирахував та зважив, усе зрозумів, розставив крапки над умляут і тепер вийшов на вулицю, заспаний та сповнений тривоги, — відчуваєш якусь чудність запахів. Чи то так люди пахнуть, чи свіже повітря, чи, може, це космічні запахи, що сходять з неба. Невідомо.

Наш головний герой вийшов на вулицю і одразу ж зустрів Риму. Вона стояла біля кіоску з пресою та купувала, здається, гороскопи. Але це не факт. Можливо, там були ще й анекдоти. В будь-якому разі вона стояла біля кіоску, осявала навколишній простір своєю пофарбованою макітрою й підстрибувала до віконця, намагаючись забрати решту.

— Сусід! — помахала вона рукою, і вітер відніс її крик кудись убік, туди, де наш головний сусід, себто герой, і не стояв навіть. Утім, до його вух щось усе ж таки долинуло, і він щось усе ж таки почув.

— Доброго дня, Римо! — ввічливо привітався він.

— Ти якийсь несвіжий. Де ти був? Ми з Ніколаєм телефонували тобі. Навіть приходили, але, поцілувавши двері, пішли, як кажуть, ні з чим.

— Я спав, — відповів наш головний герой.

— Спав?

— Так, я спав. Мені снилися леви, — збрехав він.

— Леви?

— Ага, леви. Вони були ручні.

— Яка ніжність, — пискнула Рима. — Ти куди?

— Я взагалі-то нікуди. Я взагалі.

— Взагалі що?

— Я так.

— Заходь до мене.

— Коли?

— Та хоч зараз.

— Зайду.

— Добре. Ніколай відлітає.

— А?

— Відлітає, кажу. Кудись. Так і не зрозуміла куди. Пішли до мене, чого тобі швендяти?

— Пішли.

І Рима взяла нашого головного героя за руку. Зі спини це виглядало так, наче батько веде свою дитинку, єдину наймолодшу донечку. І навряд чи можна було припустити таку дивну річ, що Рима насправді старша за нашого головного героя на цілих три роки.

З глузду з'їхати.

— Не те слово, — промовив наш головний герой, і вони зайшли до будинку.

На вахті сидів Артур. Його обличчя було настільки ж змученим, як і його ніс, і промовляло те обличчя укупі з носом такі слова: в труні я бачив ваш пост.

Щось подібне.

Але діватись було нікуди. Він нікуди і не дівався.

Переступивши поріг Риминої квартири, наш головний герой знову відчув той їдкуватий запах сечі. Він поспішив на кухню, куди запах не доходив, і, вмостившись зручніше на диванчику, зрозумів, що, зрештою, майже на всіх кухнях цього будинку затишно.

Сонце несміливо зазирало у вікно, м'яко лягало на холодильник і густим сиропом стікало на підлогу, яка була вкрита пістрявим килимком, що продається лише в одному магазині на Подолі.

— Шо, сусід, закис? — запитала в нього Рима, вмощуючись на табурет, який стояв з іншого боку столу.

— Та так, — відповів сусід. — Накрутив себе.

— Валентина Казимирівна?

— Ага, — зітхнув він.

— Буває. А що ви не поділили?

— Та нема нам чого ділити. Не хоче вона бути зі мною. Іван Іванович налапшав мені, а я, придурок, вуха й розвісив.

— Та Іванич ще той муділа. Він і не таке тобі розкаже, аби тільки звалити. Він у нас принциповий, розумієш! Дуже вже принциповий. Не може Валю одну залишити.

— Ну, таке.

— Давай я тобі краще наллю чогось. Що ти любиш?

— Чаю?

— Який чай! Забудь! Тобі зараз не можна чаю.

— Вино?

— Нема вина.

— Ну, не знаю. А що в тебе є?

— Водочка. Тобі зараз краще водочки бахнуть.

— Ну, давай водочки.

Рима з морозильника дістала почату пляшку горілки.

— Вчора з Ніколашкой вирішили водки випити. Тільки ні я, ні він пити її не звикли. Хряпнули по п'ятдесят, і все, не пішло. А ти пий. Тобі зараз корисно. Ніколай розповідав про тебе.

— Ви казали, що він кудись летить?

Наш головний герой налив півчарочки і закинув її вміст собі у шлунок.

— Пече, — вилаявся він.

— Нічого. Все нормально. А Ніколай… Ніколай відпустку взяв. Тепер на моря.

Раптом пролунав дзвінок. Телефонний. Такий самий, як і у нашого головного героя. Очевидно, телефони у них стояли однакові.

— У нас телефони однакові, - пояснила Рима те, що наш головний герой вже зрозумів і без її пояснень.

Рима вискочила з кухні і на своїх коротких ніжках пострибала на заклик бежевої жаби.

За три секунди її голова визирнула з кімнати.

— Тебе, сусід.

— Мене? — здивувався наш головний герой, підносячи другу чарку до рота.

— Тебе.

— Хто?

— Здогадайся.

«Рита Львівна? — подумав він. — Ну а хто ж ще?»

— Алло? — обережненько зазирнув наш головний герой до слухавки.

— Привіт, новенький. Друзяко! — радісно кричав Ніколай, і наш головний герой здивувався своїй інтуїції, яка так підступно його підвела.

— Доброго здоров'ячка, Ніколай.

— Сусід! Я на моря! Сусід, чуєш?

— Та чую, чую, не кричіть ви так.

— Ага. Не буду.

— Здогадайся, друже, куди я лечу? До речі, я лечу.

— Вітаю. Це класно.

— Я ніколи не літав, а тепер лечу.

— Ну, то куди? В Туреччину? Єгипет?

— Сам ти Єгипет. Шо я там не бачив?

— Піраміди.

— На піраміди хай негри дивляться.

— А куди ж тоді?

— Мьянма!

— Це що?

— Лапух ти! Як що? Бірма! — викрикнув Ніколай з такою силою радості, що наш головний герой аж присів на Римине ліжко, але вчасно схопився — жовто-сіра, завше незастелена постіль Рими довіри не викликала.

— Бірма? А Мьяу-мня це що? Місто? Курорт?

— Ага, курорт! Це так називається Бірма. Ти мені всі вуха продзижчав тою Бірмою, чого, думаю, не змотати? Екстремальні умови, графіті, тьху, тобто сафарі, гірські сплави. Сам Бог велів. Знайшов у телефонному довіднику палаючі путьовки. Подзвонив. Давайте, кажуть, приносьте нам паспорт, документи і гроші. За тиждень виліт. Я до начальника. Акімич, кажу, відпускай. До Рити Львівни на килим ходив. Стомився, кажу, сил нема. Загнали мене, наче кволу кобилу. Відпустку оформили, Львівна відпустила, тепер я лечу. Я ж ніколи не літав. Боюсь!

— Ніколай, стривайте… Ніколай, а я? — розгубився наш головний герой і чомусь подумав про себе. Дійсно, а як же він?

— Ти? Та ти молодець, новенький. Рима — вона міровая баба. Таких у возику не возять! Ти її тримайся, новенький! Тримайся, вона тобі допоможе. Голова у неї варить — дай бог!

— Да?

— Оу! Новенький, я побіг! Цілую міцно, ваш Фєдя. Станок ще треба для гоління знайти! Давай не сумуй.

— До побачення, Ніколай. Гарного польоту, — але ці слова почули хіба короткі гудки.

— Ти ба, — таки сів на постіль наш головний герой, — у Бірму. Молодець Ніколай!

Він повернувся на кухню, де на нього чекала Рима. Можливо, вона на нього не чекала, але присутня на кухні таки була. Ї ї обличчя було зарьоване, і від того була вона схожа на некрасиву п'ятирічну дитину, в якої забрали сенс її життя.

— Я не скажу, що у мене забрали сенс мого життя, — почала Рима, — але так сумно тепер. Так гірко.

— Гірко?

— Гірко.

— Через Ніколая? Ви ж казали, що любите його.

— Люблю. Та люблю. Він нещасний, у нього складна доля була. Його колись у кунсткамері показували.

— Де показували?

— У кунсткамері.

— Це передача така?

— Це камера така, де різні уроди голландські в пляшечках і баночках.

— Ніколай — голландець?

— Ні, Ніколай — українець.

— Тоді нічого не розумію.

— Гірко мені. Тяжко.

— Розумію.

— Навряд чи ти щось розумієш.

— Чому ж? Розумію.

— Ну, може. У тебе теж біда.

Наш головний герой налив і знову випив.

— Розумієш, єдиний мужчина, який мене зігрівав своєю присутністю, був Ніколай.

— Ти хотіла, щоб він тебе з собою взяв?

— Я нічого не хотіла!

— Не взяв.

— А ти сліпий? Чи, може, я дурна і зараз на чемоданах сиджу?

— На валізах тобто?

— Себто. Тьху ти. Мать ти. Йоп ти.

— Ясно.

І він знову випив. Хміль розтікався пекучою рідиною по всьому тілу, ноги важніли, обличчя німіло, світ покосився, а Рима стала якоюсь не Римою зовсім.

— Мені самому важко, Римусік.

— Не називай мене Римусіком. Ненавиджу.

— Вибач. Знаєш, що я тобі скажу. Я приїхав сюди тиждень тому. Уявляєш, тиждень!!! А враження у мене таке, що я вже рік, навіть два, тут живу. Як на війні.

— Буває.

— Я втратив усе.

— Ти нічого не втратив.

— Ти так думаєш?

— Ну, наскільки я розумію… І бачу.

— Але ж втратив. Втратив найголовніше.

— Що ж ти втратив? Ти просто ще не знайшов.

— А робота?

— А що робота?

— Я лікар, я хочу працювати на благо людству, розумієш? Мені треба працювати, лікувати людей, витягати з дитячих горлечок сливові кісточки, зашивати розсічені брівки, латати ніжки і ручки. Я ж за природою своєю Айболит.

— Е ні, ти за природою своєю… Та ти ж уже наклюкався!

— Я?

— Ти наклюкався, сусід!

І наш головний герой знову випив.

— Хоч закусюй давай. На, помідори квашені.

— Дякую, — і він гикнув. — Але не потрібен тут лікар. У своєму селі я був великою людиною і допомагав простим смертним, землеробам, працьовитим людям… а тепер? Тепер я без грошей, без роботи, живу в чужій квартирі, за яку наступного місяця не заплачу. Не заплачу. І жити мені не буде де, і повернуся я назад, і мене засміють. Скажуть: о, скажуть вони, дивіться, зламала столиця нашого лікаря, повернувся.

— Чекай, сусід, тобі робота потрібна?

— Потрібна.

— У мене, здається, є ідея.

- Ідея? Яка ще ідея?

— Нормальна ідея. Можливо, не з найкращих, але житло, принаймні, за тобою буде. Хоч якесь, але житло, і гроші платитимуть.

— Не зрозумів? Одружитися з вами?

— Та пішов ти в жопу.

— Но-но!

— Вибач… Зараз, подзвоню декому, і вже сьогодні у тебе буде робота.

— Я не готовий. Я, здається, п'яний.

— Завтра. Ну, може, післязавтра. Щоб з понеділка вже почати. Ну як?

— Я не знаю. А що за робота?

— Нормальна робота. У тебе є вибір?

— Н-немає.

— Ну тоді чекай.

І Рима вибігла з кухні.

Наш головний герой залишився сидіти на кухні. Водочка, якою частувала його Рима, закінчилася, і він, випивши майже чотириста грамів, зосереджено дивився на порожню грановану пляшку з-під горілки й ловив себе на думці, що життя, воно, в принципі, нормальне, якщо знати всі правила.

— В принципі, у житті все просто. Навіть найглибші закономірності, - пробурмотів наш головний герой і клюкнув носом у безкінечно глибокі простори. Він заплющив очі, і здалося йому, що тисячі титанів тримають величезне яскраво-біле простирадло, в якому борсається він, наш головний герой. Борсається і не може знайти виходу, а звідкись (навіть невідомо, звідки) лунає прекрасна, заколисуюча музика, яка виявляється звичайнісінькою гамою, починаючи від до першої октави і закінчуючи несміливим дзвіночком сі третьої октави. І під цю музику, під цим яскравим світлом титани, чиї причинні місця прикривають червоні прапори, починають танцювати. Вони обережненько, аби не розбурхати світ, піднімають свої величезні ноги й так само обережно ставлять їх на місце, а наш головний герой усе борсається і борсається в тому простирадлі, а потім, немов на батуті, підлітає все вище і вище, вище і вище, і ось вже не видно простирадла, не видно титанів, і світло стає все густішим і густішим, поки не перетворюється на безмежну й неосяжну темряву.

Алес.

Епілог

Перше, що зробив наш головний герой, так це зняв календар із Веронікою Кастро та повісив новий — за 2009 рік із зображенням героїв серіалу «Маргоша».

Потім він поколупався у телевізорі, приладнав якусь антену, якісь провідки, і тепер, окрім основних трьох каналів, він міг дивитися ще чотири. Плюс один музичний.

Він сів на кушетку, застелену картатим коциком, увімкнув та вимкнув настільну лампу, що стояла на тумбочці, потім піднявся, боязко роззираючись, чи, бува, ніхто його ще не побачив у новому амплуа консьєржа, тобто, перепрошую, concierge. Знову сів. Перевірив, чи справний чайник. Чайник був справний. Знову піднявся, підійшов до ліфта, походив з одного кінця під'їзду в інший. Вийшов на вулицю, викурив цигарку (тепер паління стало одним із його хобі), повернувся на вахту, заварив чаю. Відсьорбнув, голосно прицмокнув і відкусив ще вранці приготований бутерброд. Десь у ногах муркотів Цуцик.

— А нічо так, — тихенько вимовив він і раптом почув, як відчинилися вхідні двері.

Наш головний герой визирнув зі своєї комірки. Перед ним стояв незнайомець у бежевій курточці.

— Мене звати Валера, — привітався з незнайомцем Валера. — Я консьєрж, навіть не так, я concierge цього будинку і наполягаю на тому, щоб ви, перш ніж переступити поріг цього будинку, в якому я, якщо ви не забули, concierge, обтрушували свої ноги он тим віником. І ще: будинок починається з консьєржа. Це правило номер один…

Мрин, січень — квітень 2009 р.

Примечания

1

Вірш «Вирізка життя» милосердно надано неперевершеним Богданом Олегом Горобчуком.

Content

Артем Чех
Сині двері зліва

Корф

Рита Львівна

Артур

Ніколай

Наслідки

Допомога

Нестримна лють

Арманьяки

Залишок дня

Розмова натщесерце

Найкраща у світі мама, або Ріо-Ріта

Один знайомий юрист

М'ясисті нарости

В березні того самого року

Невдалий діалог

Гоббс VS Декарт

Життя прекрасне

Вирізка життя

Невже?

Жовті двері праворуч

Остання

Епілог

Примечания