За спасяването на света

Заглавна страница

За спасяването на света

Антология

Фондация „Човешката библиотека“

Дружество на българските фантасти „Тера Фантазия“

Списание „Тера фантастика“

2013

Издателска информация

За спасяването на света

Антология, българска

Автори: Агоп Мелконян, Александър Карапанчев, Ангелина Илиева (с псевдоним Йоан Владимир), Антон Фотев, Атанас П. Славов, Божидар Грозданов, Валентин Д. Иванов, Валентина Димова, Величка Настрадинова, Велко Милоев, Владимир Полеганов, Геновева Детелинова, Георги Арнаудов, Георги Малинов, Георги Христов, Григор Гачев, Димитър Пеев, Димитър Риков, Елена Павлова, Емануел Икономов, Ивайло Иванов, Ивайло П. Иванов, Калин М. Ненов, Калоян Захариев, Кирил Добрев, Красимир Георгиев, Красимира Стоева, Любен Дилов, Любомир П. Николов, Мартин Петков, Мирослав Ангелов, Никола Кесаровски, Николай Теллалов, Петър Кърджилов, Радостина А. Ангелова, Саша Александрова, Светослав Николов, Светослав Славчев, Стефан Кръстев, Ценка Бакърджиева, Янчо Чолаков, 2013

Редактори: Александър Карапанчев, Ангелина Илиева, Весела Люцканова, Вихра Манова, Георги Караманев, Георги Куюмджиев, Диана Павлова, Добромир Тонев, Елена Коларова, Елка Димитрова, Емануел Икономов, Илиана Цировска, Иван Крумов, Искра Христова, Йовка Николова, Калин М. Ненов, Катерина Обретенова, Кънчо Кожухаров, Лора Бранева, Любомир Николов, Николай Светлев, Огнян Костурков, Павлина Йосева – Пинче, Светла Йосифова, Христиана Василева, Христо Карастоянов, 2013

Съставители: Калин М. Ненов, Атанас П. Славов, Валентина Димова, Вяра Крушкова, Дилян Благов, Димитър Стефанов, Евгения Василева, Александър Карапанчев, Валентин Д. Иванов, Григор Гачев, Янчо Чолаков, 2013

Встъпления: Атанас П. Славов, Ана Хелс, Ангелина Илиева, Валентин Д. Иванов, Григор Гачев, Калин М. Ненов, 2013

Коректори: Калин М. Ненов, Невена Стоянова, Илка Чечова, 2013

Художници на кориците: Еми Димитрова, Катерина Данаилова, 2013

Оформление на кориците: Елка Парушева, 2013

Илюстрации: Атанас П. Славов, Весела Кучева, Влад Герасимов (www.vladstudio.com), Еми Димитрова, Николай Теллалов, Станислава Димова, Стоян Пешев, 2013

Електронно оформление: Александър Василев, Калин М. Ненов, Димитър Стефанов, 2013

Технически сътрудник: Александър Карапанчев, 2013

Първо електронно издание: Фондация „Човешката библиотека“, Дружество на българските фантасти „Тера Фантазия“, Списание „Тера фантастика“, 2013

Първо хартиено издание: Фондация „Човешката библиотека“, Дружество на българските фантасти „Тера Фантазия“, Списание „Тера фантастика“, 2014

Ако по-желаете да подкрепите творческите участници – автори, редактори, съставители, коректори, художници и оформители – парично или с отзиви :) – заповядайте в сайта ни: http://choveshkata.net/blog/?p=4232. Всички събрани средства от електронните антологии се разпределят между тях.

По-желали:

Калин М. Ненов

Александър Карапанчев

Атанас П. Славов

Валентина Димова

Вяра Крушкова

Дилян Благов

Димитър Стефанов

Евгения Василева

Валентин Д. Иванов

Григор Гачев

Ана Хелс

Янчо Чолаков

Иван Крумов

Петър Енчев

Калоян Захариев

Георги Пенчев

Мандор

Кристиана Тошева

Димитрина Събчева

Йото Йотов

Десислава Йоргова

Богдана Соколов

Георги Иванов

Александър Василев

Радостина А. Ангелова

Людмила Мелконян

Красимира Стоева

Антон Фотев

Юрий Илков

Христо Колев

Стоян Пешев

Димитър Илчев

Весела Фламбурари

Елена Павлова

Пламен Младенов

Иван Петров

Златко Петков

Светлозар Златков

Наталин Наумов

Григор Петров

Иван Величков

Емануел Икономов

Георги Недялков

Петър Бунев

Маргарита Дилова

Любомира Колчева

Станислава Димова

Светла Йосифова

Илка Чечова

Невена Стоянова

Лъчезар Енчев

Мария Гуглева

Елка Парушева

Анелия Стойкова

Елена Атанасова

Виолета Кецкарова

Тодор Стайков

Предговор

Калин М. Ненов

Антологията „За спасяването на света“ започна така:

from:

Човешката библиотека / The Human Library

to:

Alexander Karapanchev, Angelina Ilieva, Anna Hells, Atanas Slavov, Dimitar Stefanov, Evgeniya Vasileva, Grigor Gatchev, Ivan Petrov, Kalin Nenov, Konstantsa Hristova, Valentin Ivanov, Valentina Dimova, Vladimir Zarkov, Vyara Daudova, Yancho Cholakov, Yuri Ilkov, Венециян Тодоров

date:

Sat, Feb 16, 2013 at 12:48 AM

subject:

Обсъждане: Принципи на антологията „Да спасяваме света“ [до 22.02.]

Драги съставители (:

Първо – напомням, че „Да спасяваме света“ е временно заглавие. Навярно по-нататък ще ни хрумне друго, по-хубаво. :)

Второ – моля за вашето внимание. Надолу ще видите актуализиран списък с принципите, върху които предлагам да изградим антологията.

До другия петък (22 февруари) пращайте въпроси, предложения и добавки.

НБ! Моля ВСЕКИ от вас да потвърди (като пише САМО до този адрес, poslednorog), че е получил това писмо. Ако някой не потвърди, приемам, че трябва да го изчакаме още, и ще му пиша отново. Най-важното условие за мен в съставителството на тази антология е да разполагаме с достатъчно време – за да се радваме на самия процес, не само на евентуалния резултат. :)

Ето и самите основополагащите принципи на антологията. Мнозинството са познати на повечето от вас. Само един се промени междувременно – описал съм как.

Слагам три звездички пред онези принципи, по които НЕ съм склонен на компромиси. Ако не сте съгласни с тях, обяснете защо – но вероятността да отстъпя е малка. За всички останали съм отворен за всякакви подобрения.

1. Не повече от два текста от един автор. (Съавторствата се броят за „половин“ текст. Или „третинка, четвъртинка“ и т.н., ако авторите са повече.)

2. Да не надхвърляме 50 стандартни страници (90 000 знака, с интервалите) за всеки текст. ОСВЕН за изключителни неща (ще ги обсъждаме случай по случай).

*** 3. Да предлагаме само текстове, за които сме СИГУРНИ, че можем да осигурите съгласието на авторите да участват. (Условията ще са хубави: авторите ще получат ПОНЕ 30 процента от целия хартиен тираж. И колкото си искат електронни книги. :D Това е личен мой, на Калин, ангажимент.)

*** 4. Предлаганите текстове да съдържат „свързващата нишка“ – спасяването на света. Като може да си тълкувате „спасяване“ и „свят“ по най-широките и невъобразими начини. Казано другояче: Искаме истории с ГОЛЕМИ залози и големи теми. Казано третояче: НЕ искаме дребнотемието, характеризиращо съвременната българска „литература“. Искаме текстове, в които да се чувства, че са ВАЖНИ – за авторите си, а и за нас като читатели.

Ето, за сравнение/вдъхновение, личното ми „откровение“ за нишката „спасяване на света“ в „Тринайсетте цвята на дъгата“:

„Всяка от историите тук е за спасяването на света. Независимо дали говорим за буквалното спасяване на Земята от метеорит (както става в „Как спасих света, или най-хубавата професия“), на личния ни свят, парченцето земя, която наричаме „наше кралство“ („Извън картината“), на единичната вселена, която е човекът („Заклинание“, „Да обичаш Сам Сама“, „Драконът и портокаловият сок“), на ВСИЧКИТЕ вселени-хора, които сме се сбрали в този свят („В началото бе метрото“) или на някой друг („Домашен любимец“), или на самите принципи, които осмислят съществуването ни и ни позволяват да продължим да се наричаме „човеци“ („Сиянието на реката“, „Последният разказ“, „И попита войникът: – Кой ме повика?“, „Сънувах човешко лице“, „Атентатът“, „Приказка за Юнаци и злодеи“).“

5. Подредбата на антологията е по „старшинство“: започваме с родения най-отдавна автор (в момента е Величка Настрадинова) и стигаме до най-младия (в момента: Геновева Детелинова). Така че – моля пишете годините на раждане на авторите, които предлагате.

6. Принципът „Щом Харлан го може, можем го и ние“: След окончателния подбор, ще групираме текстовете по теми, типове сюжети, типове фантастичност (научна, фентъзи, хибриди, алтернативна история и т.н.) и други отличителни белези. За всяка група ще напишем встъпление, което представя историята ù в българската фантастика и изброява други (добри) образци от същия тип – разбира се, доколкото ги познаваме ние. Задачата е литературоведско-фантастологично-библиографска.

Пояснения за 5 и 6: Окончателната подредба вероятно ще е смесица от принципа за старшинството и принципа за тематичността. Тоест: първата група текстове (която може да е и само един текст) ще започва с разказа на най-старшия автор в цялата антология, като разказите вътре в самата група също ще са подредени по старшинство. Втората група ще започва със следващия по старшинство (в цялата антология) автор и т.н.

7. Принципът „Земята ни е мила“: Хартиеният сборник ще се издаде на рециклирана хартия, както всички по-големи издания на Човешката. Това оскъпява крайната цена с не повече от 10 процента, а е хем възпитателно, хем престижно. ;) (Освен нас, само „Алтера“ си издават книгите на рециклирана хартия, мисля.)

Как изглежда въпросната рециклирана хартия, ще ви подскаже „Слънце недосегаемо“ или нов-новеничкото издание на „Тринайсетте цвята на дъгата“.

(НОВО: След разговор с Григор стигнах до следния личен компромис: Склонен съм хартиеното издание да се направи на нерециклирана хартия, при следните допълнителни условия: 7.1) самият аз да не участвам по никакъв начин в подготовката и разпространението на хартиеното издание; 7.2) то да не включва мои текстове – лични или съавторски. Последното впрочем важи за всички х-ниги на нерециклирана хартия – принципно не разрешавам публикуването на мои текстове в такива.)

*** 8. Принципът „Причем тут демократия“: Всеки от съставителите ще има равен глас с останалите. Все пак, ако възникнат СЕРИОЗНИ противоречия – моят (Калиновият) глас ще е по-равен ;): крайното решение ще е мое.

Аз съм последният човек, който ще си налага възприятията върху другите – всеки, който е работил с мен, го знае. В същото време обаче изключително мразя спъващите процеса заяждания (като, напълно произволен пример :D, включванията на двамата Ивайловци – Търновски и Варненски). Запазвам си правото на „вето“ точно за такива ситуации а ла „прът в колелетата“. За ВСИЧКИ други (в които желанието на участниците да се разберат, нежели да се разпорят, си личи отдалеч) силно ще препоръчвам и ратувам за взимането на решения с консенсус (да не се бърка с „компромис“ ;): така, че всички да приемат крайното решение, не само на думи, ами и в сърцата си.

Затова и съм заложил почти година за процеса на съставителството и подготовката. Бързането убива. Нека ù се насладим и ние, правещите я, на тая бъдна антология.

*** 9. Принципът „Отворени врати“: За участие с текстове може да бъде канен ВСЕКИ – независимо дали принадлежи към някоя от приятелските ни среди, или ни е откровено неприятен, или пък напълно непознат (обърнете СПЕЦИАЛНО внимание на последната категория – антологията е замислена не просто да препубликува утвърденото с годините, а и да открие нови гласове; пример: Стефан Кръстев).

В конкретни цифри: Всеки автор може да ни предложи до ТРИ свои текста, като тук важи принципа на „половинките“: съавторство се брои за половин, третинка, четвъртинка и т.н. текст, според броя на съавторите. За дължината на текстовете важи принцип 2.

*** 10. Принципът „И ние сме човеци“: Автори, които се държат грубо, злонамерено или по друг начин пречат на работата ни, биват: 1) предупреждавани; 2) отстранявани. (Има и 3), за по-холеричните ми периоди – ако се стигне до него, ще се чуе… :DDD)

Всеки от нас тук е добър човек, нали така? Е… а позволяват ли добрите хора другите да им се качват на главата? Възпитателно ли е? Градят ли се така човеци? ;)

11. Принципът „Е-книгата няма край“: В окончателния хартиен сборник включваме най-много по една творба от автор. („Най-много“, понеже там летвата ни трябва да е най-висока – нали все пак хартията се води по-представителна. Все още. ;) В окончателния електронен може и по две от автор (ако са достатъчно силни, разбира се). Значи: електронният ще е по-„обемист“ от хартиения.

И в двата случая важи принцип 1.

12. Принципът „Ако друго не успее, света ще го спаси красотата“: Корицата да ни я нарисува Катя Данаилова (:

http://fantastivalbg.com/gallery/paintings/KD_large.jpg

*** 13. Принципът „ИСТИНСКИТЕ референдуми“: За всяко ВАЖНО решение (тираж на хартиения сборник; външен вид; твърда или мека корица; и т.н.) се допитваме максимално отрано, за достатъчно дълъг период, до всички, които то засяга – а именно читателите-купувачи. В най-простия случай: като им предложим няколко варианта, за гласуване.

Опитът на Човешката библиотека показва, че един проект е толкова по-успешен, колкото повече хора успее да привлече да се чувстват ЧАСТ от него. Нека направим читателите част от начинанието. :)

14. Нямаме ограничения в обема на сборника. За електронното издание е ясно защо. ;) За хартиеното – така или иначе ще определим първоначалния тираж след „допитване“ до желаещите читатели – тоест с поръчки. Като всяка от общностите ни – на ЧоБи, на двете Тери, кого-сега-изпускам? – ще отговаря за връзката с нейните симпатизанти. (Това е ИЗКЛЮЧИТЕЛНО ценно при такива „споделени“ проекти.)

(А иначе може да кандидатстваме с хартиения сборник и по някоя програма за съфинансиране – за по-голям тираж и стигане до книжарниците. На мен не ми се занимава с български програми… но ще го мислим после.)

*** 15. За тази, първата антология, приемаме САМО вече публикувани или поне редактирани от втори човек текстове. Авторът е длъжен да напише: 15.1) кой е редактирал всеки от предложените текстове; 15.2) дали приема/търси ОЩЕ редакции по тях. Ние НЕ сме длъжни да предлагаме редакции по нито един текст (но имаме право).

(Коректура ще направим, на ВСИЧКИ текстове, по най-новите правописни правила от 2012-а. Това също е мой личен ангажимент.)

Целта е да си спестим време от пресяване на втори чернови („ВТОРА чернова? Какво е това?!“ – чувам в мислите си армии настървени прохождащи автори :( ) и редакции. За да ни остане повече време за внимателен подбор – и най-вече за писане на встъпленията от принцип 6.

Поясняващ пример: Два разказа на Валя Димова, които ще предложа за включване – „Революция“ и „Сам срещу своя страх“, досега не са излизали никъде. Аз обаче лично „гарантирам“ за тях – редактор съм и на двата и ще бъда вписан като такъв. Същото може да направи всеки от вас. (Приемете това и като шанс да повишим видимостта на професията/призванието „редактор“. Знаете, че нея я позабравиха в последно време.)

… А по-горе казах „първата“ антология. Не беше случайно. :D

Сега сте вие.

ЧБ: Кал)

… Ех, колко е хубаво още в самото начало да си изяснил всичко, а сега блажено да се облегнеш назад и просто да пожелаеш на читателите „Приятно спасяване“…

Шегувам се.

Първо, „За спасяването на света“ не започна с цитирания горе имейл. Тя започна още в ония буквално 72 часа, през които трябваше да завърша съставителството на предишната ни антология, „Тринайсетте цвята на дъгата“, когато: 1) си обещах, че повече няма да правя книги така – изкарвайки въздуха на всички наоколо ми (а най-много своя); и 2) осъзнах, че „Тринайсетте цвята“ са само началото. Или както казва един от гласовете в предговора ù: „Антологията беше съставена, за да положи основите на следващата, по-голямата антология.“ Тази, която четете сега.

В хода на работата по „За спасяването…“ някои от принципите се промениха. Въпреки това продължавам да се изумявам как огромната част се запазиха досега, година по-късно. Това беше една от онези визии, които стигат до нас завършени (доколкото човешка визия може въобще да бъде завършена). И преди да навляза в подробностите, искам да благодаря на всички, които са повлияли на развитието ми и като читател, и като човек – включително подготвяйки момента, в който такава идея ни осенява „наготово“. Една мъничка част от тях виждате сред съставителите на антологията. Други ще откриете на страницата ни с блиц-интервюта, в отговора ми към въпрос номер три. На тях, на десетките други човеци, за които тук нямам място, на силите, които ни свързват и движат, с тази антология искам да кажа: Благодаря.

А ето как еволюираха и самите принципи:

Започвам с най-фината, най-трудно уловима в думи промяна. Какво значи „ГОЛЕМИ теми“? (Иначе казано: Е ли тази антология поредната мегаломанска мечта на хора с превишено его?) Най-близкото, до което достигнах през тези месеци, беше: теми, които имат силата да размислят, вълнуват, може би дори… да ни променят? Нуждата от значими залози, срещи със ситуации и герои, които ме предизвикват, насърчават, помагат ми да порасна, е сякаш генетично заложена в мен. И обратното: когато авторите ме натопят сред злободневни проблеми и дребни човеченца, съсредоточени върху носа си, се поболявам, ходя като пребит, смалявам се. Търся истории, които ще събудят живеца и вярата ми и ще ме пратят с усмивка по улиците в тоя бурен период, когато най-сетне започваме да се променяме осезаемо, сами да творим съдбата си; а не такива, които ме мачкат с усещането, че съм никой, болтче в системата. (Каквото щат да ви приказват за ескейпизма, „четенето като бягство“, литературата може да бъде и двигател, бягство към реалността, както казва Николай Теллалов.) От сърце ви желая нататък да откриете текстове, които зареждат, уголемяват, отправят към по-смислена реалност и вас самите. (И да ни споделите кои и защо.)

Принципът за подредба на антологията също се промени и порасна – до отделна секция в книгата. Ще я откриете веднага след тази.

Принцип 11, „Е-книгата няма край“, може би няма да важи за хартиеното издание. Казвам „може би“, защото, докато пиша този предговор, до отпечатването остават поне три месеца; а решението за крайния облик е в ръцете на всички читатели, които си поръчат х-нигата предварително.

Принцип 13 ме разсмива лудешки. Корицата в крайна сметка я избрахме с Копнеж, в който 12 художници ни пратиха 29 предложения, а в гласуването се включиха 32-ма от читателите, По-желали антологията. Вижте резултатите от Копнежа – и сигурно ще разберете смеха ми… (Още по-забавното е, че моите собствени фаворити не се класираха.)

За ролята на редакторите (и смисъла на понятието „втора чернова“) ми се иска да кажа много думи, и все силни. Но вече се изтощавам… мога да си представя как се чувствате вие. Затова само толкова:

Мили пишещи,

Търсете тоя ваш знаещ, усещащ, можещ приятел, който има търпение да чете умотворенията ви, има желание да ви дава насоки и препоръки, и има сила да търпи фасоните и фръцканията ви впоследствие. За вашето писане този човек (или хора, ако сте истински късметлии) е толкова важен, колкото спътника ви (най-близките приятели) за живота ви като цяло; и се открива и задържа със също толкова търпение и себеотдайност.

Ако темата ви вълнува, елате в писателските ни работилници. Огледайте се, питайте, ще си поговорим.

А ако ви вълнува как се съставя антология като тази – регистрирайте се във форума на Човешката библиотека и ни драснете един ред. Ще ви покажем в пълни подробности.

Последното съставителско решение, което навярно има нужда от поясняване, са списъците с публикации, включени в края на всеки текст. Постарали сме се в събирането им, но не претендираме за изчерпателност. По-важното е, че те са поредният мост между тази книга и дошлите преди нея. И, мислехме си, докато ги издирвахме една по една, може да вдъхновят вас да потърсите още.

(По въпроса за „още“-то силно ви препоръчваме списъка с любими български фантастични книги, който сглобяваме от 2011-а насам. Анкетата продължава да приема участници. Ако вашите собствени книги ги няма, включете се. Или просто разгледайте съкровищата дотук.)

За финал, вместо традиционното „Приятно четене“, имам една препоръка как да си го направите по-приятно: не четете тези текстове по повече от три наведнъж. Даже да сте сертифицирани книгопоглъщачи. Дайте си време след всеки – да го преживеете по-пълно, да поспорите с автора или да продължите идеите. Тук, повече дори от останалите ни книги, бързото четене би размило (или направо размазало) ефекта от четивото. Бързането убива.

(Имало едно време в България течение, наречено „бърза литература“. Впрочем – още има ли го? Нищо писано, превеждано, издавано, популяризирано от нас няма да влезе там.)

А ще има ли следваща антология?

Не зная. Но знам при какви условия ще я има:

Изданията и деянията на всички нас – Човешката библиотека, Тера Фантазия, Тера фантастика – са общностни: те имат шанс (и смисъл) да се сбъдват само когато ги подкрепят читателите като общност.

Значи… ще има ли? :)

Пишете ни, озарете ни, подкрепете (спасете ;) ни на:

http://choveshkata.net

Подредбите

Калин М. Ненов

Класификацията на художествени текстове в някакви рамки е субективно, навярно дори безсмислено занимание. За „потърпевшите“ автори пък може да бъде дразнеща… или разсмиваща. Разпределянето в „кутии“ противоречи на един от основните двигатели на творчеството: да ни предлага нещо ново – нови въпроси, нови отговори, нов поглед, ново почувстване… Да търсиш кутия за новото сред вече скованите означава неминуемо да го състариш: да подчертаеш приликите му със съществуващото, вместо да отпразнуваш отликите.

Затова молбата ни е да приемете подредбата, която следва, като една възможна; и никак незадължаваща. Целта ù не е да налага ред на четене, а да даде допълнителен контекст; да хвърли мостове, които правят цялото повече от сбора на частите му.

Тази подредба събира текстовете по поджанр – от шестващата по цял свят класическа научна фантастика до самораслата (и затова – самобитна) българска митологична фантастика. Всяка от групите получава своето кратко встъпление, заедно с (неизчерпателни) препоръки за още български фантастични творби, които не влизат в настоящата антология, а вярваме, че заслужават да ги четете. Препоръките са подредени по година на първо издаване (доколкото успяхме да я открием); сега е моментът да благодарим сърдечно на сайтовете БГ-Фантастика и sfbg.us за библиографското богатство, събрано там.

Някои от текстовете – тези, които най-смело прекрачват границите – сме причислили към даден поджанр със значителни (и мъчителни) колебания. Например „Неонови криле“ спокойно може да влезе и в „Социална фантастика“, като антиутопия. „Братята от Левса“ и „Приказка за Юнаци и злодеи“ можем да обособим като „Алегорична фантастика“. (Което според един от съставителите е тавтология – всичката фантастика може да се разглежда като алегорична.) „Денят, в който вярата се завърна“ принадлежи и към „Българска митологична фантастика“. „Свободен избирател“ е типичен ню уиърд. (Не, изобщо не питайте какво значи това…) „Хакери на генома“ и „Несъществуващият“ съдържат солидни дози киберпънк (в любимата му за нас, по-човечна разцветка). А за „И попита войникът: – Кой ме повика?“, „Бяло – черно“ и „Кървави криле на кръвожадни птици“ дори не сме сигурни, че съществува готов поджанр.

(Сигурно нещо пропуснахме, подразнихме някого, други двама разсмяхме…)

~

Ако предпочитате да четете текстовете в реда, в който са се явявали на бял свят – за да потърсите ония мостове във времето, по които едни автори са прекрачвали, за да стигнат до собственото си вдъхновение, а после на свой ред да вдъхновят други – ето и подредба по година на завършване (или първа публикация). Отново: доколкото сме успели да ги открием.

Косъмът на Мохамед (1962)

Напред, човечество! (1969)

Крепостта на безсмъртните (1970)

Госпожица Вещицата (1976)

Предсмъртната или първата болка (1978)

Разговор с никого (1978)

Сиянието на реката (1981)

Братята от Левса (1981)

Алена капка кръв (1983)

Бедни мой Бернардие (1983)

Основание за смърт (1987)

Заклинание (1989)

Вергилий и водата (1990)

Париж, Париж, Кайро (1993)

Жълто (1997)

И попита войникът: – Кой ме повика? (2000)

Елфическа песен (2001)

Последният разказ (2002)

Прошка за грешните (2003)

Опит (2003)

Кървави криле на кръвожадни птици (2004)

Хакери на генома (2004)

Несъществуващият (2004)

Лъжата (2004)

Денят, в който вярата се завърна (2004)

По пътя незнаен (2004)

Не се обръщай назад (2005)

Каква ще е тя? (2005)

В началото бе метрото (2006)

Фабрика за кукли (2006)

Да обичаш Сам Сама (2006)

Приказка за Юнаци и злодеи (2006)

Бунището (2007)

Господаря на вълците (2007)

Неонови криле (2007)

Навье (2007)

Драконът и портокаловият сок (2008)

Да поговориш с Жабко (2009)

Неизречени думи, неназовани зверове (2009)

Свободен избирател (2010)

Уловът (2011)

Призраци и други щуротии (2011)

За вятъра и другите природни пиршества (2012)

Музиката (2012)

Сам срещу своя страх (2012)

Революция (2012)

Бяло – черно (2012)

Начинаещ магьосник (2012)

~

Накрая предлагаме още една подредба във времето – според възрастта на автора (или по-старшия от двамата автори), когато завършва текста си. Житейският опит е не по-малко важен фактор от предшествениците, върху които един творец може да стъпи. А на някои от нас (Калин – бел. др.) ни е безкрайно интересно да търсим тенденции кога през годините са се появявали ярки млади автори – знакът на Следващото. ;) Ето:

Кървави криле на кръвожадни птици (56 г.)

Заклинание (53 г.)

Уловът (53 г.)

Последният разказ (51 г.)

За вятъра и другите природни пиршества (51 г.)

Жълто (47 г.)

Хакери на генома (46 г.)

Несъществуващият (46 г.)

В началото бе метрото (45 г.)

Музиката (45 г.)

Крепостта на безсмъртните (44 г.)

Лъжата (44 г.)

Косъмът на Мохамед (43 г.)

Напред, човечество! (42 г.)

Госпожица Вещицата (40 г.)

Бунището (40 г.)

Да поговориш с Жабко (40 г.)

Революция (40 г.)

Сам срещу своя страх (40 г.)

Алена капка кръв (39 г.)

Прошка за грешните (39 г.)

Вергилий и водата (38 г.)

Основание за смърт (37 г.)

Париж, Париж, Кайро (37 г.)

Денят, в който вярата се завърна (37 г.)

Фабрика за кукли (37 г.)

Бяло – черно (37 г.)

Господаря на вълците (35 г.)

Навье (35 г.)

Неонови криле (35 г.)

Сиянието на реката (34 г.)

Бедни мой Бернардие (34 г.)

И попита войникът: – Кой ме повика? (33 г.)

По пътя незнаен (33 г.)

Свободен избирател (33 г.)

Предсмъртната или първата болка (31 г.)

Братята от Левса (30 г.)

Разговор с никого (29 г.)

Не се обръщай назад (29 г.)

Да обичаш Сам Сама (28 г.)

Елфическа песен (27 г.)

Приказка за Юнаци и злодеи (25 г.)

Неизречени думи, неназовани зверове (25 г.)

Начинаещ магьосник (25 г.)

Каква ще е тя? (24 г.)

Опит (23 г.)

Призраци и други щуротии (22 г.)

Драконът и портокаловият сок (18 г.)

Илюстрация: Атанас П. Славов

Класическа научна фантастика

Атанас П. Славов

Всички произведения на изкуството отразяват действителността. Но научната фантастика прави това по свой начин – отразява не само видимата действителност, но и зреещите дълбоко в недрата ù изменения. И тъй като тези изменения още не са настъпили, а са възможни, вероятни, невероятни, въображаеми и предполагаеми, ние ги наричаме „фантастични“. Това, което в традицията на световната фантастика са правили Франсоа Рабле, Сирано дьо Бержерак, Волтер, Гьоте, след средата на XIX век все по-уверено започнаха да правят авторите на НФ като Жул Верн, Хърбърт Уелс и Карел Чапек – да разкриват изменчивостта на реалността, която научните открития и технологии преработват в нова действителност.

От другата страна на океана американската вълна от научни фантасти, в началото оглавявана от инженери и изобретатели без литературна подготовка, постепенно съзря до своя „Златен век“ и възпита поколение иноватори, които изведоха САЩ на първата линия на прогреса. Малцина знаят това, но над 700 служители на НАСА при постъпване на работа (през 1970-те) са посочили в анкетите си като мотиватор НФ (половината от тях – сериала „Стар Трек“), така че смело може да се каже: реалната астронавтика е създадена от любители на научната фантастика. Аналогична е картината и в руската космонавтика – всеизвестна е любовта на Корольов и други водещи конструктори към руски фантастични романи за пътешествия из космоса. А един Жул Верн например има в своя „портфейл“ 80 фантастични идеи.

Но какво представлява всъщност тази огромна област от културата, наричана с обобщаващото име „научна фантастика“? Това е всяко произведение на изкуството, което изпълнява художествените си задачи посредством въвеждане на Фантастичното (откритие, артефакт, процес, стихия, алтернативно развитие на реалността). И това Фантастично е измислено със спазване на законите и опита на съвременната за автора научна картина на света. Ако то е построено по законите на приказката, мистичните концепции за света, сюрреални фантазни модели или нещо друго, произведението се определя като фентъзи.

Например един от първите прочути НФ романи Ralph 124C 41+ е изграден върху отхвърлената от днешната наука представа за „ефира“, което не пречи неговият автор Хюго Гернсбек да даде име на най-голямата награда за научна фантастика и фентъзи – „Хюго“.

Фантастичното в НФ е като лакмусова хартия, която, пусната в безцветната течност на реалното битие, се обагря дъгоцветно и разкрива скритите му същности.

За желаещите да се запознаят с ярки литературни прояви на това направление, препоръчвам: „Да откриеш себе си“ на Владимир Савченко, „Недокоснат от човешки ръце“ на Робърт Шекли, „Силата на силните“ на Дмитрий Биленкин, романния цикъл „Фондация“ от Айзък Азимов, „Всичко живо е трева“ и „Отново и отново“ на Клифърд Саймък, „Марсиански хроники“ на Рей Бредбъри. Понякога из кръга на творците на НФ излизат такива поетични писатели като Генадий Гор и Михаил Анчаров.

По волята на автора Фантастичното може да бъде внедрено в различни подсистеми на реалността и да ги промени до неузнаваемост. Когато Фантастичното е изобретение, то „поразява“ подсистемата на техносферата и ни предлага различното ù битие. Прекрасен пример за това е романът „10–9“ на Николай Теллалов. Там фантастичната техносфера предизвиква и появата на принципно ново състояние на света и човечеството. Когато техносферата „порази“ екосферата, се ражда екологичната фантастика, която обикновено е антиутопична, но се случва и да предлага изненадващи идеи за опазване и развитие на природата.

Когато Фантастичното е социален процес, откритие или явление, променящи реалността, получаваме социална фантастика. На нея посвещаваме отделен раздел в книгата.

По-обширен поглед към горните тези ще откриете в статиите:

* „Новата роля на фантастиката в началото на третото хилядолетие“

* „Виртуалният Джони от 13-ия етаж на Матрицата“

Препоръчваме ви и:

„Фотонният звездолет“ – повест от Димитър Пеев

„Теао Немия“ – повест от Петър Бобев

„Фантастичен хумор“ – сборник с разкази от Антон Донев

„Съкровището на Лизимах“ – сборник с разкази и новели от Цончо Родев

„Сините пеперуди“ – сборник с разкази и новели от Павел Вежинов

„Хелиополис“ – роман от Хаим Оливер

„Галактическа балада“ – роман от Емил Манов

„Клонинги“ – роман от Весела Люцканова

„Пропуснатият шанс“ – сборник с разкази от Любен Дилов

„Дамата с рентгеновите очи“ – сборник с разкази от Светослав Минков

„Тотемът на поетите“ и „Космосът да ти е на помощ, Александър“ – сборник с разкази и роман от Иван Мариновски

„Орбитата на Сизиф“ – сборник с разкази и новели от Петър Кърджилов

„Психопрограмираният“ – роман от Атанас П. Славов

„Полетът на „Буриданово магаре“ – буриме от Атанас П. Славов и Александър Карапанчев

„Сонора“ и „Патрул за ада: 2 в 1“ – книги-игри от Ейдриън Уейн (Александър Султанов) и Робърт Блонд (Богдан Русев)

„Каджанга: синът на светлината“ и „Космически легионер“ – книги-игри от Колин Уолъмбъри (Любомир Николов)

„Десетият праведник“ – роман от Любомир Николов

„Татко“ и „Еволюцията“ – разкази от Ивайло Иванов

„Морска галерия“ – разказ от Веселин Маринов

„Номад: Самият пъкъл“ – роман от Елена Павлова

„Генератор на реалности“ – сборник с разкази и новели от Христо Пощаков

„Талисман на борда“ – новела от Николай Теллалов

„Матрицата 4: Резолюции“ – разказ от Атанас П. Славов

„Икосаедри“ – сборник с разкази и новели от Емануел Икономов

„Долу спи убиецът“ – разказ от Елена Павлова

„Сънувах човешко лице“ – новела от Ивайло П. Иванов

„10–9“ – роман от Николай Теллалов

„Как спасих света, или най-хубавата професия“ – разказ от Валентин Д. Иванов

Косъмът на Мохамед

Димитър Пеев

Никой не може да върне часовниковата стрелка назад, за да заживее във време, предшествало неговото раждане. За нас миналото е безвъзвратно изтекло!

И все пак аз посетих една забравена епоха, живях на Земята преди стотици хиляди години. Това бях аз – и не бях аз.

Видях всичко „със собствените си очи“, при все че това бяха очите на един друг, непознат и неизвестен човек.

Човек? Може ли той да бъде наречен човек?

Впрочем да не избързвам. Нека разкажа събитията поред, така, както се случиха.

Един следобед ми се обади по телефона моят бивш съученик Страшимир Лозев. Някога, в гимназията, бяхме близки приятели, но животът по-късно ни раздели. Всеки тръгна по своя път, престанахме да дружим. Понякога се срещахме случайно на улицата, спомняхме си ученическите лудории и накрая завършвахме с вечното пожелание „тия дни“ непременно да се видим. Когато ми се обади, помислих, че най-после наистина е решил да осъществи намерението ни. Но поводът бе съвсем друг.

Щом се настани в креслото и разменихме традиционните приятелски закачки, Лозев измъкна от чантата си малка стъкленица и я постави пред мен на бюрото:

– Искам да чуя твоето мнение. Разгледай добре този предмет и ми кажи – от какво е направен и за какво може да служи.

Погледнах озадачен приятеля си. Той ми посочи с поглед стъкленицата и не каза нищо повече.

Това беше малък прозрачен цилиндър с гладки стени. В средата, почти по цялата му дължина, лежеше тънка белезникава пръчка. Стори ми се много тежък за големината му. Повъртях го из ръцете си и запитах:

– Отгде си го взел?

– Чакай, не бързай! Ти още не си го разгледал както трябва. – Лозев скочи, пое стъкленицата, ловко я раздели на две през средата, извади пръчката и ми я подаде. – Виж това, то е най-важното.

На тънка пръчица бе навит млечнобял конец. Аз хванах края му и започнах да го размотавам. Скоро на масата се образува купчина лъскава нишка. Беше гъвкава като много тънка стоманена тел, но доста тежка. Развих няколко десетки метра.

Лозев щракна запалката си. Поднесе края на конеца към пламъка, държа го около минута и ми го подаде.

Хванах предпазливо нагряваното място. Бе хладно, дори не бе почерняло.

– Имаш ли ножица? – запита неочаквано Лозев.

– Мисля, че имам – аз извадих от чекмеджето голяма канцеларска ножица. – Защо ти е?

– Отрежи ми едно парче от този конец. – Лозев ме изгледа лукаво.

Бялата жичка се извиваше, изплъзваше се. Ножицата щракаше напразно. Не можах да прережа странната нишка. Опитах се да я скъсам с ръце, опъвах с все сили.

– Дърпай, дърпай! – подкани ме той.

– Какво, ти успя ли?

– Не, само се порязах – и той ми показа наранения си пръст. – Е, какво ще кажеш?

– Прилича ми на някаква бобина, макар че нищо подобно досега не съм виждал – отговорих му аз. – Цилиндърът и пръчката като че ли са стъклени, но са твърде тежки, а жицата… жицата просто не мога да определя от какъв материал е направена. Може би… някаква непозната пластмаса с необичайна якост.

Лозев отсече уверено:

– Не, не е пластмаса! Не може да бъде пластмаса.

– Тогава не знам. По-добре кажи сам. Виждаш, не мога да позная.

– Добре, ще ти кажа: това е косъм от брадата на Мохамед.

– Какъв косъм? Кой Мохамед?

– Това е косъм от брадата на Пророка, на Мохамед. Говоря ти най-сериозно. Ако не вярваш – имам писмени доказателства.

– Да не би Аллах лично да ти е подарил косъм от брадата на своя пророк? – разсмях се аз.

– Не ми го е подарил. Вуйчо ми сам го е взел от една джамия – отвърна съвсем сериозно Лозев. – Макар че това може би му е струвало живота. Историята, съвсем накратко, е следната.

Вуйчото на Лозев – капитан Пройнов – командвал рота през Балканската война. Частта му попаднала през есента на 1912 година в малкото тракийско градче Кешан. Там, в джамията, той намерил този предмет – светиня на мохамеданите. С него градчето било прочуто в цялата Отоманска империя. Вуйчото, без много да се церемони, прибрал стъкленицата. Но някакъв стар турчин видял светотатството. От виковете и клетвите му разбрали, че това е косъм от брадата на пророка им. Според стареца Мохамедовият косъм имал чудодейното свойство сам да расте, да се навива около пръчката и… бил по-мъдър от седем мъдреци.

Капитанът може би се смутил от клетвите на турчина. Но по-вероятно е, че се е вслушал в съветите на практичния си фелдфебел да не държи такъв предмет при себе си. Ако случайно попадне в плен (война е – всичко се случва), фанатичните турци сигурно биха го насекли на парчета за кощунството. И той изпратил по един завръщащ се в Пловдив войник стъкленицата на сестра си – майката на моя приятел.

В писмото, което Лозев ми даде да прочета, всичко това бе описано доста забавно, на остарелия, изпъстрен с турцизми и русизми език на интелигенцията отпреди Балканската война.

Няколко дни след като изпратеният войник навестил сестрата, тя получила официално известие, че „капитан Пройнов, Костадин, загинал геройски при изпълнение на отечествения си дълг, за свободата на поробените братя“.

– Така стъкленицата и писмото пролежаха петдесет години в сандъка на мама – продължи разказа си Лозев. – Като малък бях слушал тази странна история, но майка ми никога не пожела да ми покаже самия Мохамедов косъм. Изглежда, че се боеше от него. Може би дори го свързваше със смъртта на вуйчо. И едва след като почина сестрите ми, при които тя живееше в Пловдив, намерили писмото и стъкленицата. Те ми ги дадоха.

Лозев взе от масата „косъма“ и започна внимателно да го навива.

– Надявам се – започнах аз – съвсем не е нужно да те убеждавам, че това не може да бъде косъм.

– Такава е историята. А сега чуй за какво съм дошъл при теб. Искам да вземеш този странен предмет. Не, не мисли, че съм суеверен. Моля те да го изследваш в лабораторията.

В същност аз сам смятах да му предложа да ми остави находката си. Тя беше ме заинтересувала и аз исках да разбера какво представлява този тайнствен предмет.

На колегите си (аз съм асистент при Катедрата по физикохимия на Химикотехнологическия институт) нищо не обадих. Представих си какъв смях щеше да предизвика съобщението ми, че съм донесъл за изследване в лабораторията косъм от брадата на Мохамед. Затова останах след тръгването на служебния рейс и когато всички заминаха за София, посветих се сам на нелегалните си научни занимания.

Най-напред се опитах да отрежа едно парче от нишката, която исках да изследвам. Започнах, както моя приятел, с ножицата, продължих със секача и завърших с големия апарат за изпробване на материалите на опън. Жичката, която имаше диаметър 0,07 милиметра (тя бе дебела почти колкото човешки косъм – ходжите са имали вярно око!), издържа невероятната, чудовищна тежест от пет тона, макар че при това сечение би трябвало да се скъса още при няколкостотин грама. Това бе фантастично. Материал с подобна якост не съществуваше.

Тя не се скъса и при пет тона. Нишката просто се изскубна цяла и невредима. Гнездото не я удържа. Няма да ви отегчавам с подробно описание на всички изследвания. Те бяха многобройни, най-разнообразни и всички даваха само един резултат – отрицателен! Нишката не се късаше, не се влияеше от никакви химически реактиви, не се топеше в пламъка на бунзеновата горелка, не пропускаше ток, не се намагнитваше, не се… не се. С една дума – разбрах, че държа в ръцете си предмет, направен от непознато на науката вещество. Но какво можеше да бъде то? И отгде е попаднало в ръцете на ходжите?

На другия ден аз известих официално ръководството на института. Думите ми бяха посрещнати с учудване, опитаха се да ги вземат за шега, а после, като видяха, че настоявам, повториха анализите. Резултатът бе същият. Спечелих само това, че сега не бях сам в недоумението си.

Работата може би щеше да свърши дотук, ако неочаквано не ми се откри възможност да посетя Съветския съюз. По мое предложение, възложиха ми да докладвам случая на московските колеги и да помоля за съдействието им в разгадаването на тази тайнствена находка.

Щом пристигнах в Москва, предадох стъкленицата с косъма на съответната лаборатория, разказах им всичко, което знаех и каквото бяхме направили, и се отдадох на непосредствената си научна работа.

След две седмици ми позвъниха от лабораторията и ме поканиха да се явя при самия директор на института, световноизвестен учен.

Академикът ме прие веднага. На разговора ни присъства и професор Григориев, директор на института по техническа кибернетика.

– Ние успяхме да установим – започна Лаврентий Павлович (така се наричаше академикът) – че нишката, пръчката и цилиндричният съд са изработени от една и съща материя – свръхуплътнен чист силиций. Въздействието им е вероятно с налягания от няколко милиона атмосфери. Изменена е не само кристалната им структура, но и по някакъв още непонятен начин са намалени електронните им орбити. Имам впечатлението, че това вещество наподобява търсения от нас мезоатом, състои се от обикновени ядра, около които обикалят утежнени електрони. Всички изключителни качества на тази находка сочат несъмнено, че тя е от неземен произход.

– Вие мислите, вие искате да кажете… – прошепнах аз развълнуван.

– Да, ние считаме, че цилиндърът с нишката е бил донесен някога, неизвестно кога, от разумни същества, обитатели на друг звезден мир, които са посетили Земята – Лаврентий Павлович изговори фразата на един дъх. Изглежда, искаше отведнъж да изкаже мисълта, която смущаваше и самия него. – Друго, по-приемливо обяснение не виждам, след като се съгласихме, че такава материя не е могла да бъде произведена на Земята в миналото. Дори съвременната наука не е в състояние да я добие. Ние естествено си зададохме въпроса: какво е било предназначението на тази макара?

– Може би на нея е записано нещо? – обадих се аз.

– Ето, виждате ли, най-логично е да се допусне това. Ние проверихме и установихме, че на нишката има нещо записано. Но не по механичен, фотохимичен, електричен или магнитен начин. Оказа се, че тя не е еднородна, а трислойна. Под външната силициева защитна обвивка има тънък междинен електропроводен пласт, а в средата е разположена термопластична сърцевина. На нея по термоелектронен път са нанесени променливи импулси с много голяма честота. На всеки милиметър се падат около седем милиона сигнала.

– В този стадий на проучване материалът бе изпратен на мен – намеси се Григориев.

– И какво? – не се стърпях аз. – Успяхте ли да го разчетете?

– Вече пет дни всички наши сътрудници се занимават само с този проблем. Цялата ни техника е натоварена до крайност с изчислителни операции – но никакъв резултат не можем да получим. Привлякохме в помощ лингвисти, психолози, физиолози. Опитвахме да разшифроваме сигналите като някаква азбука или говор. Търсихме в тях абсолютните физически константи, данните от Менделеевата таблица. Пробвахме да намерим общите за всички части на Вселената математически величини. Но досега нищо не сме открили. Снощи имахме научен съвет по този въпрос и дойдохме единодушно до заключение – ние не сме в състояние да разшифроваме записа.

– Може би… сигналите нямат никакъв логически смисъл – подхвърлих неуверено.

– Не, не е това – отвърна веднага Григориев. – Уверен съм, че записаното има смисъл, но то е, как да ви кажа, нещо по-сложно… от текст или говор. Когато наблюдавах бягащите криви на екраните на осцилографите, струваше ми се, че гледам записани мисли от по-висш порядък. Уверявам ви, разшифроването на записа не е по нашите сили.

– Аз прочетох протокола на вашия съвет и дълго размишлявах над него. И колкото задълбавах във въпроса, толкова по-силно започна да ме изкушава една еретична мисъл, която искам да споделя с вас двамата: Не се ли заключава нашата грешка в постановката на проблема? Ние търсим „какво е записано“, а не „защо е записано“.

– Не ви разбирам, Лаврентий Павлович – казах аз.

– Запитах се – каква е била целта на записа. Представете си, че вие посетите планета от далечен звезден свят. Там няма още разумни същества, способни да общуват с вас. Вие искате да оставите запис, съдържащ послание до тези, които ще се появят по-късно и ще могат да го разчетат. Как ще постъпите?

– Бих потърсил начин за предаване на мислите, който да е разбираем за всяко разумно същество, и бих се погрижил той да се запази дълго време.

– Правилно! – възкликна доволен академикът. – Второто условие несъмнено е налице. Силициевата изолация може да запази непроменен записа не хиляди, а милиони години. А това е едно указание, че той е бил адресиран към „читатели“, които ще се появят след много дълъг интервал от време. А сега да видим първото условие. Какво значи „разбираем начин на предаване мисли“? Съгласете се, че говорът и писмеността са най-неподходящи за целта. Те като изразни средства на второсигналната ни система са съвсем условни и трябва да бъдат отхвърлени.

– Може би… някакъв филм? – предложих аз.

– Филм? Да, това е вече по-подходящо. Образите на един филм би разбрал всеки – академикът се замисли за миг. – Но за съжаление това не е филм.

Професор Григориев се обърна към мен:

– Ние, разбира се, пробвахме да проявим записа във всички мислими форми на светлина и звук. И все нищо не се получаваше.

– Значи рано сме намерили Мохамедовия косъм – усмихна се академикът. – Ето и турските ходжи не са могли да го разчетат. Но ние, ще се съгласите, можем значително повече от тях. И затова трябва да опитваме. Уверявам ви, не сме толкова далеч от възможността да го разчетем, ние сме пред прага. Лошо щеше да бъде, ако го бяхме намерили преди няколкостотин години.

– Защо лошо – усмихна се на свой ред Григориев. – И те, имам пред вид ходжите, са го използвали посвоему полезно. Може би дори по-полезно от нас. Укрепявали са с негова помощ вярата на паството си във величието на Пророка. А ние…

– А ние?… Ние ще изпратим косъма в Ленинград. Нали, колега, казахте, че той бил по-мъдър от седем мъдреци?

– Не аз, а ходжите така разправяли – побързах да отвърна.

– Добре, ходжите… Кой знае, може и да са прави. Седемте мъдреци в Москва опитаха и не успяха. Затова ще изпратим косъма на осмия мъдрец, в Ленинград – дано той успее.

– Какво имате предвид, Лаврентий Павлович? – запита Григориев.

– Искам да изпратим „филма“ на Ленинградския институт по неврокибернетика. Надявам се, че те ще намерят способ да го „прожектират“. Не е изключено тайнствените посетители на Земята да са оставили запис на мисловната си дейност.

Аз останах поразен.

– Как? Вие допускате, че нишката съдържа запис от непосредствената мисловна дейност на някакви други същества?

– Какво толкова невероятно има в това? Съгласете се, че фиксирането на мозъчните токове е не само най-пълният и непосредствен начин за предаване на мисли, но и най-универсалният. По-приемлива хипотеза засега поне аз не виждам. Нека опитаме и ако не успеем – ще обмисляме отново. Но нещо ми подсказва, че ще успеем. И тъй като вие сте откривателят на този знаменит „косъм“, считам, че на вас се пада правото да го отнесете в Ленинград и да продължите там работата по разчитането му.

След десетина дни, като приключих заниманията си в Москва, се озовах в Северната Венеция. През това време материалите бяха изпратени в института по неврокибернетика: оригиналът и две копия, в електромагнитен и светлинен запис от сигналите, заедно с всички протоколи на досегашните изследвания.

Когато пристигнах, работата бе вече решително напреднала. Изследванията бяха установили съществуването на мозъчни лъчения. Наложило се бе някои уреди и апарати да бъдат реконструирани, за да се приспособят към новата задача. А тя бе следната:

Термоелектронният запис, преобразуван в електромагнитни импулси, се усилваше и обработваше в омега-лъчи. Така наричаха тук трептенията, излъчвани от мозъка при мисловната дейност. Омега-генераторът трябваше да бъде поставен на главата на някого и той, ако предположението се окажеше правилно, щеше да изпита преживяването на човека, от чийто мозък са били записани сигналите.

Предложиха ми опитът да се проведе с мен. Аз се съгласих.

Цяла седмица ме изследваха и подготвяха за експеримента. Най-после очакваният ден настъпи.

Фиксираха тялото ми към креслото така, че не можех да помръдна. Спуснаха плавно шлема с омега-излъчвателя. Почувствах хладното докосване на металните електроди до кожата си и ми се стори, че някакво дълбокоморско чудовище обвива главата ми с пипалата си.

– Не се вълнувайте! Успокойте се! – обади се непознат глас. – Извършваме само проби по предварителната настройка.

Така, в напрегнато очакване, изминаха няколко минути. Но аз нищо не чувствах. Дали не бяхме се измамили?

За миг ярка светлина ме ослепи.

– Виждате ли нещо? – зачу се глас.

– Силна светлина – отвърнах веднага с пресипнал глас. – Но изчезна. Сега нищо не виждам.

– А сега? – запита същият глас. – Говорете, съобщавайте ни всяко ново усещане, всичко, което чувствате и мислите.

Изведнъж пред погледа ми изплава тясна, огряна от южното слънце уличка с малки къщи. Това бе нашата улица в градчето, където се бях родил. И насреща ми се зададе Страшо. Да, същият този Страшимир Лозев, който донесе Косъма на Мохамед – но малък, ученик от прогимназията. Аз го виждах „с очите си“ – и него, и къщите, и облените в слънчевите лъчи камъни на стария калдъръм – и същевременно съзнавах, че те не са пред мен, че това е някакво видение, халюцинация. Страшо все повече се приближаваше, усмихна се, махна ми с ръка.

– Какво означава това видение от моите детски години? Нима то е записано на нишката!

– Ние само пробваме настройката – отговори ми гласът на главния оператор. – В момента възбуждаме с насочен магнитен лъч дял от зрителното поле на мозъка ви. Търсим дълбочината на проникването му.

Измина час във всевъзможни опити. Какво ли не изживях: слушах гласове, музика, градски шум; усещах непреодолимо усещане, че се изкачвам по стълба, и то именно по стълбата на нашия дом в София. Ако не гледах в момента краката си неподвижни, не бих повярвал, че не крача наистина по така познатите ми стъпала.

Втората част започна с това, че някой ме убоде с игла по ръката. Но никой не се бе приближавал до мен. Обясниха ми, че пуснали запис от мозъка на един от сътрудниците на института в момент на убождане. А, уверявам ви, усещането бе съвсем реално. Макар и веднага да изчезна. След това директорът на института, кой знае защо, каза: „Плазмата е вещество в силно йонизирано състояние“.

Аз очаквах да видя или усетя нещо ново и затова не отвърнах.

– Нищо ли не чухте? – запита главният оператор.

– Чух! Николай Кирилович каза: „Плазмата е вещество в силно йонизирано състояние“, но това няма отношение към експеримента ни.

– Има, има! – провикна се весело самият директор. – Вие мислите, че аз изговорих сега тази фраза, а тя е записана вчера. Казах я на колегата Коновалов, от чийто мозъчен запис ви я предаваме.

Истинският опит се проведе едва след три дни. Всичко започна „по обикновеному“ – лекарите, креслото, шлема. Екраните светеха, стрелките на измервателните уреди трептяха, контролните лампички мигаха… А аз чаках!

Налага се да прекъсна своя разказ. През време на опита аз съм изпаднал в безсъзнание и затова не мога да ви опиша протичането на експеримента. Ето извадки от официалния протокол:

„Експериментаторът се чувства добре, спокоен е. В 9 часа и 21 минути към омега-генератора се включва записът от точката, обозначена с ламбда 0733. Всички технически показатели отговарят на стандартите, описани в схема „Г“.Експериментаторът мълчи, не отговаря на запитванията. Пулсът учестява плавно и достига максималното си значение в четвъртата минута – 98 удара. Незначително понижаване на кръвното налягане. Ускорено, повърхностно дишане. Температурата на тялото се покачва средно с 0,1°C в минута. Рязко повишен тонус на мускулатурата. Зениците не реагират на светлинни дразнения. Силно понижаване на чувствителността на кожата. В края на експеримента не реагира дори на убождания. След 8 минути и 18 секунди облъчване кората на главния мозък, когато рецепторът достигна точката от записа, обозначена с фи 0209, опитът бе прекратен.Каталептичното състояние продължава три минути след изключването на генератора. Експериментаторът се раздвижва, отваря и затваря нервно очи, няколко пъти шумно се прозява. Оглежда с блуждаещ поглед обстановката и пита на български: „Къде се намирам? Кои сте вие?“ Едва след още няколко минути идва напълно в съзнание и заговаря на руски.“

Когато се опомних, видях насъбрани около себе си почти всички участващи в експеримента. Предложиха да ме отведат да си почина, но на лицата им бе изписан такъв интерес, че аз започнах веднага да им разказвам какво бях преживял под влияние на омега-лъчите…

Видението започна с ослепително море от светкавици, сякаш се намирах между два градоносни облака, раздирани от мълнии. Но светлините бяха розови, резедави, преливаха в разнообразни багри на дъгата. След миг всичко се успокои.

Летя ниско над безкрайна заснежена равнина. Небето е покрито с мрачни, сиви облаци. Странна мъртва тишина цари навсякъде, сякаш ушите ми са плътно запушени. Не усещам нищо – нито студа, нито дори тялото си. Нося се като безплътен дух над скованата в сняг и ледове земя. Само гледам и размишлявам.

Глутница космати четирикраки зверове гонят огромен елен. Но аз прелитам, безучастен към кървавата драма, която скоро ще се разиграе там долу. Все по-вихрено, все по-високо се нося към синеещите се планини.

Аз търся нещо, аз търся някого!

Погледът ми е вперен напред. За миг се замечтавам. Пред взора ми като чудно видение се мярка някакъв друг свят, приказно красив. Под смесените светлини на две слънца – ослепително синьо и тъмновишнево – блестят величествени стоманени постройки. Из кристалния топъл въздух летят хиляди лъскави овални тела. Там кипи прекрасен, разумен живот. Там са моите близки, тези, които ни изпратиха. А тук – тук аз съм сам!

Навлизам в планината. Изведнъж забавям движението си. „То“ е тук, някъде наблизо. Аз не го виждам още, но някакво непознато чувство ми подсказва, че е тук, под мен.

Сега вече летя съвсем бавно, ниско, едва не докосвам заснежените върхове на дърветата. Да, ето го!

По хлъзгавата, покрита със сняг земя бяга космато двуного същество. То напряга сетни сили да се отскубне от преследвача си – огромна разсвирепяла пещерна мечка. Но не ще успее. Още няколко крачки и чудовището ще достигне със страшните си закривени нокти гърба му.

Аз наблюдавам преследването и нещо трепва в мен. Това жалко, безобразно двуного ми е скъпо. То никак не прилича на мен – нито по разум, нито по външен вид. И въпреки това – чувствам го близко. Единствено то на тази неприветлива, студена и чужда планета има нещо общо с мен. След миг то ще падне с раздробен череп, ще бъде разкъсано от мечката.

Аз мога да я изпепеля. Но аз само помислям – и тя замръзва като поразена от гръм. След това пада покосена. Но тя не е мъртва. Аз само я парализирам. А двуногото продължава да бяга, гонено от обзелия го ужас, без дори да се извърне.

Мечката повече не ме интересува. Аз следвам отблизо човекоподобното същество. То бяга все по-навътре в гората, все по-нагоре в планината. От тялото му струи пара. Хлъзга се, пада, става и пак бяга…

Двуногото ме извежда до една пещера. Пред входа ù гори буен огън. Около него са насядали десетина увити в груби кожи човекоподобни същества. По-навътре, приютени от студения вятър, се крият жените и много деца. При появата на преследвания мъжете скачат. Започват бързо да движат устните си. Но никакви звуци не чувам. А и не е нужно. Аз разбирам, чувствам по непонятен начин: уплахата от внезапната поява на съплеменника им, след това гнева, че ги е разтревожил, любопитството от разказа му за тайнственото избавление.

Уплаха, гняв, любопитство – все мои чувства, макар и много примитивни, но мои…

Възбудата скоро преминава. Новодошлият се загубва в тълпата на косматите си събратя. Всички те треперят от студ, страшен, непоносим глад ги измъчва.

Дълго наблюдавам как влизат и излизат от пещерата, как се блъскат грубо, как бърчат ниските си чела, как се зъбят един на друг. Горчива скръб и мъка ме изпълват. Жал ми е за тези примитивни същества, за тяхната безпощадност. Дожалява ми и за самия мен. Овладява ме чувството на самота и обреченост. И отведнъж, воден от непонятен порив, решавам да им се покажа. В миг ставам видим.

Пред мен се очертава лъскава сфера, от която се подават множество металически пипала и нещо като пулт с безброй миниатюрни уреди по него. Съществата, щом ме съзират тъй близо до себе си, се надигат, постояват известно време, вцепенени от изненадата, и след това побягват, скриват се в дълбочината на пещерата. Само едно, съвсем малко, остава неподвижно. Аз го приближавам. Пипалата с мълниеносна скорост го поемат и го издигат към мен.

То е също такова двуного като останалите, но много по-дребно.

Нима всред тези жалки създания аз трябва да диря съюзници? Нима между тях ще премине животът ми? Не!

Аз разбирам, почти виждам как от тези примитивни същества ще се развият разумни хора, как те ще наберат знания и мъдрост, как ще овладеят природата. Първо своята планета, след това съседните небесни тела. И ще дойде време, макар и след отчайващо дълъг срок, когато далечните потомци на това космато полуживотно ще се отправят с космически кораби към звездите, към моя свят.

Но аз не мога да изчакам тяхното безкрайно бавно развитие. Аз съм сам сред тези примитивни двуноги. Отново ме обзема безнадеждна тъга и потискащо чувство на обреченост.

В този миг, без да видя още нищо, по непонятен начин усещам, че ме нападат. Към мен полетява град от тежки камъни. Пипалата се раздвижват, без никакви усилия ловят десетките изпращани към мен камъни и ги пускат кротко на земята. Мога само с една мисъл да унищожа нападателите си, но не искам да им сторя никакво зло. Оставям малкото двуного и отново ставам невидим, сякаш се разтварям във въздуха.

Понасям се с шеметна скорост над безкрайните гори. Летя все по-бясно ту във висините, ту съвсем ниско над земята, сякаш гоня някаква непостижима мечта. След това всичко отново потъва в разноцветни пламъци, в стихия от ослепителни мълнии.

Така завърши моето видение. След това сигналите на записа рязко измениха характера си и комисията не се реши да ги възпроизведе. Макар и да настоявах „на свой риск“ – те бяха категорични в решението си. Бояха се, че със съществото се е случило нещастие, че то е загинало и изменените сигнали са запис от смъртта му. А никой не можеше да предвиди дали агонията на този непознат пришълец няма да предизвика тежки травми върху моята психика, дори смъртта ми.

Какво означаваше изживяното от мене под влияние на лъчите?

Защо пришълецът беше сам? Нима е бил единственият пътник на звездолета? Възможно ли е другарите му да са го изоставили? Аз чувствах неговата мъка, че е сам, копнежа му да се върне в родината си, напразните му надежди да получи подкрепа, вместо град от камъни, от дивите ни прадеди… И… какво все пак означаваше краят на нишката? Дали наистина изменените сигнали са запис от агонията му? Това е твърде вероятно. Иначе защо цялата втора половина на нишката е празна, без запис? Сам, изоставен сред примитивните полухора, отчаян, че никога не ще се върне на родната планета, не се ли бе пришълецът… самоубил?

Макар че живях с неговите мисли и чувства само няколко минути, този звезден човек, загинал на нашата планета преди стотици хиляди години, ми бе станал скъп и близък. Щом той е могъл да победи междузвездните простори, щом е обладавал такива изумителни духовни и технически възможности, как се е осмелил да посегне на живота си? Не, аз сигурно се лъжа! Нещо друго, непонятно и все още недостъпно за нас, крие Косъмът на Мохамед.

Къде сте вие, негови събратя, около коя двойна звезда живеете, творите и мечтаете? Защо не дойдете на Земята? Човечеството този път не ще ви посрещне с камъни! Дали не се опасявате, че сега то ще ви посрещне с водородни бомби?

Или вие сте тук, но се криете невидими между нас, не ни считате достатъчно дорасли за великата среща на разумните същества от два звездни свята? Това ли е вашата тайна, тайната, скрита в Косъма на Мохамед, по-мъдър от седем мъдреци?

Редактира: Огнян Костурков

Публикации:

1. Списание „Наука и техника за младежта“ – бр. 8/1962, 1962 г.

2. Антология „Човекът, който търси“ – „Народна младеж“, 1964 г.

3. Антология „Българска фантастика“ – „Христо Г. Данов“, 1983 г.

Предсмъртната или първата болка

Атанас П. Славов, Георги Арнаудов

На Калин Ненов – за вдъхновението и топлината

Умиращата ракета разора почвата, разсече тялото си в острите мечове на скалите, пропълзя няколко километра по нощната равнина и затихна. Сърцето ù няколко минути стягаше магнитните си мускули и като че ли успя да победи кръвта. Но пирова беше неговата победа; ослепителната кръв стопи изтощените стени, плисна навън и сърцето избухна с цялата плазмена ярост на ентропията. Озари равнината с последния си, вече несъзнателен факел и се примири със смъртта.

В тялото на ракетата още живееха отделни клетки, които агонизираха, изгубили връзката с разбития кристален мозък. Когато бледото слънце започна да се разгаря в небето, от разкъсаните тръби плъзнаха отровни изпарения, разляха се във въздуха и потекоха по равнината. Техният разяждащ дъх накара тревата да се стегне и да потъне в почвата. Храстите пожълтяха, свиха се на кълба и се затъркаляха по-далеч от опасното място. Последва ги стремителен жив килим от изплашени насекоми. Едно дърво изтръгна корените си и запълзя към хоризонта.

Когато разкъсаните вени изхвърлиха съдържанието си, ракетата започна да се разпада. Отслабналите напукани ребра не можеха да задържат титановата кожа, която с дрънчене се свличаше на плочи. В отворилите се рани все още нещо съскаше, пропукваше, понякога ярко пламваше електрически разряд. Почернелите кабели увисваха навън и разтопените им краища чукаха по обшивката.

В небето се появи птица с огромни криле, неподвижно разперени за реене в спокойния въздух. Долу ракетата бе изгорила ивица равнина. Когато птицата прелетя над нея, въздушен поток тласна крилете ù – ракетата все още излъчваше топлина. Птицата кацна на границата на черния кръг, насочи хобота си към оголените металически кости и изпусна облак синкава мъгла. Засъска, ракетата се покри със скреж, от нажежените части се вдигнаха облаци пара и угасиха излъчваната жега.

От гърба на птицата скочи човек.

Той се доближи до почти оцелялата предна част и почувства вътре живот. Докосна обшивката с дълги чувствителни пръсти, определи неговото място и постави върху метала малко животно, подобно на охлюв. Животното запълзя бързо. Набразди мястото, където металът беше най-тънък, после изтощено се сви в черупката си, изтърколи се на земята и заспа.

Човекът внимателно го изнесе в тревата извън изгорения кръг и се върна. Опря в корпуса свития си до бяло юмрук – металът омекна, разкъса се и се свлече навътре.

Стоя известно време, връщайки силите си – металът беше труден за преодоляване. Влезе в ракетата, стигна до кабината – стократно, хилядократно защитената кабина, оцеляла след металната агония. В деформираното кресло лежеше човек, който не приличаше на влезлия, но беше жив. Този човек бях аз.

Влезлият ме вдигна със силните си спокойни ръце и ме изнесе навън. Бях в безсъзнание; не знаех нищо. Не знаех, че съм летял дълго върху гърба на червената птица; че съм бълнувал; че човекът, който ме изнесе, е преливал в тялото ми месеци и години от своя живот… Не знаех нищо. Моето тяло беше разбито от гърчовете на ракетата. Сърцето ми понякога преставаше да бие, понякога преминаваше в трескава фибрилация, която почти не тласкаше кръвта. Част от моето подсъзнание продължаваше да поддържа живота с неприкосновените сили на организма. И през цялото време му е помагал човекът, когото не виждах и за когото изобщо не знаех.

Животът на тласъци се връщаше в мен. Постепенно преживявах цялата еволюция на живата материя. Разумът ми възникна в края на втория месец, повтори целия съзнателен живот на личността, която бях аз. И накрая, когато сметна, че се е развил до пълна зрелост, ми позволи да отворя очи.

В хладината на ранната утрин животът прогони съня. Тревата надникна навън, протегна схванатите си стъбла и ги подложи на слънцето. Дърветата се събуждаха бавно. По-младите разплитаха клоните си, а старите още шумоляха и се изправяха неохотно. Там, където бяха лежали, тревата се показа с недоволно закъснение. Няколко птици в безконтролна радост затанцуваха между облаците. Небето прибра и последните си звезди и се изпъна над главата ми, готово да закънти при най-лекото почукване.

Слънцето стана червено, оранжево, жълто, непоносимо бяло, без да помръдва от вечното си място над мен и света. Докоснах с колене равнината и чух как някъде далеч потече река. Беше времето на младата вода. Подземните океани пускаха своите подвижни филизи нагоре, където кристалните им кълнове разцъфтяваха в гейзери и потичаха без определена посока. Посрещаше ги мекият дъжд на облаците, изпращаше ги веселият шум на живота, отрупан около донеслатаговода. Ручеите, езерата, реките и малките морета се раждаха, живееха и се връщаха в земята, за да отстъпят място на новородените води през следващата водотворна година.

От върха на хълма Ушуар ме гледаше с острите си очи как тичам и се премятам в еластичната трева. Той не искаше да ме безпокои след дългия период, когато възстановявах себе си. Аз имах нужда от него и той имаше нужда от мен; но трябваше да владеем нетърпението си. За него беше по-лесно, а и той повече размишляваше над мен, докато аз го приемах стихийно, надявайки се на бързината на своя анализ.

И все пак Ушуар не издържа. Вчерашният ни разговор бе спрял в нестабилна гореща точка, когато и двамата почувствахме колко сме близо до изясняване на нашите различни понятия. Прекъсна ни само умората, която все още ме побеждаваше.

Дали е вече време? Нетърпението казва: „Да, време е, не искаш ли да тръгнеш, не искаш ли да говориш, не искаш ли да знаеш?“. Ушуар побягва, плъзга се по огледалото на тревата. Аз го виждам и размахвам ръце. Тичаме един срещу друг, разминаваме се, но той ми подлага крак. Падам, извъртам се и той се хвърля върху мястото, където бях преди секунда. Хващам ръцете му (с изненада откривам, че той е мокър до кости). Ушуар парира и ме отхвърля няколко крачки встрани.

Няколко минути се борим и преследваме, после лягаме един срещу друг и очите ни горят, а в телата се разлива почивка.

– Защо си мокър?

– Един гейзер избликна точно под моя дом – смее се Ушуар. – Сега живея по средата на езеро и сутринта го пресичах с плуване.

– Откога плуваш облечен? – прихвам аз и изстрелвам в косата му кръгло кафяво семенце. То е бодливо и Ушуар сърдито съска, докато го изскубва от гъстите джунгли на главата си.

– Бях сънен, когато излизах, не забелязах промяната и от вратата паднах в езерото.

– Добре си се освежил.

– И още как! Пресякох езерото по-бързо от твоята окаяна ракета. Не бях чувал за такова нещо – езеро на върха на хълм.

– В нашите планини има…

– В нашите също има, Витане. Само че ти правиш голяма чест на моя хълм, ако го смяташ за планина.

Най-сетне той изтръгва семенцето и го хвърля по мен. Но аз все още съм чужд тук: бодливото топче, докоснало косата ми, отскача назад и потъва в тревата.

Животът тук е активен. Няма просто пасивно присъствие и незабележимо дългогодишно изменение. Животът на Фиорин напомня за себе си непрекъснато и непривично за мен. За него съм чужд – с тревата и храстите свикнах, но дърветата продължават да се дърпат от мен, животните ме гледат с подозрение, а с хората разговарям главно чрез посредничеството на Ушуар и децата му.

Впрочем… с хората е по-сложно. Не мога да си дам сметка дали те странят от мен, или аз от тях. Тук всичко е сложно и ме изморява много. Прекалено съм урбанистичен в сравнение с тях. Твърде са различни нашите понятия – техните са емоционални, моите са рационални. В моя език има повече термини и по-малко образи; при тях е обратното. Тук всеки като че ли говори на различен език, но всички го разбират.

Освен мен.

– Така се получава, Ушуаре… Говорим за едно и също и пак не сме наясно един с друг. Може би няма да се разберем изобщо – така мисля понякога. Чужд в чуждия свят, ограден със съчувствие, което ми е най-малко нужно, но е единствено достъпно за мен.

Ушуар повдигна вежди.

– Има много непонятни неща в теб и едно от тях е това, което ти каза сега. Защо изкуствено пресилваш нещата, Витане? Знам, твоят разум трудно допуска в себе си околния живот. Защо е така – себе си запитай, не мен. Дали твоят свят твърде дълго и мъчително ви е раждал, за да се отчуждите толкова от околното?

– Кой знае… Може би просто твърде дълго сме живели сред машини?

– То е същото. Заместители на природата; мъртъв океан от метал и хладнокръвно знание, прекрасно само по себе си, но чуждо дори и на вас.

– Не пресилваш ли този път ти нещата, Ушуар?

Той ме погледна дълго и странно, обърна се по гръб и в очите му се отрази бяла слънчева искра. Каза бавно:

– Така е. Научих се от теб навярно. Да, от теб. Обичам новите игри на мисълта и това ме подведе за малко. Но слушай, светът е огромен и всеки иска да знае за раждането и живота на всичко, нали? Всеки тръгва с това искане и всеки проправя път към основите.

Той скочи, наведе се над мен.

– Ще ти разкажа какво знаем ние за възникването на света. После ти ще ми разкажеш същото и ще намерим общност в разказаното, нали?

Няколко секунди обмислях, превеждах си внезапното му както винаги избухване, за да разбера все още необичайния начин на говорене.

– Ти искаш да вземеш за основа моделите на развитието, за да откриеш в тях общи елементи?

(О, небеса, какъв кошмарно изречен въпрос!)

– Но да! – възкликна Ушуар. – Толкова сложно повтаряш думите ми, че дори се усъмних в това, което съм казал! Ти се стремиш да подредиш всичко, без дори да знаеш необходимия порядък. Страхуваш се от хаоса; а хаосът е част от света! Без него не може, той съдържа в себе си океаните на вселената така, както нито един неин елемент не би могъл да ги обедини в едно. От хаоса извират океаните, които раждат нови океани. Първите са били безкрайно далеч, в тях е присъствала песента и болката, когато хаосът се е разделял на съставящите го частици. Кипеж, безкраен кипеж, океан от частици, все по-сложен, многоизмерен, все още носещ в себе си хаотично движение, но вече над основния хаос. И сливане, бързо като любов, въпреки че любовта е била още много далеч напред, като перспектива, като стремеж към сложното развитие. Малки сливания, после големи и от мъртвия океан се ражда топлината, стотици, хиляди, неизброими ядра топлина – и новият безкраен океан на светлината! А онзи, хладният, също в кипежа на сливането, завърта студени ядра около тези, които вече са станали звезди – и ето го света, още нов, още пресен, още безжизнен, но вече готов за живота! За нас!

Ушуар затанцува в ритъма на разказа си, заговори с пантомимичния език на тялото и показа всичко, което бе казано с думи – кипежа, сливането, нарастването, разпадането и новото сливане, избухването и горенето, раждането… И извика някъде отдалеч:

– И всеки свят поражда нови океани, микроскопични частици от огромната вселена, но свои и посвоему безкрайни: океани въздух, вода и светлина; и частици, които пораждат малките живи ядърца – бъдещите ние! Хиляди разкази, още неосъзнати, но вече натрупани в тези ядърца, предавани от едно на друго, допълвани в усложняването. Първите, които излизат на сушата, а после и онези, които отново се връщат в океана. Първите стъпки, първото разбиране с околното – и вече се ражда разумът, вече извира океан от думи, светът се изпълва с говор и мисъл, очите го поглъщат, за да го познаят, ръцете го познават, за да го променят! Първите грешки и първите уроци, прадедите основават правнуците си, светът подбира нас, а ние подбираме и шлифоваме света, дори му даваме име, после понятие, разбиране и нов живот, нов океан, в който старият се влива като малка капчица. И отново разказите, които са вложили в себе си първите ядърца, ни тласкат към познание на големите океани, които някога са били недостъпни и немислими!

Той грабна два попаднали под пръстите му камъка, удари ги и те изтръгнаха дълъг и дълбок звук. Потърка ги, за да улови тона, и засвири на хиляди инструменти своя разказ, придаде му нови измерения – продължителност, дълбочина, агресия и спокойствие, избликване, разливане, напускане и връщане. Завъртя се около мен в търсене на нови инструменти, удари с крак близкия храст и храстът закънтя като камбана, музиката на камъните я преля в чиста висока мелодия, която се вплете в брадата на Ушуар и го накара да засвири с уста… После той захвърли камъните и звънът им в тревата се превърна в точка на необикновения многомерен разказ.

– Това е повърхността – каза Ушуар. – Леките вълни върху езерото, които блестят с отразено слънце. А дълбочината е толкова сложна, че всеки пласт иска отделен разказ. Би ли изброил пластовете? Ти знаеш колко е сложен нашият Фиорин, знаеш и Земята. А колко фиорини и земи има вселената, и нима само от тях се състои? Колко пласта можеш да наброиш в трите измерения, достъпни за нас? Безкрайно, безбройно, вечно – единствените определения за вселената! Светове, измерения, продължителности и варианти – малка част от недостъпното! Но невъзможното е винаги възможно и животът не е заложил в себе си думата „недостъпно“, иначе не би бил живот, нали?

Не отговорих. Изправих се и тръгнах. Моето отражение се огъваше в блестящата трева. Слънцето ме галеше тихо, вятърът отвяваше лъчите му и не им даваше да се сгъстят в жега. След няколко минути разбрах, че вървя към разбитата си ракета, и от това ми стана неприятно. Разбрах, че подсъзнателно съм искал да избягам оттук. Старата реакция – бягай от непонятното, за да запазиш своите ценности, макар и вече обезсмислени. Твърде дълбоко навярно е заложен в мен страхът от преразглеждането на себе си. А точно себе си трябваше да преразгледам…

Обърнах се и тръгнах към езерото. Ушуар ме догони и известно време вървя мълчаливо, после попита:

– Обидих ли те?

– Не.

– Не е истина, чувствам го.

Не отговорих. Прохладата на езерото вече ми напомняше за него самото, блестящо през гъстите дървета и храсти. Листата любопитно ни проследяваха и шушукаха зад нас като добродушни бабички, заети с безобидни сплетни на припек.

– Не си ме обидил, Ушуар, чувствата ми са сложни. Ти подложи на съмнение моята система от оценки, която сега трябва да разграфявам по нови еталони. И никак не ми е леко…

Вълните на езерото вече докосваха босите ми крака. Седнахнабрега, намерих плоско камъче и го хвърлих успоредно на водния блясък. „Трин… трин… трин…“ – три, шест, осем подскока, осем кръгли вълнички върху равното езеро.

– Затова нека отложим нашия разговор за утре, Ушуар. За мен светът вече е нов и още не мога да ти разкажа за своя поглед върху него…

– Жалко – каза Ушуар. – Тогава ще трябва да говориш с други. Жалко, че аз няма да знам.

Учудено го погледнах, но той скочи във водата, гмурна се и излезе на брега с яркото подводно цвете „канда“. Дъгоцветните му преливания ме хипнотизираха и аз протегнах ръка към него. Но пръстите ми трепереха, цветето се изплъзна и скочи във водата. Проследих го с поглед и забравих за думите на Ушуар.

Спомних си за тях вечерта край огъня. Ушуар не дойде иаз попитах защо не е дошъл…

Прибрах се на разсъмване. В стъпалата ми болезнено горяха изминатите километри. Въздухът мъчително проникваше в стегнатото гърло, за да освежи кръвта. И всичко се разливаше зад завесата от сълзи.

Ушуар беше буден (а и беше ли му нужен повече сънят?). Рисуваше (това ли намери да правиш, Ушуаре?) и тихичко нещо напяваше (какво друго бих могъл да очаквам от него?).

– Ушуар…

Не отговори, вероятно не ме чу, но мълчанието подчерта дълбочината, изведнъж образувала се между нас.

Бяхме по-далеч, отколкото нашите светове помеждуси.

– Ушуаре… – задавих се.

– Отново не те разбирам – каза Ушуар, без да се обръща. – Аз все още съм тук и ти знаеш моето бъдеще. Защо те измъчва неизбежността?

Не отговорих. Той се обърна, погледна ме през мъгливата завеса в моите очи и стана сериозен.

– Прости ми. Може би беше жестокоза теб. Аз те разбирам, но исках да те позная още по-дълбоко. Сега те видях разтворен навън. Моите думи те разтвориха напълно. Може би ще кажеш, че това едва ли ми е нужно? Повърхността ще е права, но дълбочината ще крие истинността – нужно ми е на мен, нужно е и за теб. Погледни…

Пристъпих напред и през рамото му погледнах рисунката. За пръв път виждах такова цвете. Може би не съществуваше, но силно поисках то да съществува.

– Измислих го тази нощ –каза Ушуар. – Сега не мога да повярвам, че съм го създал и че то ще съществува. Струва ми се, че то е било винаги, откакто живее Фиорин. Защо се измъчваш? Нали Фиорин остава?

– Все пак не всичко разбираш, Ушуар. Мъча се да погледна с твоите очи и не мога. Вината ми си остава вина. Каква част от живота си ти даде на мен? Почти целия, нали? И сега аз ще знам; винаги…

Отпуснах се върху мекия под. Не исках да плача (колко странно ми звучи сега!). Затворих очи, но сълзите не забелязаха клепачите. Помъчих се да ги преглътна, но стегнатото гърло не пропускаше нищо освен тежкото ми дишане.

– Разбирам те – тихо заговори Ушуар. – А ти още не си разбрал нас. Те са ти казали вечерта край огъня, нали? Мъчили са се да ти обяснят, но ти не си разбрал. Напуснал си ги и цяла нощ си бродил из равнината, а в теб е било празно и глухо. За тях това е била една от твоите странности и тук отчасти имам вина – не им бях обяснил как виждаш света и живота ти. Но тогава не предполагах какво ще стане. Разбрах го едва вчера и колко време имах, за да ги подготвя? Съжалявам, сега ще трябва да повториш етапите на разбирането. Ще стане по-бързо, все пак много нещо се е променило в очите ти. Ех, пак с различни думи обличаме едно и също. Нима на Земята твоят живот е принадлежал само на теб? Е, това е същото, може би и повече…

Говореше спокойно и уверено, постепенно успокои и мен. Не го прекъсвах. Исках да си почина. Знаех, че спокойствието ще изчезне, щом напусна дома на Ушуар, и задържах всяка негова секунда.

– Може ли да остана при теб? – попитах.

– Остани…

Той се доближи до мен.

– Погледни ме! Знам, че не обичаш това, но трябва да заспиш. Погледни ме!

Погледнах.

– Спи! – заповяда Ушуар и аз заспах.

Ушуар известно време стоя и ме гледа, после се обърна и отвори вратата. Вятърът зашумоля в брадата му и той му се усмихна приятелски. Забързаният въздух също се засмя и отлетя нанякъде по своите работи.

Когато се събудих, Ушуар продължаваше да стои до вратата. Не знаех, че е стоял през цялото време. А може и да не беше стоял. Просто така го видях сега, когато разказвам на кристалофона си тази история. Почувства погледа ми и се обърна с познатите електрически искри в очите си.

– Ще тръгваме ли? Имаме малко време, искам да стигнем до езерото. Или може би…

– Идвам – казах аз.

Слънцето вече беше бяло. Животът шумолеше с хилядите си гласове, резките викове на гущерчета за миг прорязваха бръмченетонаптиците; някъде далеч в течащата река мълчеше пееща риба.

– Погледни – рече Ушуар. – Това е частица от най-сложния океан, защото в него присъства любовта. Това, което в първите океани е било сливане и разпадане, тук достига до живот и до смърт – на пръв поглед същото, но колко повече дава на света! Крачка напред – и достигаш до по-сложните понятия, които нямат название, но вече ги чувстваш. В любовта ти познаваш онова, което е било преди нея, и смътно чувстваш онова, което ще я последва в новия океан – а какъв ще бъде той? Още много неща трябва да разбереш. И за смъртта… Защо се отвращаваш от неизбежното, защо леката тъга превръщаш в страдание? Нима не можеш и смъртта да превърнеш в съзидание, силно като любовта?

Отново не отговорих, защото гърлото ми пак се стегна и за думите не достигаше въздух. Ушуар затича напред, но не го последвах. Той спря и се обърна, за да ме дочака. Вече беше на брега на езерото и седна до водата. Приближих се, но останах прав.

– Не – каза Ушуар и легна по гръб. – Не бива така! Аз искам ти да разбереш нашия живот и нашия Фиорин. Нека това бъде изпит на моите уроци, искам Фиорин да влезе в теб и ти да бъдеш отворен за всички така, както снощи за мен.

За секунда ме погледна с познатите бързи искри в очите си, а после искрите изчезнаха – Ушуар беше мъртъв.

Стоях неподвижен, каменен. Мъртвият Ушуар впи пръсти в пясъка, пръстите му се разплетоха и се превърнаха в трева. Главата му се сля с водата. Аз почувствах как той се разтвори в света и вълните, които беше станал Ушуар, докоснаха брега, който беше станал Ушуар. Полъхът, който беше станал Ушуар, отлетя през косата ми, за да се слее с вятъра. Леките водни бразди се оплетоха и в тихия им орнамент възникнаха очите на Ушуар, намигнаха ми и се скриха отново. Обърнах се и видях всичките му приятели, децата му, които стояха зад мен, и леко, спокойно, радостно се усмихваха. Разбрах, че частица от Ушуар има във всеки от тях.

А аз?

Погледнах света и видях в очите си Ушуаровите искри. Протегнах ръка и взех от ръцете на дъщеря му своята вибраена.

Попитах себе си и пръстите ми потърсиха отговор в струните. Отпуснах се на колене и видях там, където косите на Ушуар докоснаха пясъка, сребристото цвете, измислено от него. Сърцето ми избухна безшумно и аз се пръснах на хиляди ярки акорди, които се завъртяха в басовия поток на странната ми импровизирана песен…

Когато падението бъде признато за движение,

полетът става безсмислен.

Но без полети няма падения.

Сложен е техният смисъл –

вечен баланс между двете стихии,

препълнени с гибел.

Не започва ли именно с падане

първото наше познание?

Летящият край скалите успява ли

да разкаже някому Видяното?

И може ли да се разкаже невъзможното?

На слепия за Слънцето.

На глухия за Бах.

На страхливеца за Битката.

Нищо по-страшно не може да има

от сполетялото ненадейно съзнание,

че възприеманото за живот

е вегетация без познание.

А възприеманото за цел са трохи от трапезата

на пътниците, спрели за миг

в закътания овраг,

наричан до този момент Свят.

Светове… Светове… Светове…

Малки, блестящи затворени сфери,

с които Времето разиграва

безподобни билярдни етюди

върху мекото сукно на вселената.

Докато се пръснат във вакуума

с ослепителните искри на Разума.

А какво е Разумът?

Старостта на Вселената?

Или нейното раждане?

Предсмъртната или първата болка?

Едно и едно е не винаги две.

Едно и едно е

– едно или три,

– безкрайност и нищо,

– борба или изповед,

– любов или злоба.

Едно и едно е дори безразличие.

Без полети няма падения.

Сложен е техният смисъл.

Изчаках да угаснат последните трептения на струните, сложих вибраената на тревата и бавно, много спокойно изгубих съзнание.

Ще оставя кристалофона си тук.

Със себе си ще взема само копие от записа. Искам, когато се върна, да не бъда повече чужд, защото във всеки от тях аз видях Ушуар, но в мен те още не могат да го видят. Фиорин все повече навлиза в мен; вече знам как да се разтворя. Може би затова го напускам – искам да зная мога ли да поема вселената. Моят разбит звездолет е обрасъл с трева и лиани. Животът тук е активен.

Музика? Може би Ушуар е намерил звънящи камъни? Снощи го сънувах как танцува и разказва. Под прозореца ми растат сребристи ушуари. Изтеглям един от земята – в тичинките му трептят искрите на Ушуар. Оставям цветето и то мигновено се вкопчва с корени в почвата, сякаш никога не я е напускало.

Спасителите вече са близо – пеленгаторът ми улавя все по-силни сигнали. Дъщерята на Ушуар ме гледа с очите на баща си. Бих искал да дойде с мен; дали ще дойде? Косите ù са меки като трева, в която потъват коренитена моите пръсти.

– Затвори очи – казва ми тя. – Затвори очи…

Редактира: Вихра Манова

Публикации:

1. Списание „Съвременник“ – бр. 2/1978, 1978 г.

2. Антология „Сънувах човешко лице“ – „Буквите“, 2006 г.

3. Сборник „Мигновечност“ – „Аргус“, 2007 г.

Разговор с никого

Агоп Мелконян

1.

Тогава помислих, че е само ласка на въздуха. Не беше бризът; бризът е самоуверен, върви гордо по водата, а онова беше друго. Мина плахо край мен, дочух гласа му като на уморен продавач, и си отиде. Сигурно подразбирах нещо от този шепот, защото се скрих под насмоления корем на една преобърната лодка и не исках да видя никого. Чаках го да дойде, да се промъкне в тясната ивица светлина между пясъка и греблата. Морето блестеше с хилядите си огледалца, гларусът беше тънка белезникава рязка на ръба между морскосиньото и небесносиньото. Чаках до тъмно, навярно и след това. Но то не дойде…

Ти не дойде. Беше преди тридесет и четири години, оттогава подозирам, че съществуваш, винаги сме били един до друг, а се криеш. Усещам край себе си твоите стъпки, гребена на дъха ти, вълната от светлина, тънкия гърч на флуида, които те издават, но никога не спираш, не се показваш. Аз искам това – да застанеш пред мен, да кажеш: ето ме! Защото ти си най-старият ми непознат, нали?

Когато се опитваш да ме заговориш, спирам да мисля за теб. Казваш, че се страхувам, но може ли човек да се страхува от нещо, което сам е измислил? Винаги съм живял с чувството, че съм измислен. Макар още тогава, преди тридесет и четири години, на брега на морето в мен да пропълзя неговото съмнение; тайно подозирах, че те има, и това беше най-мъчителното колебание. После те приемах като сън, измислица, фантазия, скрит глас или всичко това заедно. А сега ми казваш, че просто така съществуваш и това е единственият твой начин на съществуване – като глас.

Какво? Като мисъл, а после в мен тази мисъл става глас?

Не вярвам в самостоятелния живот на мисълта. Все пак някой трябва да я създава и носи, нали? Аз преценявам дали нещата са реални или не, по това може ли с тях да се започне детска приказка. Представяш ли си: имало едно време една мисъл… Кой ще повярва в такова начало? А не е все едно дали вярвам или не; тридесет и четири години са много, ако непрекъснато те тревожи една загадка, ако си живял в съмнение. Тогава бях хлапак, вярвах в липите и морските дракони, можех да те приема, но сега…

Искам да те разбера, но съм недоверчив, затова веднага станах подозрителен и нервен. Имам право на собствен живот; лош или добър, мой си е и само на него вярвам. Знам какво ще кажеш: първо си изработвам начин на мислене, а едва след това започвам самото мислене. Може би наистина трябва да бъде обратното, но такава е нашата логика – първо си създаваме принципи, методи, стил и чак след това ги прилагаме.

Толкова години си се крил, живял си тайно от мен, а сега внезапно влизаш в живота ми… добре де, в главата… с едно лаконично „здравей“. Опитваш се да бъдеш загадъчен, не искаш да ми кажеш цялата истина отведнъж. Толкова ли е странна тази истина? Мозъкът ми не е безсилен, не забравяй, професионално съм ангажиран с парадоксите, необичайното ми е занаят.

Трябва да ми кажеш къде си. Съвсем до мен, ако въобще си някъде? Виждам само метално шкафче, ампули с отвратителни лекарства, плик с лимони, писмо от жена ми. Комай това е всичко. Досадна болнична обстановка, нещо като дом на кандидат-покойника. Разбирам, че не си между тях, защото това са нещата от моя свят. Всеки живее с нещата от своя свят, носи ги в себе си, обича ги и винаги му е тъжно, щом трябва да се раздели, защото се привързва към вещите, а няма нищо по-глупаво от това – те ни надживяват и са неблагодарни. Твърдиш, че си тук, до всичко, обгръщаш всичко и аз не мога да те видя – кошмарно е. Сигурно е скучно да бъдеш мисъл и да си навсякъде, без да си никъде.

Признай, добре те измислям, майсторски го правя, всеки писател би завидял на въображението ми.

Искаш да те забравя; все едно – казваш – че никога не съм разговарял с теб, не сме се срещали нито там, край лодката, нито след това. Вече не е все едно, не може да бъде. Идва време да дръпна чертата под сумата, и последните събираеми са много важни, фатални са, защото могат да направят сбора безкрайно голям или нула. Зависи само от величините – кои ще пишеш с плюс, кои с минус. Сега съм локатор, готов да улови неуловимото. Сега всичко има значение – сервитьорът идва и ще трябва да плащам сметката.

Тази сутрин написах първото си стихотворение, „Бяло сбогуване“. Какво глупашко самочувствие, нали! Професор по квантова механика пише стихотворение, взима занаята на онези, които ходят разфокусирани и спят с музите. Около мен всичко е бяло и всичко е сбогуване. Дори онази дебела сестра, Старшата, е противно бяла – и дрехите, и косите, и лицето, и очите ù са бели.

Дай си ухото насам, ако въобще имаш ухо при този кретенски начин на съществуване. Шшт, тихо… Страхувам се не от белотата, а от сбогуването! Не знам колко живееш, но четиридесет години не са много, вярвай ми. Четиридесет години са едва началото. Татко преди смъртта си каза така: „Осемдесет и две години, синко, са само началото на един живот“. Не ги ли разбираш тези неща? Все пак ми е приятно да разговарям с теб, дори понякога забравям, че си само мисъл.

Всеки идва отнякъде и за нещо, ти сигурно не правиш изключение. Дошъл си от своя странен свят в моя и това не е визита на добро възпитание. Искаш нещо, търсиш; може би си дяволът, с когото трябва да сключа облог срещу душата си? Може би „о, миг, постой!“ ще бъде цената на моето безсмъртие? Ако е така, отивай си, написано е вече и хонорарът е взет. Значи лошо съчинявам, плагиат съм и не мога да измисля нищо свое.

Разбрах, ти си сивият гълъб, който веднъж кацна в нашия двор. Смешно се клатушкаше на късите си краченца и мърмореше колебливо „туук – туук“. Поисках да се пренеса в него, за да разбера как изглежда светът през очите на гълъб. Когато по-късно казах това на Савка, нарече ме „изследовател със странна визия“, а това е желание на всяко дете. На двора висеше слънце като едра пъпка от златно фолио, мама простираше обвито в пара неделно пране, когато гълъбът ме погледна с ръждивите си очи и рече „туук – туук“. И досега си спомням това – погледна с ръждивите си очи и рече „туук – туук“. Сигурно е искал да напомни „нивга веч“, но той няма право да ми напомня това. Той е гълъб, а не гарван!

Ти призна, че от това не разбираш. Призна, че си навсякъде около мен, но криеш причината за присъствието си. Страхувам се от теб – ти ми напомни „нивга веч“, нали?

Стой, чух те! Каза: „При вас, на Земята“. А всеки идва отнякъде и за нещо. И гълъбът тогава беше дошъл за нещо, важно трябва да е било, но успя да каже само „туук – туук“, не му стигна смелост, после удари въздуха с криле и излетя точно нагоре, а аз се уплаших и избягах на улицата, минах през къщата на двете неженени вещици, пред кафенето на Софокъл, край моите липици-сестрици, които вечер ставаха самолети, под тежката пелена на уханието им, и все по-надолу по улицата, край Коста, продавача на мидени чехли, край мазето на Анастасия с хилядите котки, край голямата желязна врата на сляпата Рипсиме, и все по-надолу, където беше възхитителната озарена прегръдка на морето…

2.

Пак ли си тук?

Днес е четвъртък, ден за разходка. В бележника съм записал „мотаене по улиците“. Ще бъде ли приятно? В неделя София е празна, разходката в четвъртък е нещо друго. Сигурно си забелязал, че в четвъртък винаги се бръсна. Преди се бръснех всеки ден, но сега се уморявам. Не е ли все едно – така повече приличам на смъртник. Ще си сложа синята риза; Савка твърди, че с нея се подмладявам. И това е без значение, защото тук никой не ме познава. В столицата един възрастен провинциалист е като загубена вещ, която никой никога няма да потърси. Остава му голото самочувствие, че може да съществува дори в този хаос. Съществуването е последното нещо, с което човек трябва да се гордее; така де, той нищо не е направил за този факт, нищо не е допринесъл за него.

Най-трудното нещо в моите разходки е началото, стъпалата – едно под друго, едно под друго. Някой малоумен е измислил, открил и наредил асансьорите да не се ползват надолу. Има хора, за които правилниците за вътрешния ред са хоби. Един от нашите ректори беше такъв – непрекъснато измисляше правилници; наредби, указания, препоръки. Дори написа специални директиви за ползването на обществените тоалетни; точка първа гласеше: „Тоалетните се ползват само за предназначението им“. И това бяха единствените писмени паметници, които остави на поколенията.

Днес съм бъбрив, приятно ми е да си говорим откровено. Наистина ли съм имал някакво видение преди съня си? Не помня, вече не помня, понякога изглежда сънувам с отворени очи. Много ми се натрупа напоследък, пък и тези болкоуспокояващи метадози…

Нали ти казах, разкапвам се по стълбите. Сега трябва да поздравя учтиво портиерката, защото всеки ден ми носи вестници. Глупаво е – да умираш и да четеш вестници.

Обвиняваш ме, че непрекъснато мисля за това. Учтив си, сякаш си възпитан в английски колеж. Казваш „това“, а става дума за края.

Добре ли кимнах? Горката, така ме гледаше, сякаш ми завижда. Може би наистина завижда? Има някои, които завиждат на всичко, независимо какво е, просто за да подхранват в себе си това усещане. И го отглеждат с много страст, с много енергия, необходимо им е, живеят с него. Не бях точен – живеят заради него.

Ти трябва вече да ги разбираш тези неща. Тридесет и четири години ме изучаваш и покрай мен си започнал да разбираш и другите. Както аз ги разбирам, както аз ги приемам. Станал си вече мое продължение. Не си съгласен; ти си онова, което аз искам да бъда? Значи сега вървят един до друг стремежът и целта. Ти каза, че си мисъл, а какво е тогава другото, което жужи в главата ми и ме скандализира? Значи ти си мисъл, но не моята мисъл. Значи си мисъл, съвсем така, за себе си.

Идеално го рече, почти като Кант – „аз съм мислеща субстанция“. Изглежда, имаш и философски напъни. Не, не казвай, че не мога да го разбера, защото ще те обвиня, че страдаш от мания за величие.

– Аз не мога да страдам, аз съм само мисълта и нямам други проекции освен самата себе си.

Ти се сдоби и с глас, съвсем оживя. Гениално те съчинявам, имал съм неподозирани евристични възможности. Или съвсем откачам. Играта ме увлече и ще продължа. Да свалям картите: аз имам мозък, парче материя. Слушай – парче материя, което разбира себе си! Великолепно, нали! Това късче материя е скрито тук, то работи и продуктът му се казва мисъл. Представи се сега ти.

Не увъртай; разбира се, искам да стигна до дъното! Не ми е омръзнало. Пак повтаряш старата песен: двадесет години съм атакувал структурата на материята и не съм могъл да разбера, че големите истини са непознаваеми за нас. Доникъде няма да стигнем, ако всичко делиш на „вас“ и „нас“.

– Пълното знание за нещата е извън вашия хоризонт.

Ти пак се обади. Хоризонтът, приятелю, е измамна граница. Килограм и нещо вещество в няколко кубични дециметра са напълно достатъчни. Особено вещество с такива качества!

Последната вечер с Емилия бях ужасно уморен. Тя лежеше на рамото ми и разказваше нещо, а аз гледах Орион през капандурата. Жените най-много обичат да спят върху нечие рамо. Забият нос в гърдите ти, напълнят устата ти с ухаещи косми и така могат да преживеят дузина геологични ери. После се опита да рецитира Уитмън, но никога не съм го обичал, затова не слушах. Знаеш ли защо не обичам Уитмън? Защото е казал всичко, което аз съм измислил. Сякаш той е Михаил Бранев или аз съм Уолт Уитмън. Накрая Емилия ми рече: „Някой ден ти ще разбереш всичко“.

Добре де, каза ми: „Някой ден ти ще се опиташ да разбереш всичко“. И после добави: „И това ще бъде ужасно“. Аз мисля, че ужасното дойде.

– Още не си разбрал всичко.

Гласът ти вече не ми прави впечатление. Постепенно свиквам с него, по-приятно е да разговаряш с глас. Хрумна ми, че си щастливец. Сега например пътуваш без билет. Тук ще слизаме. На теб трябва да ти е безразлично, защото си навсякъде, значи не се качваш, не пътуваш, не слизаш.

Да, прав си, решил съм да се връщам. А кога друг път да го направя? Някаква сила ме дърпа назад, буди ме през нощите, чука по черепа и събужда всичко. И онези неща, които не съм предполагал да са живи. Те дремят в мен и чакат празника си, за да ме екзекутират с най-сладката екзекуция. Нямам власт над нея, но не я отбягвам, признавам. Нека да е духовен мазохизъм!

Има нещо мъчително хубаво в разбуждането на този килограм и нещо вещество. Само за час вътре се извъртяват десетина грандиозни представления. Дай му познато име, чуван звук, видян образ и той те изумява с великолепните си генерации, свързва живяно и неживяно в най-необикновени комбинации. Режисьорът вътре е красив и жесток; може да направи дисекция на всеки квант спомен, да го положи хладнокръвно върху предметното стъкло и да го разтвори със студен скалпел, без да го умъртви, а след това отново да го имплантира във върволицата от събития. Как става това, кажи ми де, как става!

– Вашата наука е такава – за да разбере, трябва да разкъса. Пред цялото сте безсилни. Мозъкът не може да бъде разбран с мозък.

Провокираш ме, но ще бъда спокоен. Не се страхувам да погледна от другата страна на истината. Знаеш, че надничах, надигах се на пръсти, издълбах дупка в стената, взирах се с хилядите си очи, защото територията зад стената ме примамваше. Рано трябваше да спра, но което не направих аз, ще направи друг. В науката е така – което не направиш ти, ще направи друг. Сантиментален съм, това ми пречеше…

Веднага разбрах следващия ти ход: всички сме сантиментални, всички заставаме пред въпросителната с един мозък, в който има повече любов, страх, видения, фантазии, преклонения, фетиши, отколкото мисли; мъкнем нагоре по склона цялото това атавистично наследство, милваме го, ласкаем го, обичаме го… Нали това искаше да кажеш? Премислил съм го много преди днешното представление. Но аз пък ще те попитам: какво е човекът без тези неща? Цинично гол мозък! Благодаря за поканата, другарю субстанция.

Доколкото си спомням, нейният таван беше тук. Седем етажа стъпала, третата врата вляво, бронзовият катинар, който тогава висеше равнодушно, заключил за вечни времена една история. Една любов, щом това те ядосва. Старателно беше сгънала чергата пред вратата. Дифузията беше разпиляла дори уханието на сапуна ù. Не беше останало нищо, само листчето от тетрадката на квадратчета в малкия процеп над бравата: „Не можа да ме решиш. Еми“.

Изоставих университетската кариера, реактора, който ми обещаваше удовлетворение, шефа на катедрата, който ми гарантираше мястото си. Пак станах университетски преподавател, макар и в Пловдив, макар и с лаборатория, в която има четири волтмера и един повреден осцилограф.

Да, точно тук беше нейният таван. Брезата пред входа тогава беше само крехко и неуверено стъбълце, а я виж сега какъв левент е! Мръсният вход на мръсната софийска кооперация, където вечер пияниците пикаеха. Първата кутия в най-долния ред е на диплом-инженер Пашов. Виждаш ли колко излишни неща си спомням? Защото точно пред тази кутия я целувах на изпращане. Щом прегърна Еми, пръстите ми докосват бронзовата табела, а с палеца опипвам релефните букви: П – А – Ш – О – В. Всяка вечер до онази, когато гледах Орион през капандурата.

Аз съм беден човек, щом чета, когато целувам, нали?

А вие обичате ли се? Вие там, субстанциите, които понякога надничате към нас. Вие, които сте само мисъл.

– Казваш го спокойно, сякаш не става дума за друга форма на разум.

Дотам ли стигнах – друга форма на разум? Сякаш някои неща вече не измислям аз. Съгласен съм да те приема за модел на друг разум – дълго съм мислил за това и сега не мога да се изненадам. Ще свикна и с тази мисъл, както свикнах с толкова парадоксални неща. Аз съм изгубил най-хубавото човешко качество – да се изненадвам, да казвам „А!“, да гледам света като дете. Това ми даде науката.

Още когато наблюдавах Орион през капандурата, реших, че трябва да ви разбера. Тогава за първи път се гмурнах в бездната и почувствах, че ставам протяжен до безкрайност, че занулявам с мисълта си пространството, че виждам възхода и падението на милиони светила, хармоничния хаос от червени, бели и жълти джуджета, грандиозния им хоровод около пъпката на Вселената. Още тогава разбрах, че трябва да съществувате, че трябва да има някои, за които всичко това е естествено и всекидневно. За първи път открих този вкус на Космос, бях шокиран, престанах да бъда аз, защото се освободих от гравитацията, освободих се от своята локалност, целунах извора и устието на времето. Вече не бях съсредоточен, а се разгърнах във всички метрики, изпълзях от своята затвореност в пространство и време, както охлювът излиза от спиралата си, за да разбере, че светът не е спирала; разкъсах черупката на телесната си нищожност и тръгнах – свободен, вечен. Нямах нужда от крила, бях лъч или неутрино, бях част от всичкото или самото всичко. Слях се с него, приех го в себе си, обгърнах го, дадох му право да живее в мен. Цялата енергия на милиардите ми клетки стана енергия на транслацията, получих структурата на безкрайния числов ред, бавно се разтварях като ветрило от галактики и огърлица от фридмони, за да стана алфа и омега на този свят и на всички други светове.

Тогава за първи път се уплаших от себе си, защото за първи път се опитах да разбера, но Еми лежеше на рамото ми като доказателство за измамата. Тя ме беше приковала към тази точка с конкретен хикс, игрек и зет, в определен и реален момент. Бях там и тогава, не съм бил никъде другаде и в никое друго време! Тя отново ме сви в триизмерен и локален, превърна ме в пренебрежима точка от скучното декартово пространство. Но в тези няколко секунди разбрах, че за мен вие съществувате. И не в онзи банален хуманоиден вид от примитивните фантастични книжлета, а точно така – като енергия, запълнила изцяло пространството, която е навсякъде и винаги до мен, както е навсякъде и винаги до всяко друго.

– Ти нямаш дума в паметта си за нашето поле. Опитах се да я създам, за да я вложа в теб.

Не, не чувам нищо… Всъщност сякаш улавям… Трудно ми е, едва различавам следата… Крещи, дявол те взел, ако трябва! Аз искам да разбера това! А защо да не надничам зад оградата! Приятно е да се наднича. Нямам време за умора.

Какъв е този Тезис сто четиридесет и седми? Той изключва размяната на полезна информация между цивилизациите, така ли? И те никога няма да научат нищо за другите? Измисляш си. Аз искам само една дума. Разбирам, не е произнасяна с реч, сигнал е, взаимодействие на вашето поле, неуловимо за мен, но кажи ми тази дума и си отивай. Както я казваш на своите.

– Ние нямаме местоимения.

Значи всички сте един и един е всички. Вие сте много единици, слети в едно.

– Ние нямаме числа, не познаваме понятието количество…

Тогава нямате наука!

– Ние откриваме света не количествено и качествено, а същностно.

Стига! Никога не съм подозирал, че нещата могат да се разбират така – без числа и без качества. Никога не съм знаел това, значи не съм могъл сега да го вложа в теб, да го кажа за твоя сметка. Значи ти може би не си измислен от мен, съществуваш, реалност си, щом говориш неща, които не съм могъл да измисля. Кой ми казва всичко това?

– Аз ти казвам всичко това.

Остави ме сам. Да повървя край витрините, да слушам тремолото на дъжда по гърба си, да срещна жена с очи като луни и да я погледна с обещание. А после ще изпълня обещанието си. Ще завиждам на онези зад спуснатите завеси, които никога не са излизали от себе си на път към Орион, никога не са докосвали необятността през правоъгълника на капандурата и никога не са те срещали. За щастието им, че не са те срещнали! Искам да запея тази песничка: ла-ла-лии, ла-ла-лии…

3.

Искаш ли да ти прочета какво пише жена ми в последното писмо? Какво като си едновременно при мен и при нея… Предполагам, че не надничаш зад рамото, възпитан си. „Мили Мишо, всички твои колеги вярват, че скоро ще бъдеш между тях.“ Тя сигурно има предвид покойните ми колеги. „Всички ти желаят бързо и леко лечение. За учебника не се притеснявай, аз сама ще изчета коректурите. Обещавам – много прилежно и внимателно. Статията ти в „Парабола” възбуди духовете. Всички я коментират. Хипотезата за пространствената неконстантност е истинска бомба! Сега се превежда на руски. Корнелия е добре, поправи петицата по математика и сигурно ще завърши срока отлично. Понякога тъжи за теб, дори ревнувам, но момичетата са по-привързани към бащите си. Вече няколко пъти по телефона се обажда пресилено учтив момчешки глас, но сигурно не е нещо сериозно. Пък и време ù е. Целувам те, Савка.“

Една жена може да заключи в десет реда цялото битие – твоето, своето и на всички останали. Тя вижда само контурите и пише със стила на евангелистите. Всъщност Савка е благороден човек, нали? Въпреки че има най-ужасния недостатък – физик без въображение! Над тортата е виртуоз, всяка нейна роза от масло е достойна за Лувъра, ще речеш – в тази жена всичко е фантазия. А започне ли да разсъждава за мъртвата природа, сама умира.

– Всички наричате себе си мислещи, а едва ли и един на хиляда може истински да мисли.

И слава богу! Мисълта е като дъжд, благодат е, щом ръми, завали ли – става потоп. И все пак Савка ми даде много любов, там жените са гении.

Днес болките са остри, нещо току пропълзи и ме пререже. Дали не пълзи самият рак? Чувал съм, че хората с моята болест в последния миг повръщат дроба си.

Някога в Созопол имаше един дърворезач, арменец, винаги брадясал и уморен. Беше библейски стар и с усилия мъкнеше дървеното си магаренце по улиците. Имаше мека бяла брада, а може би и ореол, може би, не си спомням вече. Спре на големия камък пред нас, запали, главата му трепери, а на върха на носа винаги носи застинала прозрачна капка. Спре на камъка пред нас и започне да си говори сам: „Сега е лято, леко ви е, сега всички сте деца на слънцето, любите се голи под смокините, но зимата ще дойде, не се е случвало да не идва, и снегът ще дойде, ви казвам. Зимата винаги идва за всички“. Не бързаше, беше спокоен като манастирска реликва, сякаш времето го беше забравило. Наведе се с пиличка над триона и започне зъб след зъб, зъб след зъб, сякаш наточваше скучното си битие. И пееше песен, на която никой не разбираше думите.

Добре, няма да се вълнувам. Ако съм спокоен, ще се спася ли? Не ми обещаваш.

– Не съм хирург, плътта ти не ми се подчинява.

Клетките ми се разпадат, в механизма им има повреда. Милиарди са и винаги ще има поне една, която няма да се подчинява на наредбите. Прошепва това на другите, правят коалиция, метежи, изражда се една, но тя е по-силната, върши чудеса от неблагоразумия заради нелепата си цел – да умре. Нямам нищо против, лично нейна работа си е, разполага със себе си, свободна е. Не мога да налагам условията и смисъла на нейното съществуване, нека умира, на нея ù е лесно – не го съзнава. Аз го съзнавам – ето всичко.

Ще кажеш, може ли да се съзнава смъртта, може ли да се усети? Не знам, ще умра за първи път. Колкото и да е неприятно, само веднъж се случва и с това се утешавам.

– Вие трябва да умирате от рак.

Ти си не само жесток, но и себелюбив, защото кокетираш с безсмъртието си, а психиката на боговете е отвратителна. За тридесет и четири години дори не си успял да усвоиш добрите маниери. Съветвам те – малко притворство и ще те рисуваме по иконите.

– Не мога да те обичам. Нищо не ни свързва, ние сме най-противоположните неща. Няма привързаност, няма омраза, няма равнодушие. Няма нищо. Искаше да ти го кажа, нали? Ласкаеш се, че оставаш горд пред най-мащабния разум. Но ако можех да те излекувам, щеше да ми продадеш душата си.

Глупости! Не търгувам с вещи от първа необходимост. Инстинктите ми са включени на върхова мощност, работят в точката на изтощението – страхувам се, признавам. Но щом си толкова логичен, отговори ми: има ли смисъл да решаваш задача, щом тя по принцип е нерешима? Вярно – равнодушието ми е само привидно, намекът, че утре или след седмица ще бъда… ме кара да настръхвам, ставам боязлив и злобен, но страхът ми е обуздан… Опитът е категоричен – нулев шанс, нямам печеливш вариант, играта е към края, в ръкава не крия пето асо и точно затова залагам всичко в ендшпила.

Виж долу на двора онова брадясало отчаяние в синя пижама. Той е миньор, много известен миньор, с два реда медали; известен дори с това, че има седем деца. Пуши боязливо, срамува се, защото раздухва собствената си клада. Може ли той да намери оправдание за себе си?

– Има оправдание, без да го разбира.

Всяка неделя децата му идват от Перник, носят пълни мрежи, до които той никога не се докосва, и мълчат. Някой току се обади – яж лимони, не пуши, не се вълнувай, ще се оправиш! А иначе не вярва на думите си. Един баща свършва, когато и децата му вече не вярват и са го отписали. Тогава завесата пада, в салона още ехтят възторзи, но представлението е свършило и смутеният клоун бърза да се шмугне зад декорите.

– Всеки болен от рак е един мутант, временно решение. Еволюцията търси нов вариант – съвременен, качествен. Всички сте само несполучливи опити…

Твоята откровеност ме плаши.

– Веднъж се експериментира с мозъка, друг път – с кръвта, с белите дробове. Сега всяка ракова клетка е само едно предположение, една хипотеза. Търси се нов пълнеж; ново ядро, нова система на обслужване.

Това са слепи експерименти!

– Природата работи така. Никой не ù ограничава нито опитите, нито ресурсите. Тя има много време и много материал. Сегашният модел е прецизен, сложен, точен. Трябва да се обмисли всеки елемент, всяка крачка.

Ти се подиграваш, използваш безсилието ми и сляпата ми надежда, плашиш ме със студените си истини.

Не искам да видя смисъл в моята смърт!

Влязох в този тъмен коридор и опипвам всичко около себе си. Докосвам с пръсти стените му – студени, неравни, влажни, с хиляди пълзящи голи охлюви. Искам да направя крачка напред, после още няколко. Накрая има кръг от светлина, там свършва неведението и започва поляна, нарисувана с утринно слънце. Върху килим от глухарчета лежи момиче с безцветни устни, пъстра поличка и тънки като лъч крачета, косите ù са с цвета на зряла орехова черупка. Видях го тогава, на бригадата в Родопите; момичето ме чака, но е далеч, трябва да изкрещя, за да ме чуе кантонерът; влакът идва, в тъмнината той е разбуден праисторически циклоп, осветява ме, бия с криле като пеперуда в коридора на прожектора. Защо ми е толкова тясно? Няма къде да се скрия! Гърдите ме болят, нещо вътре прерязва, пълзи самият рак. Така казваше дърворезачът: „Боли ли го, момче, дървото, когато трионът го захапе с острите си зъби? Боли го. Удари тесла в кората му и оттам протичат сълзи“. Накрая ще повърна дроба си и всичко около мен ще стане алено. Ще повикам Корнелия и ще я попитам: „Какъв е онзи момчешки глас в телефона?“. Ще бъда строг, най-строгият баща на Земята. „Между нас няма нищо“ – ще каже тя. Защо нищо, трябва ли да няма нищо? Кой е казал, че един момчешки глас по телефона е нищо?

И ще свърши експериментът, на който не разбирам целта.

Всеки болен от рак е крачка към непонятното бъдеще, към ново съвършенство, така ли?

– Твоят дроб е само прототип. Ако оцелее, ще стане принцип и метод, ако не – отново, по друг начин. Едновременно се опипва бъдещето на мозъка, на кръвта, на крайниците, на жлезите. Докато се роди човек, целият от ракови клетки.

Стига! Не искам, остави ме да свърша спокойно. Трябва ми глътка въздух. Не те измислих, за да се страхувам от теб. Играта е неравностойна: учиш ме на правилата, а сам не участваш, лукаво се измъкваш с това, че си навсякъде и винаги. Само аз хвърлям зара, местя фигурите си напред, към гарантираното поражение, а ти си безпристрастен наблюдател извън турнира. Ти винаги печелиш, защото не играеш.

– Искаше да го разбереш.

Искам и сега! Ти удрял ли си с камшик мозъка си?

Боли, но бяга, втурва се напред, пръхти от удоволствие, трепери от желание да победи. Жокеят е плах, страхува се, че конят му ще падне, ще се нарани и вече никога няма да стане, отпред има ров, след него препятствие, но конят хуква като щурав, вятърът свири в ушите му най-сладката музика, наречена движение. Ето, за миг губи силата на нозете си, преплита се – ще падне! – но ти удряш шпори в хълбока му, за секунда се откъсваш от гравитацията, за да му стане леко. Фаталната секунда, в която или ще паднеш, или ще победиш. Тогава ездач и кон се сливат, прехвърлят си енергия и страст и продължават. Тази секунда трябва да се издържи.

Ти удряш мозъка ми с камшик, но от това той хуква напред. Правил съм го десетки пъти, щом не иска да приеме неприемливото, защото мисленето е това – непрекъснато приемаш неприемливото, да чупиш кората на очевидното и да настаняваш на квартира в мозъка си парадоксите. Истините не могат да бъдат разбирани със здрав разум, дошъл от всекидневния опит.

Знаеш ли какво най-много ме смущава? Ние не разбираме онова, което знаем. Всички знаят „Панта рей“ и никой не го разбира, защото най-трудно се възприема движението. Говорим за еволюция, за логиката „рождение – смърт“ – мъдрости, гръмки демонстрации на интелигентност! Ти ми показа част от тази логика в огромните ù мащаби, в целия ù обем, но аз не я разбрах. Каза, че трябва да умра с милионите други като несполучливо решение, че трябва да си отида, защото това е необходимо, че точно това е отрицание на отрицанието и естествен подбор, за които с такава охота дърдорим. Но аз не те разбирам! Не мога да го приема, и това е.

Ще ти призная нещо: моят бог се казва Алексис Зорбас. Той е от онези богове, второкачествените. На всичкото отгоре е и смъртен. Така казваше Зорбас: „Пише ли в твоите книги, началство, защо живеят хората и защо умират?“. Всички се питат това, колебаят се да бъдат или не. При нас този, който мисли върху въпроса на Зорбас, го смятат за мъдър. Грехота е да ругаеш боговете си, но знаеш ли кое е най-срамното? Този въпрос е глупав, защото е некоректен. Няма отговор, а когато нещо няма отговор, то не е въпрос, нали? Затова питат ли ме: „Защо живеят хората и защо умират?“ – нали ти казвам, този въпрос е вечен – аз отговарям: „А защо пък не?“ – и ликвидирам философския възел.

Най-силно ритнах мозъка си, когато ми хрумна идеята за неконстантността на пространството. В началото се уплаших, а нямаше нищо странно – имах благословията на формулите; трябваше само да допусна, че дължините не могат да намаляват безкрайно, че има някаква най-малка дължина, метричен квант. Това не е моя идея, но другите стигаха до нея, а аз започнах от там. Щом пространството има кванти, трябва да има и вълни, разбираш ли? Щом в различните полета частици и вълни вървят заедно, навсякъде трябва да е така. Природата не обича разточителството на идеи.

Някога моят професор казваше: „Не търсете място за вашите идеи в природата, а търсете нейните идеи в себе си“. Стара школа. Ние, физиците, често слагаме своите мозъци в черепа на природата. Дори понякога се питам дали тя притежава всички тези идиотски качества, които ù приписваме?

И затова аз ù приписах още едно – вълни на пространството. И доказах това. Просто е – с матричен анализ. Но бях неудовлетворен. Савка ме съветваше да спра, защото изводите нататък ставаха невъзможни, неприемливи, в известен смисъл – еретични. Беше достатъчно за докторска дисертация и за осемдесетте лева над заплатата. Но маховикът вече се беше завъртял…

А ако кванти и вълни образуват пакети, както е в микросвета? Говоря за пакетите на дьо Бройл. Седем месеца търсих решението и то дойде с цялата си ужасна бездна от следствия. Тези пакети могат да имат произволно големи размери – от микро до мега, зависи от честотата на осцилациите, на трептенията на пространството. В първо приближение те са функции на космологичните константи. И освен това са вечни – докато има пространство, има и пакети. И въпреки това мен ме смущаваше нещо. Ако вселената наистина се разширява, а тя няма друга възможност, ще се променят нейните собствени трептения, пространството става неконстантно, растат и размерите на пакетите. Красиво, нали? И просташки логично – ето кое ме смущаваше. Добре ли слагах своя мозък в черепа на вселената? Правеше ли тя това, което аз искам да правя?

Измъчваше ме стройността на поведението ù. Една хипотеза, горда и стабилна като египетска пирамида, не е никаква хипотеза. Тя трябва да има ахилесова пета, за да живее. И аз избрах този вариант, който не спира по-нататъшното мислене.

После тръгнах обратно.

А може би вселената се разширява, защото пакетите растат? Те могат да образуват организирани системи, цели колонии, безкрайни вериги, които се събират и разделят. Те може би се управляват от своите вътрешни закони, по своя логика, защото могат да имат произволно много степени на свобода. Може би вселената се разширява, защото пакетите искат да се разширяват?

С това въпросително изречение завърши моята статия в „Парабола“.

Разбираш ли, аз тайно сложих разум в тях, дадох им свобода и воля. Аз им дадох право да управляват света!

Тази хипотеза е върхът на моята научна работа. Мога да продължа, имам идеи, вярвай ми. Но болестта дойде изненадващо, завари ме неподготвен.

Когато писах статията, наричах вълново-квантовите единства „пакети“. Тогава нищо друго не ми хрумваше, но съм задължен да им измисля име. Реших да ги наричам вече „космиони“.

– Сега е лесно, ти преодоля Тезис сто четиридесет и седми. Имаш думата в паметта си. Нашият разум е от космиони.

4.

Искам да изхвърля от съзнанието си боклуците от подозрения, цялата смет от разсъдъчни гнилости. Излъсканата памет е началото на всяко щастие. Мисълта мъкне в талвега си стари клони, разложени пънове, бурени, тапи и мазни петна, затова винаги трябва да се почиства, за да може отново в нея да има живот.

Най-лесно е да кажеш: край, вече не се подчинявам на стари представи и чужди догми. Но в теб винаги остава едно петънце от миналото, едно убеждение, което не си купил със собствени пари. Не можеш да провериш този свят от началото до края, за да се убедиш в собствената си правота; трябва да вярваш и на другите. Те опитват, смятат, нанасят търпеливо резултатите в графики, подреждат ги в съвети и принципи, които трябва да ползваш на доверие. После излиза, че техните истини не са и твои истини, но не можеш да се разделиш с недостатъците им.

Един мой приятел казва: „Човечеството се състои от две половини. Едната направо е готова за сметта. С малко труд и другата става подходяща за там“. Той е скептик, не вярва на никого, дори на себе си. Оправдано ли е да не вярваш на себе си? Разбира се, никой друг не те мами така безсрамно, както собственият ти мозък. Лъже те с безочието на професионален измамник, но го прави деликатно, подкупващо, защото спекулира с близостта ви.

Ето, аз и досега не мога да му хвана вяра, че ти съществуваш. Струва ми се, че те измислих, за да кажа на себе си всички тези неща. На себе си.

Знаеш ли от какво най-много се страхувам? От библиотеките. Безкрайните редици от прилежно наредени томчета, бездънни кутии със списания и документи могат да извадят от равновесие и най-стабилната психика. Обложка с номерче, обложка с номерче – кошмарни колони, а между кориците – пакетирани мисли, факти, цифри; между страниците е затворена и изсушена съдбата на някакъв Хомо сапиенс, който цял живот е удрял мозъка си. Отгоре – прах и плесен. Не се ли чете една книга, бързо остарява. Когато бях млад, реших да изчета всички книги от градската библиотека по азбучен ред. Вече двадесет години съм на буквата А. Това искам да пишат за епитафия: „Тук почива човекът, който цял живот четеше буквата А“. Малко ли е: Абел, Авенариус, Авицена, Айнщайн, Айтматов, Аксаков, Алберти, Алкей, Амаду, Амбарцумян, Ампер, Аполинер, Амундсен, Андерсен. Малко ли е? Стигнах до Аристотел. И до Аристотел трябваше да спра, без никога да надникна в следващия, в Аристофан.

Ще кажеш, със същия успех, или по-точно със същия неуспех, можех да започна и Британската енциклопедия, но аз откровено мразя енциклопедиите. Тях ги бива само за кръстословици. Веднъж питах мой студент кой е Айнщайн, а той ми отговори: „Велик немски физик от двадесети век“. Ето това е енциклопедизъм.

Какво ли прави Корнелия сега?

Когато за първи път я взех в ръце, беше едно червено и набръчкано същество на четири дни, почти като телешки шол. Савка твърдеше, че нашата била най-красивата в цялото родилно. Отчайващо пищеше тази хубавица от спазми в коремчето, тогава имах аспирантски минимуми и мечтаех да бутна живия вързоп под леглото. Дори веднъж го направих, но тя така плачеше, че я съжалих. Всичко започва от съжалението, а великите неща идват след това, съвсем малко след това.

Всъщност тези неща изобщо не те интересуват.

Когато гледах Орион през капандурата и за първи път усетих космическата транслация на духа, разбрах, че усещането за безкрайност ни е дадено. Мозъчното вещество инстинктивно се бунтува срещу нещата, които нямат начало и край. Затова винаги говорим за безграничното като за нещо много, много голямо. И толкоз. Кажа ли на студентите, че вселената е ограничена, те винаги ме питат: а какво има извън нея?

В крайните квартали на една от милионите галактики, на една безсрамно тривиална планета около невзрачно жълто джудже има простосмъртни същества. И те се опитват да мислят в метагалактични мащаби. Красиво ли е това или глупаво? Трябва ли да се гордеем с него, или трябва да се срамуваме?

Трябва да се гордеем, казвам аз, защото надрастваме пространствената си ограниченост, излизаме от коритото на опита и се мъчим да придобием интелектуалните мащаби на Хомо космикус.

Трябва да се срамуваме, казва моят приятел, скептикът, защото никой не може да обхване необхватното – той много обича Козма Прутков; защото вселената с вселенската си мнителност и величие само ще се изсмее над жалките ни усилия.

Но човекът винаги е постигал целите си – казвам. Зависи от целите – упорито продължава той. Ако мравката иска да построи мравуняк, ще успее. Ако иска да реши най-простото диференциално уравнение, няма да може. Но аз не отстъпвам: защото е мравка, защото няма съзнание. Съзнание ли? – пита той. – Не обичам да споря с такива неопределени понятия.

Понякога се улавям, че не съм ваксиниран срещу неговия песимизъм. Може би наистина всичко зависи от целите? Или, да речем, от шанса? Ако човечеството хвърли две шестици – да се спаси и да не се умори – може би целите ще станат постижими. Значи трябва да ги хвърли! Ако, естествено, се разглежда обозримият космос и предвидимото бъдеще.

И тази шумотевица продължава, докато Савка викне: хайде в кухнята, че яденето изстина!

В нашата кухня е уютно, Савка стопля дори северните стаи. Вижда се Трихълмието, някъде под него е Марица, панаирното градче. Мисля си – вляза ли в кухнята, ще се излекувам.

Виж го ти, дяволът – продължава моят приятел – той разглеждал предвидимото бъдеще, а не въвежда никакъв коефициент на предвидимост. Този въпрос трябва да се разглежда статистически, да продължава настоящето, а това не е нито толкова лесно, нито толкова оптимистично.

Ето нещо интересно, заслужава да се помисли. Но винаги се намира някой да каже: марш в кухнята!

Марш в кухнята, казва този някой, защото целият съвсем изстина!

Казвам ти всичко това, защото искам да изхвърля от съзнанието си цялата смет от съмнения, събирана през тези четиридесет години. Трябва ли да съм доволен? Станах физик, професор, доктор, с добра жена, с хубава дъщеря, с топла кухня, моите космиони имат някакво оправдание. И среща с друга форма на разум в последните дни, на финала. Не всеки може да постигне толкова.

– Иронизираш себе си. Това ти дава сили.

Сили ми трябват само да издържа на болките. След малко ще дойде Старшата с динозавърската доза опиат и ще ме пренесе в полубитието, където не можеш да различиш съня от действителността, където винаги е сумрак и крачат странни дългокраки същества с криви носове. Понякога виждам палми, екзотични профили, някакво момиче – богиня или таитянка – извива крехкото си тяло, искам да целуна очертанията на ходилата ù, върховете на пръстите, пълнолунието на коленете, но тя изчезва, щом протегна длани. Не, не изчезва, само размахва ръце и виждам, че е сивият гълъб, който ме гледа с ръждивите си очи и мърмори: „Нивга веч!“.

Не искам опиати, трябва да запазя жестоката яснота на мислите си. Не е време за видения, за бълнуване в просъница, мозъкът трябва да бъде хладнокръвен скалпел. Сестра, остави ми болките. Ако станат непоносими, ще те повикам, обещавам.

Какво казваш, сестра? А, разговарям със себе си. Да, на глас. Тет-а-тет със собствената си съвест. И с моето космионно поле. Не разбираш? То аз не разбирам, че ти ли… Довиждане, сестра.

Пак сме само двамата. Ще ме търпиш, трябва да изхвърля от съзнанието си цялата смет.

Винаги зад гърба си долавях нечии стъпки и сядах в очакване с лице към вратата. И ти дойде за този разговор. Ще слушаш, винаги разказвам нещо на някого, непрекъснато споделям, където и да съм. Човек има нужда да споделя, особено – да споделя със себе си. Тогава, както се казва, разговорът е равностоен.

– Ти разговаряш с мен.

Забравям, че ти не си аз, че си друг. Не искам да приема твоя начин на живот.

Живот ли казах? Жив ли си? Живите се хранят, размножават се, умират. Това е – раждат се, продължават се и умират.

Просто разговарям с никого.

Каза, че ракът е необходим, от него умирали само избраниците, защото това било стъпало към новото съвършенство. И всеки от нас има шанса да стане онзи – целият от ракови клетки. Знам всичко това, а не ми трябва. Защо го каза? И за космионното поле – защо?

Прекалено много съвпадения – аз съм болен от рак, аз открих космионното поле, аз разговарям с теб. Не е ли съмнително?

И нямам право да кажа нищо на другите, нали? Пък и кой ще ми повярва. Тогава да продължим, аз още мога…

Изумява ме съвършенството около мен, съвършенството на живота, а всичко се е създавало само! Преди милиони години едно странно химическо зрънце е тръгнало към светлината, убедено в своето добро начало. Кой му е дал силата да се бори? После зрънцето открива в себе си толкова могъщество, че иска да се раздели на две. Ето я цялата тайна: животът е в това, да имаш могъществото да откъснеш от себе си, да се отрицаеш, да се разпаднеш заради бъдещето. Камъкът и глината не го правят, а малкото живо зрънце се бори с времето, като се продължава.

Не е ли изумително?

Всичко бяга към хаоса, разпадат се световните подредености, а в клетката е обратното. Трябва да си много силен, за да се опълчиш срещу най-жестокия факт, срещу единствената необратимост. И да направиш от стремежа към съвършенство смисъл и цел, напук на растящата ентропия!

– Да си насочен срещу обстоятелствата, които са те създали и от които си зависим – това наричаш съвършенство? Да вървиш срещу тях със смешното самочувствие на мимолетен?

Това аз наричам самочувствие!

– И когато си натрупал най-много съвършенство, в един миг то се разпръсва сред молекулния хаос и разбираш, че хаосът е непобедим.

Прав си, така е. Петдесет или сто години непрекъснато намаляваш съвършенството на природата, за да увеличиш своето. Трупаш това съвършенство в себе си и после – край. Но има ли нещо по-хубаво от това да умреш от много съвършенство?

– Има. Да не умреш.

Малко преди смъртта си татко ме повика при себе си, хвана ръката ми и заплака. Той цял живот миришеше на риба, йод и водорасли, сигурно и на вятър, но вече съм забравил как мирише вятърът. Мога да различавам всички асистенти по дезодоранта и всички вина по аромата, но съм забравил мириса на вятъра. Тогава баща ми заплака и каза: „Осемдесет и две години, момчето ми, са само началото на един живот“. Притихна за миг, въздъхна и добави: „Но спокойно могат да бъдат и краят“. Нали ти казах, че нашият мозък не приема безкрайните неща, особено безкрайния живот. Той иска всичко да има начало и край, за да може да запълни разстоянието между тях със смисъл.

Веднъж той излезе надвечер за риба, но духна вятър от брега и до късно не се върна. Мама запали огън за ориентир и го чакаше. Тогава дълго гледах осветеното ù лице, ясно изразено върху чернотата на небето, с танцуващи светлини и сенки. Никога не съм виждал нищо по-прекрасно от майка ми. Тънки устни, издължен гръцки профил, очи с формата на гларусово яйце, в които никога не се появи гордост и злоба. Беше смирена жена, съпруга на рибар, но богата вътре.

Казах ù: „Мамо, приличаш на жената в църквата, дето държи къдрокосото бебе“, а тя: „Шшт, тя е Света Богородица“. Аз не знаех коя е тази богородица, но едва ли е била прекрасна като мама.

На сутринта, когато татко се върна, за първи път ги видях да се целуват пред мен.

И тя беше избраничка на съдбата, само че при нея експериментираха с кръвта ù.

Винаги съм се страхувал да седя до умиращ човек. Когато татко утихна и разбрах, че събира сили да си отиде, излязох да запаля цигара. Подлец ли съм? Подлец ли съм, те питам? Можех да бъда до него, можех! Но се страхувах да видя последната конвулсия на гърдите, очите в напъна им да излязат от орбитите си, жалките усилия на ръцете да сграбчат възглавницата, да хванат нещо от този свят, да се задържат за него, макар и за минута да бъдат още тук. Затова излязох да запаля цигара. След малко мама изпищя и разбрах, че татко не е могъл да се удържи, пръстите му са се изплъзнали, изтървал се е.

– От антиентропиен е станал ентропиен.

Знаеш ли какво е ефектът на Вернер – Бондарев? Забелязан е отдавна. Около умиращия се получава огромен удар от енергия, някакъв свръхинтензивен облак от непознати полета. Сякаш в мига на смъртта си той експлодира, взривява живота си. Като мощна ядрена гъба от непознати сили, които се възпламеняват с последния му дъх.

Четох за това преди десетина години в „Сайънс тумороу“ и бях шокиран. Правели масови изследвания в клиника за сърдечно болни. Пишеше, че полето на Вернер – Бондарев изкривява траекторията на протоните и смущава микровълните. Това е всичко.

– Не се ли умори?

Синеоките издържаме повече на болка. Само идиотски се изпотявам… И реже, реже… Мислех да се занимавам с ефекта на Вернер – Бондарев след неконстантните пространства.

– Наистина щеше да отидеш от другата страна на оградата.

Ти знаеш за него? Слушай, нека се разберем веднъж и завинаги: нямаш право да мълчиш! Грешниците се изповядват не пред праведните, а пред осъдените на смърт, защото след екзекуцията те пренасят греховете им направо в небитието. Осъденият на смърт е най-бързият пощенски фургон за там. Само аз ще знам истината и ще знам най-много от всички!

– Натрупаната отрицателна ентропия взривно взаимодейства с нарастващата ентропия на вселената.

Ентропия с ентропия? Невъзможно. Те трябва да се превръщат в някакво поле, в някаква материя.

– Те се превръщат в космионно поле.

Не, не! Къде е звънецът за сестрата? Боли ме. Непоносимо. Нещо гори вътре. Запалило се е нещо. Точно тук, на гърдите. Някаква ръка стиска, опитва се да изцеди всичко отвътре. Трябва да изляза. Слънчево ли е навън? Ръцете ми треперят. Не, не в космионно поле, не може да бъде! То е качество на пространството и не може да има нищо общо с нас. Съчиних го изкуствено, само за дисертацията, за славата само, една хипотеза и нищо повече! Казах си: а защо делта ел да не клони към нула? И после реших една задача. Необосновано е, не виждам физически смисъл. Кванти на пространството, вълни на пространството и изведнъж – Вернер – Бондарев!

Чакай! Значи когато умира човек или животно, то се включва в кръговрата на мъртвата природа, а цялата натрупана негативна ентропия се превръща в космиони, така ли? Но нали вие сте космионното поле? Значи живеете с енергията на нашата смърт? Окупирали сте пространството и се храните с усилията на органичната природа, обирате огризките ù, които заравяме на метър и половина под земята, като хищни птици по клоните на вселената…

– Така е решила природата – да прехвърля енергията си от вашата форма в нашата форма.

Емилия беше права – ужасното дойде. Искам прекалено много. Щом трябва да бъде така, да бъде. Питам се „защо?“ и сам си отговарям „защо пък не?“.

Боли ме. Къде е сестрата? Трябваше да се наметна, в градината е хладно. Едва движа краката си, едва дишам. Сега мисля, мисля! Сестра, искам морфин! Искам да видя палмите и таитянката. Искам да дишам, нищо друго. Нищичко!

Страхувам се, космионно поле. Здравей. Чакаш ли? Няма да те измъчвам дълго, бъди малко търпелив, искам да събера повече съвършенство за теб, много, много ще събера. Пиршеството е близо, ще ме поемеш. Аз ще остана тук и ще се включа в кръговрата, ще ставам трева, хумус, микроелементи. Така – милиарди години. Хубаво е, нали? Аз, който не успях да стана идеалът от ракови клетки. Естествено е да си отива човек, а се страхувам. Наистина се страхувам, защото не го разбирам. Почакай минута и ще ме имаш, обещавам. На теб и на другите. Всъщност вие нямате местоимения. Така си живеете, без „аз“. А аз съм аз, още малко ще бъда, после ти ще вземеш всичко без онова, което става хумус, ще напълниш енергетичната си яма. Не, не те мразя, просто си ми някак противен. Но и ти си зависим отвън, нали? Всички сме зависими отвън. Добре де, още минута. Като че ли можеше да свърши иначе. Знам всичко това, а не го разбирам. Не го разбирам!

Как си, ентропийо в мен? Готови ли сме да се превърнем в космиони?

Все пак ставаме разум.

Сърцето ми едва удря, тихо, тихо, почти не го чувам… Защо не го чувам?

Щом трябва…

Редактира: Елена Коларова

Публикации:

1. Списание „Съвременник“ – бр. 2/1978, 1978 г.

2. Сборник „Спомен за света“ – „Отечество“, 1980 г.

3. Сборник „Греховно и неприкосновено“ – „Христо Г. Данов“, 1983 г.

4. Сборник „Нагоре по стъпалата към бога“ – „Сиела“, 2009 г.

Алена капка кръв

Никола Кесаровски

На Агоп Мелконян

Очаквах да получа крайния (отрицателен, разбира се) резултат от експеримент 103 и да се заловя с нещо по-сериозно.

А ето че реакцията се оказа положителна!…

Стоях и не смеех да посегна към втория екземпляр. Нима е възможно?! Слисано гледах как принтерът бълва лист след лист… Стоиш на перона и чакаш влака. Ето, задава се, влиза в гарата. Вместо да намали скоростта си обаче, той я ускорява! Фучи разярено насам, потракването му се слива с протяжен звън. Току пред теб изведнъж се откъсва от релсите, литва стръмно нагоре, вагон след вагон следват локомотива по някаква невидима и невъзможна линия… Гигантски лупинг и серия главозамайващи фигури от висшия пилотаж, невиждан слалом между вратичките от ниски следобедни облаци: само последният вагон, леко замятащ, ги докосва от време на време – и Стенмарк би се загледал!… А ти? Ти какво? Ти гледаш слисано. Ти следиш машинално чудото. Ти си блокирал. Едва по-късно ще бъдеш в състояние да мислиш. И ако в момента съществува нещо в главата ти, то е само: нима е възможно?!… Гледах и аз слисано как принтерът бълва лист след лист, машинално следях номерацията. След двайсет и четвърта страница автоматът прищрака, подвърза ги в тънка брошура и хлопна от двете страни корици със заглавие „ОПИТ 103 – 11.11.2017 година“. Не знаех какво да мисля! Краката ми трепереха, ръцете посегнаха към брошурата, но изпотени и несигурни, бавно се отдръпнаха.

Не вярвах в съществуването на друга цивилизация. Сега доказателството за това беше пред мен, а аз продължавах да не вярвам…

Отдавна си бях поставил задачата, но се бавех с решаването ù. То изискваше недопустима алогичност, а аз прекалено, може би, уважавах установения през хилядолетията начин на мислене. Повече или по-малко, това е познато на всеки – онзи странен начин, по който онаследената от стотици поколения родова памет се съпротивлява на щастливо споходилото те оригинално хрумване и поне в първия момент успява да хвърли сянка върху него. Еволюцията се е изхитрила да въоръжи живота на нашата планета с един добре премерен консерватизъм, достатъчен да съхрани постигнатото, но в същото време и пробиваем за по-ярките искри на новото. И то, това ново – утре осъществило се – да бъде пазено от същия този консерватизъм. И така нататък… Да, и така нататък, докато се стигне и мине през всекидневния сблъсък на всеки от нас с това хитроумно изобретение на еволюцията – на всеки един от нас, поел щафетата на поколенията и оказал се в рамките на своя живот на предния фронт на разпространяващата се във времето и пространството вълна на цивилизацията…

От птичия поглед на принципното определяне на нещата – по този именно начин съвършено съзнателно се опитвах да видя моя сблъсък с екстравагантния „ОПИТ 103“, най-малкото за да оправдая помайването си.

Иначе ясно разбирах, че задачата ми е важна (каква слаба дума!), че пътят за решаването ù, който бях набелязал, е повече от оригинален. Но… отлагах и отлагах. И едва ли е имало някакъв консерватизъм всъщност или някаква си там боязън пред разни установености в мисленето, ами! Просто съм искал да поотложа очаквания отрицателен резултат, да дам малко повече време за живот на онази тиха мисъл „Ами ако…“ у мен. А консерватизмът и установеностите в мисленето са били само одеждите на страха пред нежелателния резултат. И понеже винаги можеш да си намериш по-спешна работа, за сметка на която и да било друга (чистата наука е много сложно нещо!), аз все отлагах и отлагах, с месеци. До днес.

Проблемът ми беше тъй свиден (и не само на мен!), бях тъй петимен да намеря решението му въпреки всичко, че го сторих дори с цената на себеуважението си. Сбрах всичката своя безогледност, нарекох я „дързост“, бракувах общоприетата логика и потърсих изход извън нея. За самооправдание поръсих цялата тази работа с една конска доза шега.

Брутално прекрачих каноните на логиката.

Защо постъпих така ли? Труден въпрос. Може би защото много и много поколения земни мъже бяха блъскали умовете си – логичните си умове! – в коравата и неподатлива стена на „Съществува ли друг разум във Вселената и как да установим контакт с него?“, но бяха оставили само кървави следи по нея. А този факт, ако не те откаже изобщо, поне ще те накара да търсиш друг някакъв подход, подстъп или трамплин, пък бил той и абсурден! Особено ако вече знаеш, че и абсурдността зависи от гледната точка – нима не е абсурдно понякога да не се откажеш от вчерашната си относителна истина? А да не говорим, че има и степени на абсурда!

Подобни, макар и откровено фриволни мотиви наистина помагат в комплицирани случаи като моя!

Започнах, дето се вика, съвсем на шега. Написах: ер хикс равно на интеграл от еф хикс върху де хикс. Ще поясня, от уважение към учудено попривдигнатите вежди на компетентните.

Зад „хикс“, по което интегрирах, щеше да се крие човекът, обобщеният човек, човешкото в земната цивилизация – такъв един ясен, но и труден за обличане в думи смисъл влагах в променливата хикс.

Под функцията „ер хикс“ имах предвид всичко онова, което е разумно по отношение на човека. (Разумно според съвременните, макар и твърде антропоморфни все още трактовки на това понятие.)

Във функцията „еф хикс“ пък натрупвах основните характеристики на човешкия разум.

А „де хикс“? Е, да, глупаво наистина или, меко казано, необичайно. Признавам. Защото „де хикс“ стои винаги над дробната черта. А аз го слагах отдолу. Имах предвид интегрирането по всичко онова, което има някакво качествено отношение към променливата хикс (тоест към човека), но не е хикс при всевъзможните му стойности. По този начин, търсейки друг разум, се предпазвах да не налетя на някой конкретен наш земен човек.

Не е досадно ясно, нали? Радвам се, че не досаждам.

Самият аз гледах на цялата тази работа като на шега. Продължих я на шега, на шега развих съвършено парадоксални методи за интегриране, алгоритмизирах ги (вече не на шега, а за опресняване на студентските навици) и вкарах програмата в компютъра. Подсмихнах се, станах и пак седнах. Ентусиазмът, с който очаквах резултата (хм, ентусиазъм!) – скрил беше той глава дълбоооко под крилото си и кротуваше, правеше се на отсъстващ, макар и да попоглеждаше все пак измежду перушинките; никакъв ентусиазъм не беше, просто чаках края. После ще се поусмихна натъжено и толкоз. Самата ми заявка за вида на решенията също беше особена, неточна и необичайна. Исках ги под формата на модулиращи параметри на гравитационни вълни от стандартния спектър. Даже не прегледах уравненията на тези решения, дотолкова все още продължавах като на шега. Просто включих лентата в гравитрона и… И шегата свърши! На индикатора светна положителна реакция и записващите устройства дадоха сигнал за запис.

Естествено, само това не бях очаквал. От изненада забравих какво всъщност търся! Смешно, нали? Но и не съвсем! Страшничко даже!

И наистина изпитах страх сред мъртвозаспалата нощ, сам, запокитен на трийсет и петия етаж на грамадата от метал, стъкло и тишина, когато се насилих и осмислих случилото се – аз бях намерил, да, бях открил друг, не човешки разум!

Умът ми не можеше да го побере! Друг разум… Та нали това понятие винаги си е било просто една от най-сочните теми за дебати и нищо повече! Аз самият съм изнесъл десетки лекции „за“ и още толкова (че и повече май) „против“ възможността за съществуване на друг разум. С еднакъв успех. Защото и научните аргументи за тези „за“ и „против“ са приблизително уравновесени, с известно преимущество за тезата „против“ наистина. А сега изведнъж… Невероятно!

По стара традиция другият разум се търси нейде из глъбините на Вселената. Докато аз сега го търсех навсякъде. Има разлика, нали? Моят интеграл съдържаше повикване към всеки разум, различен от човешкия, разумен по отношение на човешкия и намиращ се където и да е. За носител на повикването използвах гравитационно поле, защото е всепроникващо. И ето че в записващите устройства вдясно от мен имаше някакъв отговор!…

Загледан в ултрамарина на тесния и вертикално изтеглен по цялата височина на принтера блок за паметта му (поувлякохме се в дизайна напоследък!), с някакво странно приятно чувство аз си спомних как преди около месец принтерът бе отпечатвал цели два часа през нощта само нули върху повече от двеста килограма хартия! Един от колегите ни му дал заявка да разпечата, когато привърши всичко друго, определен участък от паметта си. Но не съобразил нещо и сутринта намери стотици хиляди нули и заповед за тлъста глоба, разбира се… И аз сега объркан, люлян сякаш върху границата между бодърстването и съня, изведнъж се улових в нелепата мисъл дано и този път нещо в принтера да не е в ред, дано уж изписаните листа са си всъщност чисти и бели… Или гаф някакъв да се случи при разшифроването… Или ей сега да стане течение и да издуха брошурата през прозореца… Но и разшифроването е елементарно, компютърът сам си го свърши и принтерът си изписа текста съвсем като хората, даже ми го оформи в брошурка, и течение отникъде не се задаваше. Оставаше самият аз да си взема шапката и да си отида, подгонен от изненадата – това само зависеше от мен. Но дали и то? С тези подкосени крака?

Прогоних абсурдите и опитах да фокусирам мисълта си. Когато умът ми се поизбистри от ненадейния шок, събрах сили и зачетох.

„Ти, който четеш това послание, знай: ние търсим дружба!

Цивилизацията ни е стабилна, добре организирана и има какво да ти даде. Това послание е подготвено много отдавна, актуализира се през няколко микровременни цикъла и се излъчва непрестанно. Излъчването му е подсигурено и след евентуална гибел на цивилизацията ни. Когато четеш това, ние вече може и да не съществуваме. Всичко има край. Но нека дори в такъв случай ти едностранно почерпиш полза от нас – едно малко доказателство за нашата добронамереност…“

Чувствах нужда от нещо, което да ме увери, че ставащото в момента е истина, а не сън… Самият Бертран Ръсел твърдял преди години, че докато пишел, не считал, разбира се, че спи и само сънува, че пише, но по никакъв логичен начин не можел да го аргументира! А какво да кажа аз сега с това послание пред мен? Сънувам ли, халюцинирам ли, побъркал ли съм се, или всичко си е на мястото?…

„Първо – как изглеждаме?

Всички ние сме индивидуализирани. Живеем ограничено време, реализираме се чрез непрекъснато физическо движение – това е и основен фактор при формирането на нашето мислене.

Всеки от нас е Структурна единица. Произхожда от Родилен център, изиграва ролята си и умира.

Краен брой структурни единици изграждат една Функционална единица.

Краен брой Функционални единици образуват Цивилизацията ни.

Нямаме локализиран център на управление. Всяка Структурна единица, тоест всеки от нас, е представител на всички и на всичко…“

Родилен център. Структурна единица. Функционална единица. Цивилизация…

Довчерашните ми ясни, твърди понятия и представи омекваха, деформираха се, придобиваха ново съдържание и форми. И подът под мен, и той също омекна някак, предавайки ми милиметровите движения на приливно-отливната вълна на земната повърхност, стените се люшнаха леко, увлечени от околоосното въртене на Земята, усетих мекия, но властен тласък на литналата по орбитата си около Слънцето планета, усетих и далеч по-слабото, но ясно доловимо побутване от движението на цялата Слънчева система към далечната точка на съзвездието „Стрелец“… Стреснато се чудех как все още успявам да запазя равновесие при този букет от движения! Двусантиметровото люлеене на самата сграда на института, усещах го и него, бавно, мощно, като гигантско махало, без начало и край отброяващо невидимото си за човешкото око тиктакане, безсмислено и властно, несъществуващо практически, но като внезапно забил пулс в слепоочията, станало по-открояващо се и по-реално от всичко друго… Подпрян с две ръце в пулта на компютъра, до отказ облегнат в добилата твърдост облегалка, затъкнал крака в някаква не за тази цел монтирана ергономична приумица, заковал поглед в набедената от брилянтните карфици на звездите чернота зад прозореца, аз наистина едва пазех равновесие…

Все по-ясно чувствах целия този вихрен летеж, все по-дълбоко пропадах в дълбините на едно ново и неподозирано досега единение с глобална цялост от такъв висш порядък, за която си знаел, че съществува, но само си знаел… Сега го възприех в цялата му пълнота, почувствах Вселената край себе си и себе си като част от нея, и раменете ми се огънаха…

Родилен център?

Структурна единица?

Функционална единица?

Цивилизация…

Опитвах се да подредя и осмисля тези нови за мен понятия. Добре, и ние, хората, се раждаме в родилен дом. И очевидно съответстваме на техните Структурни единици, защото всеки от нас е човек, а всеки от тях е Структурна единица, казват те. Значи мога да приема такова съответствие между нашите два свята:

Човек = Структурна единица…

Ново при тях е Функционалната единица… Прилича сякаш по нещо тя на нашите групи хора, на колектива, семейството… на всевъзможните сдружения от хора, чрез които ние всъщност синергично усилваме възможностите си – защото възможностите на колектив от десет души например са много повече от сумата на възможностите на отделните десет човека! Тези сдружения от хора са съществен факт за нас, разбира се, но не чак толкова, че да го декларираме още в началото на нашето послание до друга цивилизация… Чакай, чакай!… Тук има нещо! Тяхната Функционална единица, която наподобява колектив, за тях е по-важна от нашия колектив, щом я споменават още в началото… По-важна! Трябва да се задържа на тази следа… Ами ако… ако този факт при тях е закрепен до някаква степен и биологически?! (При съответен там техен аналог на „биологически“…) Както, да речем, при нас някои от растителните, животинските и растително-животинските симбиози, разделянето при които значи смърт?!…

Интересно е наистина това тяхно ниво на живот Функционална единица. От името личи, че то е групиране на Структурни единици (тоест на техни „хора“), с цел да се осъществи някаква функция… Стоп! Да спра дотук! Има явна аналогия между тяхната Функционална единица и нашия колектив! Само дето Функционалната единица е сякаш по-устойчива, по-обособена, компактна. Тя е нещо и „физически свързано“, като уловени за хоро танцьори, да, нещо като „колектив от физически свързани хора“, като… като при… хееей-руп, за да поместят заедно тежко тяло, или като гребците в многоместно кану, свързани в едно функционално цяло, включващо и тях, и лодката… И какво, значи?

Родилен център = родилен дом

Структурна единица = човек

Функционална единица = колектив от физически (!) свързани хора…

„Мащабите на нашите тела са с няколко порядъка под мащабите на света, в който живеем, и за да се справяме с него, еволюцията ни е открила формата Функционална единица.

Функционалната единица е обособена в пространството. Основното ù предназначение е да осигурява подходящи и постоянни условия за живот и съвместна целенасочена изява на включените в нея Структурни единици. Освен самите нас Функционалната единица включва още и специализирана обвивка-корпус, пространствено оформена съобразно максималните възможности за функциониране. Обвивката е много сложна, структурирана и с висока степен на автономност. Частите ù са рационално свързани една с друга.

Функционалната единица се ръководи от Локален център за управление, програмиран с вложени му от нас възможности и принципи за действие. Подсигурен е с известна разумна свобода в избора на решение.“

Локален център за управление на Функционалната единица… За какво напомня това? Ако оприлича Функционалната единица с… един завод например, с цялото му техническо оборудване и личен състав, Локалният център за управление ще бъде – какво?… – ще бъде командната зала на завода плюс терминалите по бюрата на ръководителите…

Функционална единица = завод?…

… Сега, когато записвам тези редове, и сам аз се изненадвам от привидното хладнокръвие, с което съм обмислял посланието и съм търсил аналогии между двата свята, вместо на един дъх да изчета двайсет и четирите страници, че и дори първо да надникна в края! Но това хладнокръвие е наистина само привидно! Опитите ми да осъзнавам прочетеното бяха всъщност не последователно обмисляне, а спонтанни взривове от мисловни видения, обобщени и необлечени в понятия дори. И се извършваха в някакъв втори пласт на съзнанието ми, едновременно и паралелно с четенето и без да му пречат… Вън е нощ, тиха и черна, високо горе невидими облаци скриваха звездите, необятният парк долу обгражда с маслена чернота института. И само тук, на трийсет и петия етаж, облени в бяла светлина, аз и посланието – сами във всемира… Мисълта, че край мен се е кротнал милионен град, не намаляваше това лепкаво чувство на самота. Разтвореното пред мен послание от далечните братя по разум – също. Обратното дори! Усилваше тишината край мен, разреждаше въздуха, тласкаше към телефона натежалия ми поглед – ако споделях с някого новината, необичайната умора щеше да се поразсее може би; тази умора, била възторг преди миг, след миг – отново, пулсираща не в мен, а чрез мен, която ме мачка и меси в синхрон с метаморфозите на отприщените мисли, борещи се с трудните за преглъщане порции информация от посланието…

Функционална единица = завод…

Автоматичен завод?

Нещо като нашите роботи ще се окаже май тази тяхна Функционална единица. Прилика има наистина. Роботът е машина, съставена от краен брой модули-органи (структурни единици!), които са свързани в едно цяло (функционална единица!), с цел да изпълняват някакви функции, и едно локално управляващо устройство – „мозъкът“ на робота…

Да, приликата между нашия робот и тяхната Функционална единица е задоволителна… С една разлика, че самите те, „хората“ от този друг свят, са градивните елементи на своите Функционални единици, докато нашите роботи ги правим от метал и пластмаси. Е, да, правим ги до голяма степен и антропоморфни…

Стоп!

Антропоморфни!..

Дъхът ми спря…

Модулите-органи в робота в преобладаващата си част повтарят органите на човека – структурно роботът до голяма степен прилича на човек. Функционалната единица прилича на робот. Значи – прилича и на човек!

Функционална единица = човек?!

Трудно ми е по-нататък да посоча реалната последователност на мислите си, когато трескаво се нахвърлих да проверявам новата хипотеза и всевъзможните ù варианти. Не само във втори, а и в трети, четвърти и пети пластове на съзнанието ми, изникнали отнякъде, започна и колко продължи, не знам, невъобразимата борба между варианти и подварианти, светкавичната им проверка за съгласуваност с по-близки и по-далечни твърдения и предположения на науката – от библейските притчи до прочетеното днес в списания и вестници, от предизвикателните идеи на фантастичните романи до подтекста на каламбурите на колеги и приятели… За някакви безпаметни минути или часове колапсиралият ми мозък смля целия си трупан години наред капитал и го огледа през микроскопа на новата гледна точка – фактът на съществуването на това послание пред мен… Готов съм веднага да седна на био-психоаналитичния стол, да поставя главата си в шлема с датчиците и чрез атаката на хипнозата да пръкне на бял свят механизмът, по който съм стигнал фактически до откритието… Готов съм! И едва ли има някой, който да го иска повече от мен! Стига да е възможно да се проникне в безпространствеността и безвремието на тази странна мозъчна мътилка с брауново движение на безсловесни мисли в нея, утаила се и изкристализирала накрая в един шокиращ, но ясен извод!

Когато постепенно дойдох на себе си, разтреперан, аз дълго седях сам с чудото в моята лаборатория… Право е казано, чудесата влизат в нашия свят през вратите на лабораториите…

Защото бях разбрал истината!

И бях почувствал, че именно това е истината!

Те, структурните единици, са нашите кръвни клетки!

Функционалната единица с нейния корпус е земният човек! Родилният им център е нашият черен дроб!

Колко време съм стоял с втренчен поглед, не знам…

Обкръжаващата ме реалност изплува край мен, аз бавно осъзнах къде съм и кой съм.

Взех кламер и убодох безименния си пръст. Гледах наедряващата алена капка кръв. Не можех да откъсна очи от нея. Защото това, да, това бе тя, тази друга, тази далечна цивилизация, чието послание лежеше на пода до краката ми. Моите кръвни клетки бяха те, Структурните единици на тяхната цивилизация. Функционалната им единица бе моето кръвообращение, а аз, самият аз съм просто корпус, осигуряващ удобство и възможност за действие на Функционалната единица-кръвообращение…

Очевидно те и не подозират, че Функционалните им единици са се себеосъзнали като личности, че Локалният център за управление на Функционалната единица се е развил до самостоятелно мислещ мозък, че ние – тези Функционални единици – които днес сме шест милиарда, наричаме себе си цивилизация…

И може би подсъзнанието е това ново в нашия мозък, което се е изплъзнало от контрола им? И в резултат на което изплъзване те са останали в неведение за формирането на нашата цивилизация?…

Дълго гледах съсирващата се капка кръв. Несвързани мисли пресичаха мозъка ми и издигаха идеи за отговори на редица нерешени от нашата наука въпроси – лавина от въпроси и предположения, които не можех да обуздая. Чувствах се като дивак, стоящ пред разноцветните отблясъци на пълен сандък скъпоценности, без да е в състояние да ахне дори, който само рови и рови в тях, гребе с пълни шепи и се облива в облаци от цветове, цветове, цветове…

Аз съм… ти си… препъваше се мисълта ми. Не знам! Ние сме едно и също нещо сякаш. А и не сме! Ти си моето кръвообращение, моето тяло е твой корпус. Ти казваш, че летиш в Космоса, а там летя аз! Това, което аз наричам мой мозък, е за теб просто Локално управляващо устройство на твоя корпус, на моето тяло. Ще можеш ли ти да погледнеш на тоя мозък като на мой, макар и плод на твоята еволюция и създаден за твои цели? По твоему аз служа на теб, по моему – ти на мен. А кой кому всъщност?.. Мисля, че е страшно да спорим за приоритет. Макар и организиран чрез теб, моят мозък си е мой и силен, той не е само Локално управляващо устройство на твоята Функционална единица, той е и творец в моя свят!… Ти не бива да гледаш на нас само като на твой корпус, като на твое помощно устройство, твоя материализирана възможност за действие. Това е страшно! И обратното, разбира се – кръвообращението ми си е мое кръвообращение, но аз вече няма да мога да гледам на него само като на система от моето тяло…

… Ще ми разкриеш ли своето разбиране за глобалните си цели? За собственото си предназначение, бъдеще?…

Объркан съм, знай, неподготвен ме свари, макар че съм един от най-подготвените в тази област, казват. Но тук, изглежда, човек винаги ще изживява изненада и тревожно чувство за неподготвеност. Защото подготовката ни за среща с теб се върши във и със мисълта! А мисълта е екстракт от познатото и предполагаемото, докато ти идеш нейде отвъд, такова едно отвъд, за което си нямаме даже позитивно определение. И затова, колкото и чакан, ти ще бъдеш винаги и неотменно чудовищно неочакван за нас, ти, другият разум и всичко твое…

Объркан съм и съм благодарен, че не се налага веднага да ти отговарям. Едно все пак мога да ти кажа още сега, това, от което трябва да тръгнем: от днес ти не си само мое кръвообращение, от днес моят мозък не е само Локално управляващо устройство на твоята Функционална единица… От днес ние сме равни по ранг!… Трябва да сме равни…

… А твоето управляващо устройство? То, казваш, не е локализирано, то е навсякъде. Тоест, то е в кръвта, в кръвоносните съдове… Един наш писател, Джек Лондон, казваше, че животът на човека е животът на неговите кръвоносни съдове! Нима е можел да знае какво всъщност казва с това!…

Но какво става с теб, когато аз умра? Едновременно ли умираме?… Мой приятел написа великолепен разказ. „Разговор с никого“, където моят духовен свят се запазва от някой нейде… Дали ти не си този някой, именуван „никой“ от моя приятел?

… А левкемията?! Какъв ли апокалипсис е тя за структурните ти единици! Бихме могли да се справим с нея съвместно! Но… дали тя е бедствие и в твоя свят? А ако е нещо рядко, но хубаво и полезно, мечтано?

… А моето тютюнопушене?!

Мислех, мислех…

Лавината от въпроси не свършваше…

… Йерархия от разуми! Та това е може би и най-логичното. Всяко ново ниво разум стъпва на организацията и постиженията на разумите от предните нива. И ние може би трябва да сменим методите си за търсене на контакт с други цивилизации. Ние ги търсим встрани от нас, а трябва да ги търсим и в наши надсъвкупности… Например… например… обществото… Но да, нима нашето земно общество, взето като цяло, не е също един самостоятелен разум? И то различен от човешкия! Нима в него не съществуват норми, които никой от нас не е измислял и налагал, но които всеки съблюдава? Такива едни надличностни норми? Моралът, етиката, не са ли те наши, човешки понятия за обекти на социалния разум? Алтруизмът? Себеотрицанието?… Общественото мнение, какво е то? Нима не е становище и изявление на социалния разум? Разум, с който ние отдавна и тясно, до симбиоза, сме свързани? Разум, който до голяма степен управлява поведението ни…

А онези загадъчни, едва доловени от нас вътрешни сили, които ни управляват? Подсъзнанието? Онези мистериозни само четири процента от обема на мозъка ни, които са ни достъпни засега? Догадките за „психическата“ енергия като особен род поле, мощно и неизучено? Не са ли и те свързани с тези други разуми „над“ и „под“ нас?…

И как по-хубаво и ясно ще зазвучат много от нашите разбирания и търсения, ако ги погледнем като стъпала от йерархично преливащи се структури! Ето, моралът! – Личността често, въпреки себе си, действа така, както трябва, а не както би искала самата тя в този момент. Това именно трябва да са снетите до действащото съзнание на личността императиви на социалния разум, на метаразума. Личността се доближава до метаразума, до съвършенството и хармонията чрез постепенното доближаване на „искам“ и „трябва“. Някой беше казал, че няма морални явления, а има само морална интерпретация на явленията. Именно интерпретация от позициите на метаразума, това е истинската, вярната морална оценка. А то е и пътят към пълното съпричастие с метаразума. път към пълната свобода на личността; установяването на контакт, проникването на всеки два съседни разума един в друг – това са крачки по пътя на все по-висша свобода, към глобален и всесилен разум…

Тъмнината се стичаше през прозореца, давеше светлината в лабораторията и странно втвърдяваше тишината. Брошурката пред мен, прочетена само до втората страница, ме заливаше с усещане за чудото на останалите двайсет и две и аз, уморен, изнервен, за миг изпитах особен страх – съвършено сам в огромната сграда на института…

Сам ли?

Никога вече човек няма да бъде сам!

Внимателно се облакътих над посланието и опрях чело в него. Заспах с мисълта как колегите ще ме събудят сутринта и как аз ще ги погледна по много особен начин, вдигнал високо безименния си пръст със съсирената върху него малка алена капка кръв.

Редактира: Елена Коларова

Публикации:

1. Сборник „Петият закон“ – „Отечество“, 1983 г.

2. Антология „Българска фантастика“ – „Христо Г. Данов“, 1983 г.

Основание за смърт

Петър Кърджилов

„Нищо, което човек е извършил някога всеотдайно, не е направено напразно.“

Стефан Цвайг

Бурята продължаваше вече трети ден. На Пясъчната планета това бе нещо обичайно. В такива случаи пясъчните жители се криеха дълбоко в пещерите си, а хората от малката земна колония – в изградените с много труд постройки. Ураганите бяха най-силни в зоната на платата. В един от редките по тези места пунктове за зареждане с гориво бе тихо и само долитащият сякаш от километри вой на вятъра напомняше за онова, което ставаше навън. Тази сграда беше и нещо като странноприемница – място, където окъснял пътник можеше да получи кафе и храна, да преспи, да се свърже с някого по кабела, да пооправи всъдехода си, да попълни запасите си с вода. В обширното помещение на Пункт №8 имаше няколко маси, безразборно разместени столове и дълъг бар със скромен подбор от бутилки с еднообразни етикети. Насреща му бе скован друг, по-малък тезгях – с няколко крана по него, над който с едри букви бе изписано „Само за роботи“. В дъното на салона, до вратата, водеща към кухнята, имаше малко сепаре. Една от стените му сияеше с меката светлина на видео-екрана. От него струеше тиха музика, толкова тиха, че не успяваше да заглуши равномерното хъркане на възрастния мъж, който дремеше върху една от масите. Той бе подложил двете си ръце под побелялата глава, обкръжена от ореола на няколко кротко лежащи бирени консерви. Тази идилия скоро бе нарушена от острия сигнал, идващ иззад екрана, който разбуди стареца и дотолкова го сепна, че той се прозя.

„Извънредно съобщение – прозвуча гласът на говорителя. – Вчера около 14:15 часа местно време бе извършен дързък обир на конвоя, пренасящ диамантения добив от Минния комплекс „Атлас“ до Централния космодрум. При нападението са убити трима служители от охраната. Предполага се, че е дело на обявения извън закона Дан Катони. По данни на очевидци е известно, че ръководената от него шайка включва неидентифицирано лице от земен произход – вероятно промъкнал се през контрола нерегистриран емигрант, излязъл от строя хуманоиден робот и напуснал резервата пясъчен човек. Четиримата похитители са се отправили в неизвестна посока с всъдеход без отличителни знаци. Най-вероятно тяхната цел е Космодрума при платата. Службата за сигурност на Пясъчната планета обявява тревога от втора степен в квадратите Б-3, Б-5 и Б-8. Всеки, който забележи съмнителни лица, чийто външен вид съвпада с горното описание, е длъжен да съобщи в дежурната станция. Показваме ви любезно предоставеното ни от Галапол изображение на убиеца Дан Катони – земянин, неимунизиран, опасен бандит рецидивист, усилено търсен от органите на безопасността из поселенията на Единния пръстен.“

Съобщението свърши и между масите отново се настани тишината. Върху екрана продължаваше да трепти поизбелялото изображение на вече не много млад мъж с удължено, но интелигентно лице и хлътнали очни ябълки. От погледа му вееше мраз, който би вледенил всяко сърце… само не и това на напълно разсънилия се старец.

– Ха! – обидено възкликна той. – Та това убиец ли е? Келеш! Какви убийци имаше едно време на Земята, преди онези да въведат тъпия закон за възрастовите граници и проклетата си ваксинация… Чу ли съобщението? – обърна се той към влизащото младо момиче.

– Чух, дядо – каза то – и ужасно се изплаших! Видя ли какъв поглед имаше този човек?

– Поглед! Виждала си ти поглед! Знаеш ли какви престъпници шетаха едно време на Земята и из новите територии?! Личности, артисти. Този тук е келеш!

– Да, но е някъде наблизо, споменаха нашия квадрат…

– Не бой се, детето ми! Твоят роден дядо с очите си е виждал, какво говоря, ей така стояхме, един срещу друг, с великия Хю Бързия…

– Нали си ми казвал – усмихна се момичето – че който се е осмелявал да го погледне, е загивал моментално?

– Разбира се! Аз съм единственият на този свят, когото той не успя да убие. Не съм ли ти споменавал за оня случай…

Точно в този момент нещо пропука и нестройна музика съпроводи началото на любимите му реклами. Наченатата история излиня като струйка дим след револверен изстрел и цялото внимание на стареца бе погълнато от екрана, където в стройни редици шестваха разнокалибрени шишета с уиски.

Младото момиче огледа пустия хол, мина зад тезгяха и излезе от другия му край с малка книжка в ръце. Седна на една от масите и се зачете. Бледа светлина, идваща от невидим източник, хвърляше матови отблясъци върху вързаната на кок коса и галеше хубавото лице. Очертанията му, изсечени на фона на полумрака, излъчваха отчужденост към всичко, което я заобикаляше. Имаше от онези чипи и закачливи нослета, които често даваха погрешна първоначална представа за инак сериозния си притежател. Но най-изразителни бяха очите ù. На пръв поглед те също внушаваха, съвсем подвеждащо, някакво лекомислие. Едва когато се впиеха в чужд взор и започнеха да разнищват скритата зад него душа, можеше да се усети тяхната хипнотична сила. Сега обаче се бяха смирили и жадно гълтаха редовете.

Четенето бе потопило девойката в някакъв друг – едновременно и чужд, и неин свят, дотолкова, че тя не чу мекото плъзгане на вратата, отделяща помещението от компенсационната камера. През нея (също така безшумно) влезе мъж около четиридесетте. Той седна уморено на съседната маса, свали потъналата в прах шапка от главата си и я изтупа в коляното. Цялото му поведение излъчваше спокойствие, достойнство и артистичност. Беше му неловко, че нарушава вглъбеността на момичето, затова притихна, след като приземи широката периферия на шапката си върху близкия стол. Извади от джоба метална кутия, откъдето бавно изтегли цигара. Запали. Димът се разлетя из стаята като ято уплашени птици и с него нахлу ароматът на широкия свят, на волното скитничество, на копнежа и спомена. Загарът на лицето му даваше повече информация за извървения път, отколкото контролните знаци на граничните компютри, отразени в паспорта. Косите му – златисти и къдрави – бяха вчесани назад, което му придаваше романтично излъчване. Лицето му бе слабо, с графично очертани скули и обрасло с няколкодневна брада. По високото чело самотата и мисълта бяха теглили няколко бразди. Той не бързаше. Жестовете му – пестеливи и малко лениви – показваха, че няма и закъде да бърза. Подръпваше с видимо удоволствие лютивината и бавно изпускаше дима. През цялото време не сваляше поглед от момичето – опитваше се да отгатне съдържанието на книгата по развълнуваното ù изражение. „Блажена възраст“ – помисли си той и внезапно съзря верижката на лявата ù китка. Дори изящното съчетание между фината обработка на метала с най-великото творение на природата – живата плът, не бе в състояние да разсее горчилката, избила в устата му. Верижката беше жълта!

Навярно се бе втренчил в момичето прекалено, защото изведнъж то трепна, вдигна очи към него и каза:

– Простете, бях се зачела. Отдавна ли сте тук?

– Не, тъкмо влязох. Не се притеснявайте.

– От какво да се притеснявам? – отвърна девойката. Говореше свободно, но като че ли повече на себе си. Погледът ù още лежеше върху разтворената страница. – Бях се зачела – повтори извинително. – Какво ще желаете?

– Бих искал нещо…

– Ето менюто! – Тя се изправи и донесе листа. – Всъщност няма какво да го четете. От години е все едно и също. Ще ви направя сандвич и кафе.

– Благодаря!

Девойката отиде зад бара. Скри се само за миг от погледа му и изведнъж наоколо стана пусто. Знаеше, че единствено присъствието на хората придава неповторимостта на дадено място, че само животът е дарен със силата да одухотворява, но за първи път почувства това осезаемо. Беше толкова хубава в светлосинята си рокля, толкова земна.

Тя скоро се върна с малък поднос, подреди масата, седна срещу покрития с прах мъж и попита:

– Вие откъде идвате?

– Отдалече – отговори той. – От много, много далече.

– И накъде… ако не е тайна?

– Тайна е – прошепна съзаклятнически той и за да подсили ефекта, се огледа недоверчиво встрани – но за мен! Всъщност аз малко преднамерено се правя на загадъчен. Нещата са по-прости. Наистина не зная!

– А, това вече не е хубаво! – покровителствено каза тя, с което даде да се разбере, че се включва в играта.

– Не е! – съгласи се той. – А вие откъде сте? Май че не сте тукашна?

– Израсла съм в звездолета, на път за тук – отвърна момичето, отсипа от чайника и отръска ръка. – Ох… Още пàри. Пристигнали сме преди да проходя. Познавам Земята само от картичките, които мама ми изпраща.

– Майка ви там ли живее?

– Да. Тя е издържала на това ужасно място само две години, след което се е прибрала на Земята. Оттогава не сме я виждали. Смятате ли, че е жестоко от нейна страна?

– Не, ако вие не смятате така.

– Някои хора казват, че ме е зарязала, но аз я разбирам. Просто не е могла да живее тук. – Тя стана, приближили се до полицата и свали оттам грижливо изтрит от всепроникващия прах портрет. – Ето снимка на майка ми, преди да се омъжи за татко. Прелестна е, нали?

– Виждам, че си приличате!

– Наистина ли?

Възторгът ù бе толкова искрен, че той се отпусна. Не бе си го позволявал от много време. Разположи се удобно на стола, отпи от кафето. Беше забравил дори за гривната.

– Трудно е да си представя как се е оженила за татко – продължи тя – но навярно в униформата си на астронавт е изглеждал красив. Каквото и да разправят, мама не ме е забравила. Винаги ми подарява книги за рождения ден. Наскоро получих стиховете на Лермонтов. Живял е преди векове, а всичко ми е така близко. – Тя повдигна с нежност книгата и я разтвори в началото. – Ето тук е написала: „На моята малка Мария“.

– Мария?

– Мария – повтори тя – сега тия идиоти в пустинята го промениха на Мери.

– Значи вие споделяте мнението на майка си за Пясъчната планета?

– Напълно!

– И намирате утеха в поезията на Лермонтов?

– Да! Забравям за бурите, за сандвичите, менюто и специалитетите. Книгите са единственото ми…

– Удоволствие ли? – подсказа мъжът.

– Ако кажа удоволствие, ще ги обидя. Може да ме сметнете за глупачка, но най-щастливите мигове, които съм имала през живота си, са ми били дарени от книгите. И аз съм им признателна за това. Животът в нашите изолирани куполи се поддържа не толкова от климатичните инсталации, колкото от контактите ни с духовния свят. За повече от половин година, при преминаването зад звездата, се прекъсва всякаква връзка с Пръстена. Тогава остават само книгите. Чрез тях през бронята на силовата защита нахлува светът – чист и прозрачен, горещ и див, смешен и зъл. Тези страници ме изтръгват от вечно прашното ежедневие, от кухненските задължения и ме запращат по неизбродимите друмища на всемира. Само нищожна част от това, което съм, произхожда от онова, което съм видяла и изпитала лично.

– С всички хора е така – подхвърли посетителят.

– Съжалявам за това! – продължи Мария. – Би било по-добре сама да видя и разбера нещата, но… Помня, бях дете, не много дълго след като мама си беше заминала, когато за първи път прочетох приказките на братя Грим. Тогава в мен се пробуди предчувствието за неизмеримата широта на нашия свят и желанието ми да ù се отдам. Предчувствието не ме излъга, след време сама се убедих в това. А желанието му увехна самò, като поотраснах. Останаха ми само книгите, придобитите от тях способности да се вълнувам, да мечтая и жадувам, неосъзнатият и суетен стремеж да надрасна онова, което смятам, че съм. Но в това няма нищо лошо, нали?… Аз така и не научих вашето име…

– Арен… Всъщност то е нещо като вашето Мери, иначе името ми е едно такова… надуто. Винаги съм изпитвал притеснение от него…

– Е, след всичко това – тя се взря с очакване в него – не е честно да не ми го кажете!

Мъжът отпи от кафето, изкашля се след драматична пауза и тържествено каза:

– Аренснупис Гвелистери…

Мария го бе зяпнала. Усети се и разтърси глава.

– Наистина Арен е по-хубаво.. И с какво сте се занимавали, преди да дойдете тук?

– Бях писател… – Много ù дойде. Арен го разбра и би отбой. – Имах намерение да напиша книга. – Възторгът ù се смени с разочарование. Той вече не знаеше какво да каже. – Аз наистина веднъж написах една книга…

– Каква книга? Роман? – Погледът ù отново се оживи.

– Да, роман. Но то беше отдавна, бях много млад. Книгата нямаше никакъв успех, задлъжнях, разделих се с жена си и тръгнах по света. Очаквах, че талантът, който се таи в мен, ще се разбуди един ден и ще каже нещо велико на хората… Но той реши да остане ням…

– И сега… – в гласа ù блесна надежда – не живеете ли вече с жена си?

– Не.

– Чудесно! – възкликна тя нетактично. – А какво търсите всъщност?

– Не знам – каза сериозно Арен. – Може би търся нещо, в което да вярвам, нещо, за което си заслужава да живея и дори да умра.

– И какво намерихте досега?

– Един старец, когото Хю Бързия не е успял да убие в суматохата, и едно младо момиче, което чете древна поезия. А това съвсем не е малко.

– Това пък за Хю кога го чухте?

– Докато изтърсвах костюма си. Навън беше ад.

– Мога да ви изненадам и с други неща! – В погледа ù се четеше предизвикателство. – Аз рисувам!

– Картини ли?

– Да.

– Хубави ли?

– Не.

– Откъде знаете това?

– Дядо не ги харесва.

– Покажете ми ги.

– Но те са много…

– Вече не ме е страх от нищо – рече той.

– Добре, ако обещаете да не казвате никому!

Арен се отгледа, не видя никой жаден да узнае тайната, и отстъпи:

– Давам ви честната си дума!

– Трябва да се качим горе. Те са в моята стая.

Мария тръгна по стълбата, която се виеше в мрака, и му подаде ръка. Лявата си ръка. Верижката блесна като игрива пъстърва и човекът от никъде и за никъде разбра – този път бе тръгнал за някъде. Къде точно – не знаеше, но интуитивно усещаше, че именно към това се е стремил цял живот – към една стълба и една протегната в мрака ръка…

Арен беше влизал в десетки ателиета на млади бохеми по времето, когато самият той бе още млад и надежден литератор. Но това, което видя, след като светлината се разля из малката стая, го изненада. Сякаш палаво дете бе подредило първата си изложба. Този систематизиран хаос бе единственият начин да се съчетае бликащата отвсякъде красота. Всички платна бяха пейзажи. Най-обикновени пейзажи, в които се оглеждаше планетата на нейните мечти. Това момиче, нетичало никога босо по морския бряг, бе уловило диханието на океана, устрема на надвисналите вълни, които след миг щяха да се разлетят в галещи лицето пръски. Тази пленница, прекарала целия си живот под изолиращи куполи, бе овладяла простора, сякаш бе израсла в Тибет. Очите, принудени да се задоволяват с оскъдната белота на местното слънце и монотонната сивота на пустинята, бяха открили в бленуваното небе оттенъци на синия цвят, за чието съществуване земен художник не бе и подозирал. Но любовта към Земята бе достигнала своя връх в силуетите на недокосваните нивга растения. Зеленото в тях бе повече от магия. Цялото същество на това обречено момиче се стремеше към Земята и този вик се бе вкаменил върху пръснатите наоколо багри. Недостижимата и с това още по-примамлива цел бе станала смисъл на един живот, белязан да угасне толкова скоро…

– Колко много обичате Земята! – наруши мълчанието Арен. – Картините ви показват, че за истинския човек на изкуството няма значение къде е роден. Важно е към какво се стреми, какво обича и какво сътворява самият той… И навярно искате да я видите?

– Естествено! Сега дори желая това повече от всякога, защото се запознах с вас… Бих искала да я видя с вас, Арен – каза тихо тя. – Бих искала да ми покажете всичко, за което само съм чела и слушала…

– Не! – Той сякаш се отърсваше от нещо лепкаво. – Никога няма да се върна обратно.

– Защо? Пари ли нямате?

– Нямам е доста меко казано, но не това е най-важното…

– И за мен не това е най-важното… – Мария пресилено весело завъртя пред лицето му лявата си китка, около която засия гривната.

– О! – с фалшиво учудване отреагира той.

– Да, Арен, знакът на кастата на двадесетгодишните. Макар и дъщеря на земяни… Нашите вече са били подали документите… и като на емигрантка са ми отпуснали минималното – двадесет години живот. Но това не е толкова страшно. Страшното е, че никога няма да видя всичко, за което съм мечтала. – Тя посочи разпилените наоколо платна. – Времето няма да ми стигне и до средата на пътя. Ето защо рисувам Земята – с това се самозалъгвам.

– Наистина чудесно решение! – каза Арен, като съзнаваше, че това всъщност е ужасяващо. – И същевременно малко жестоко, защото, знаете ли, в сравнение с вас моите години са пък твърде много. Навярно при раждането прогностикът е сгрешил, надценил е духовните ми заложби. Дадени ми са полагаемите се за интелектуалец години, но не живях като такъв. Смятах, че на Земята не ми достига въздух. И избягах! Мислех, че тук, на новите територии, сред силни и мъжествени хора, ще открия своята истина. Но и тук заварих същата отровна атмосфера. Ето, видяхте ли, това съм аз, все търся оправдание. А истината е, че вината е в мен. Бях посредствен, Мария, казвам така, защото навярно искам да си спестя по-точната дума – некадърен! Всичко, до което съм се докосвал, се е разпилявало. Всичко! И което е по-жалко – аз съм обречен да бъда такъв още твърде дълго време… Затова и се развълнувах сега, когато видях картините ви. Те са истински! Вие сте талантлива… Простете за бъбривостта ми, но в последно време за мене е лукс да говоря с някого…

– Да… – каза Мария, като го гледаше с дяволити очи. – Сега чак разбирам защо са ви изритали от къщи… И защо жена ви се е влюбила във вас!

– Това комплимент ли е?

– Да! Във вас има нещо, което много ми харесва.

– Ето това е вечната ми орис – прекалено артистично разтвори ръце той.

– Арен – каза сериозно момичето – никога ли не сте желали някой да се влюби във вас?

– Честно казано… – той се хвана за брадичката, придавайки си вид на силно умислен – бих искал някой да се влюби в мен.

– А намирате ли ме за привлекателна?

– Да, разбира се!

– Защо тогава не останете тук?

– И таз добра… – плесна с ръце Арен. – Съвсем не очаквах подобно предложение, и то в тази пустиня. И макар че дава богата храна на моето въображение, което бе започнало да линее напоследък, ще отговоря с „не“.

– Аз го казах сериозно! – обиди се Мария.

– И аз! – Възторженият вид на Арен се изтри като евтин грим от лицето му. – Защото съм средно интелигентен и зная, че много скоро, Мария, вие ще се отегчите до смърт от човек, чието единствено занимание е тайно или явно да ви се възхищава. Такава любов кара хората да се уморяват бързо един от друг. И все пак – благодаря ви!

– И аз ви благодаря – каза хладно момичето. – Ще трябва да сляза долу, защото съм сигурна, че дядо ми вече е отворил някое шише, пък и баща ми може да се е върнал.

Тя се изправи. Роклята ù се опъна, подчертавайки хубавата ù фигура. Стоеше до него. Прекалено близо. Арен протегна ръце и обгърна раменете на Мария… Мерна му се мисълта, че не се бе целувал с жена от години… После тази мисъл изчезна…

Бе останал сам. Тишината, нахлула след излизането на девойката, започна да го изнервя. Зракът от залязващото светило бе поизтлял и мрачината правеше по-болезнено отсъствието ù. Моментните припламвания по стените напомняха отблясъците от нейната гривна.

Мразеше и обичаше този цвят на старо злато, който познаваше от дете. Помнеше всяка брънка върху китката на най-добрата жена на света, която го милваше нежно всяка вечер и го целуваше с топлината на детството. Онази верижка, внезапно иззвънтяла с гласа на спомена, също беше жълта, но тогава той не знаеше нищо за нейното обричащо предназначение.

Погледна своята. Матовата ù чернота бе застинала гордо върху ръката му. Тънките пръсти на гнева вече опипваха гърлото му. Само в такива мигове – след разтърсване и сред самота – си позволяваше да мисли за забраненото. Никога друг път – бяха му го втълпили от дете. Сега бе настъпил такъв час – на злост! Картините, споменът и нещо неясно го бяха извадили от монотонността, в която доброволно се бе потопил. Знаеше само, че мрази! Мразеше себе си, ненавиждаше света, в който живееше. Презираше гадните кастови ограничения, белязали с цветове най-святото и неприкосновеното – живота. Трябваше да минат толкова безцелни години, за да разбере лицемерието на обясненията за необходимостта от гривните. Макар да не притежаваха някогашната расова гордост, породена от различия цвят на кожата, тяхната неумолимост бе по-безпощадна от металния нашийник на древния роб. Кои бяха властелините, обезличили многообразието на индивидуалното до сивотата на принудителните колективни колонии, вегетиращи в безкрая на вселената? Кой бе онзи, който, прикрил се зад непогрешимостта на компютъра, определяше цветността на живота? Кой стягаше мечтите и талантите, поривите и възможностите в металната хватка, обвила човешката китка от мига на раждане?

Знаеше отговорите на всички въпроси и негодуваше срещу тях, но по своему. Протестът му бе като буря в чаша вода. Напоследък – в чаша алкохол, евтин. Допи му се…

– Та това убиец ли е! Келеш! – Старецът се бе разпалил не само от монолога си. Когато Арен влезе в салона, той гузно прикри някаква бутилка.

Слушателите му бяха възрастни хора, навярно съпрузи, които седяха тихо и чакаха някой да им поднесе нещо. Мъжът бе висок, с побеляла коса и благородна осанка. Беше облечен в строг сив костюм. Жената излъчваше същото достойнство, макар че нещо в погледа ù подсказваше за бурна младост. Усещането се подсилваше и от дрехите ù, съобразени с последната мода. До тях, чинно изправен, стърчеше пясъчен, облечен в лъскавата униформа на шофьор на всъдеход.

– Какво ще желаете? – обърна се към тях Мария, като прибра шишето с уиски пред смаяния поглед на дядо си.

– Два чая, моля – каза мъжът. – За мен с две, а за съпругата ми с една лъжичка захар.

– Веднага, господине! – отвърна Мария и се скри зад вратата.

Арен кимна към новодошлите и приседна до шапката си.

– Извинете, казвам се Хаансен – обърна се към него съпругът, който явно искаше да смени събеседника, но старецът усети маневрата, грабна стола си и ловко се присламчи към тях.

– Господин Хаансен – вклини се в още незапочнатия разговор дядото на Мария – помните ли какви убийци шетаха едно време по света?

– Да, разбира се, тоест не… – обърка се възрастният господин и търсейки подходящи думи, за да се отърве от натрапника, изведнъж съзря как от компенсационната камера нахлуха двама мъже, придружени от очукан андроид.

– Горе ръцете! – каза по-високият от тях. Изпод наметалото му блесна лазерен магнум. – Не ми се ще да стане някоя беля. Може да седнете, но без много приказки и движение. Ей, няма ли тука някой, който да ни нахрани? – провикна се той към кухнята и удари с юмрук по бара.

Мария тъкмо излизаше с подноса с двата чая.

– По-спокойно! – каза тя и замря. – Я виж ти, имаме гости! – Беше изненадана, но в никакъв случай уплашена. Напротив. Лицето ù засия, когато се обърна към стареца. – Дядо, я виж, Дан Катони е дошъл в нашето заведение. От сутринта май се каниш да му кажеш нещо?

Старецът упорито мълчеше, но споменатото име накара останалите да трепнат.

– Да, уважаеми дами и господа – чу се гласът и на другия мъж, чийто басов тембър натежа от патос – пред вас е самият той. Великият, търсеният, неуловимият Дан. Сега той е гладен и преследван. Ще остана тук за малко и ако вие не навлечете с глупостта си справедливия ми гняв, ви обещавам, че след нашето заминаване ще бъдете живи и здрави. А сега, госпожице – обърна се той към Мария – почерпете уважаемата аудитория с бутилка уиски, платена лично от господин Катони.

Старецът моментално се разшава.

– Ей, чудесно е да има един истински бандит край теб, а? – обърна се той към другите, но при вида на забитите им в пода погледи се смути. Оживи се отново, когато Мария разля течността в чашите на всички, но не и в неговата.

– Господин Катони каза, че черпи всички ни – той впери поглед в престъпника.

– Много ви моля – прекъсна го Мария – не му позволявайте да пие. Бездруго е започнал от сутринта.

– Добре, момиче – кимна Катони – не се притеснявай! А сега да минем към по-делови въпроси. Чий е самоходът отвън?

– Наш – каза Хаансен и се надигна от стола.

– Седни си на мястото, старче! – рязко го прекъсна придружителят на Катони.

– Наш, казваш? – повтори Дан. – Щом е наш, наш да е! Защото тази машина, господин…

– Хаансен…

– … господин Хаансен, ми е крайно необходима за спасяването на собствената ми кожа. Ясно ли е?

– Разбира се – отвърна възрастният човек.

– Аз и моите хора – той кимна към брадясалия пълен мъж до себе си и андроида, пиещ някаква маслена течност на бара за роботите – имаме нужда от това всъдеходче и ще ви помолим да ни услужите с него за малко.

– Но това е – обади се госпожа Хаансен – това е… – и млъкна като човек, осъзнал безсмислието на своя протест.

Катони се опъна върху стола, отпи от уискито и се обърна към стареца.

– Е, дядка, какво си искал да ми кажеш?

– Аз, такова, познавах Хю Бързия – започна старецът – но той не може дори да се мери с тебе. Той не е никакъв… докато ти…

Арен отново бе надянал защитната броня на безразличието, спасявала го толкова пъти от случайни запознанства и празни разговори. Хората наоколо му изглеждаха безкрайно чужди, навярно защото мисълта му още витаеше в оная стая с картините… Отново бягаше от действителността. Това бягство обаче бе започнало да му омръзва. Трябваше да направи нещо…

Вдигна поглед и срещна очите на Катони. Вероятно го бе наблюдавал скрито, защото забеляза някакво неудобство в тях. Бяха дълбоки, умни и добри очи. Но само за миг, след което отново възвърнаха обичайната си хладина.

– Да, да – протегна се нехайно гангстерът – приятно е да се върнеш тук, между живите! Ти какво смяташ, приятелю? – обърна се той към Арен.

– Навярно си прав, Дан, защото на тази планета има толкова мъртви и погребани неща, за които е тъжно да си спомняме.

Размениха още няколко подобни фрази, след което и двамата потънаха в мислите си. Останалите не смееха да нарушат настъпилото мълчание и само потропването на съдовете, които Мария разнасяше между кухнята и масите, огласяше помещението.

Арен бе срещал и друг път представители на тази изчезваща вече раса на демонични натури, открили покой и избавление в бунта и разрушението. Както Пясъчната раждаше своите бури, за да отприщи натрупаната от близкото светило енергия, така и хармонично устроеното им общество се нуждаеше от личности, които да се опълчват срещу леността на мисълта и доверието в догмата. Неподвластни на никаква вяра и преклонение, необвързани със съмнителната сплотеност на Единния пръстен, развели гордо черния флаг на аморалността и цинизма върху допотопни звездолети, призовали за светица закрилница Вечната несигурност, тези силни мъже имаха смелостта да хвърлят ръкавица в лицето на педантичната подредба. Такива като Дан Катони дялаха камъка на времето с не по-малка сила от истинските творци, към които цял живот Арен бе желал да се числи. И ако чрез шепите на изкуството хората отпиваха от познанието и хармонията, то съществуването на непокорните им напомняше за неизчерпаемостта на живота. Те го живееха, като рушаха всичко наоколо, включително и себе си, и в този стремеж към саморазруха те с Дан си приличаха.

Но нима беше малко това в свят, където свободният избор не съществуваше дори като термин? Самоунищожението! Даже него им бяха отнели… Някаква мисъл пламна, разгоря се, сетне помръкна. Знаеше само, че трябва да направи нещо…

В това време през вратата влезе въоръжен до зъби пясъчен човек.

– Здравей, шефе – махна той на Дан. – Иди да ме смениш отвън! – обърна се сетне към робота, който мързеливо се затътри към изхода. Пясъчният тръгна към бара, без да сваля поглед от Катони.

– Навънка е ад – каза той. – Хайде да се махаме, а, шефе?

– Знаеш много добре, че трябва да ги изчакаме, докато се доберат дотук – отвърна Дан.

– Знам, но смятам, че отдавна са се загубили в бурята – измърмори иноземецът.

– Те ще ни търсят, щом срещата е тук. Дано само дойдат по-скоро!

Пясъчният не изглеждаше убеден в думите на своя шеф, но замълча и съсредоточено започна да си налива уиски в чашата.

– Не ме забравяй, хубавецо! – напомни му дядката.

– Не му давай нищо! – заповяда Дан. – Момичето каза, че не бива да пие повече от една чаша.

– Добре – смотолеви пясъчният, като задигна цялата бутилка. Сетне съгледа шофьора на семейството и се обърна към него: – Хайде, браток, пийни!

– Мога ли да пия, господин Хаансен? – попита поканеният.

– Я го чуйте, добри хора! „Мога ли да пия, господин Хаансен?“ – повтори новодошлият. – Не си ли слушал за хартата на Великото изравняване, бе? Хайде, пий!

– Добре, Арджак, пийни – каза Хаансен.

– Благодаря, господин Хаансен.

– „Господин Хаансен“… – Пясъчният бандит продължи да си мърмори със същия подигравателен тон, отправяйки се към високите столчета на бара.

Арен скрито наблюдаваше Дан. Възхищаваше му се, че е дръзнал по своему да се опълчи срещу всемогъществото на безпогрешната повеля. Съзнаваше и неговата обреченост – бе разбрал, че е от родените да губят. Но го привличаше с това, че поне бе опитал, бе направил малкото, но разграничаващо людете усилие, което за сетен път доказваше безсилието на цветните гривни.

Арен никога не бе опитвал! Винаги предварително знаеше, че не може, оправдаваше се с хладната си интелигентност, която му нашепваше с приспивния глас на пресметливостта, че това не е по неговите сили… Кое всъщност бе по неговите сили? Кои всъщност бяха неговите сили? Дори да ги бе имал, бе ги пропилял с лекотата на черногривнест, получил свише не само благодатта на самия живот, но и неговата тягостна продължителност.

Бе опитвал много неща, бе започвал с десетки амбициозни проекти, за да разбере след време, че само с добро желание нищо не става. Оправдаваше се, че за да осъществи грандиозните си замисли, му липсва оня голям стимул, онзи подтик, който дават единствено любовта и смъртта. Но това бяха само оправдания!

И сега, когато видя това момиче, когато звънна металната струна на спомена, той се спря. Огледа всичко, което бе зад гърба му, за да оцени безсмислието на дълголетието, ширнало се пред него като безкрайна пустош. Нямаше никога да я запълни, да я оплоди, да я засели с нещо живо и нужно. Щеше все така да се скита, понесъл голямото си самосъжаление и малкото си оправдание за предопределеността на съдбата и невъзможността за промяна. Щеше да сърба евтини концентрати, да се перчи с доброволно избраната похабеност на тъй лъскавите първоначални обещания, скрити между кориците на отдавна забравена книга.

Наистина, какво му оставаше? Откъде бе дошъл, къде отиваше? Припламванията на оная мисъл се разгоряха отново. Сега не бяха толкова далечни и неясни. Те прогонваха тъмата, в която бе живял от векове, нашепваха нещо в ухото му, изваждаха го от унеса на тромавия каданс на безполезността… Ръката му се раздвижи.

Това бе достатъчно за изопнатите нерви на Катони и той скочи.

– Ще ми позволиш ли да си извадя писалката? – попита смутено Арен.

– Разбира се! – Катони възвърна самоувереността си и седна отново на стола. – Но какво ще пишеш? Да не си от ония, писателите?

– На млади години се опитвах да пиша, но това, което искам да направя сега, няма нищо общо с ония опити, а може би е техен логичен завършек. Не зная…

– Тревожа се, че започнах да не схващам всичко, приятелю – каза Катони – говори така, че и пясъчните да те разберат.

– Едно от най-трудните неща на света – отвърна замислено Арен – е да можеш да говориш така, че всички да те разберат. Мария – обърна се той към момичето – бихте ли ми направили едно силно кафе?

– Разбира се – зарадва се тя и бързо се скри зад вратата.

– Господин Катони – започна Арен с такъв тържествен тон, сякаш му предстоеше да раздава зрелостни свидетелства в края на годината – вие сте един от последните разбойници, в които все още гори индивидуалният човешки дух. У вас все още могат да се намерят черти, родеещи ви с първите заселници, пионерите на новите земи, хората, които без страх пресичаха пространството, оставяйки далеч зад себе си родната планета. Ето защо…

– Карай накратко – прекъсна го с глух глас Катони – речите ме унасят, а точно сега съвсем не ми е до сън.

– Дан, искам да те помоля нещо. Зная, че няма да ми откажеш, защото имаш въображение. Ти обичаш да правиш необикновени неща, нали?

– Какво ще рече това?

– Тази застраховка – Арен размаха някакъв формуляр, върху който бе написал нещо – е единственото ми имущество. Това са годините, които ми остават. Според кастата ми са много. Отзад написах, че искам те да бъдат преведени на името на Мария.

– Младата дама, която…

– Да! – прекъсна го Арен. – Съпрузите Хаансен ще се подпишат като свидетели. Ти знаеш кой е единственият начин да се извърши такова прехвърляне. Ето защо аз бих искал, след като те подпишат… Много ще ти бъда задължен.

– По дяволите! – изруга Катони.

– Хайде, Дан. Това няма никакво значение за теб. Когато те хванат, ще те съдят само веднъж. Ти и без мене си достоен кандидат за смъртта… Или те безпокоят някакви скрупули? Хуманни мисли? Глупости. Не би намерил по-подходящ клиент за такава услуга.

– Този човек май е пиян – каза брадатият.

– Разбира се, и сега иска да се покаже колко е умен – продължи Катони.

– Ама естествено – угоднически се включи старецът, който не схващаше какво става.

– Аз говоря сериозно – вдигна поглед Арен.

– Не, не! – нервно заговори Хаансен. – Не ме интересуват вашите странни идеи!

– Не ви обвинявам – отвърна спокойно Арен – но не забравяйте, че ние се намираме на странна планета. Тук всички и всякога трябва да очакват невероятното.

– Аз вярвам, че говорите сериозно и честно – намеси се в разговора съпругата на Хаансен.

Наистина ли говореше сериозно? Мислеше ли честно? Дълго бе смятал, че човечеството е заченато в истина. Страстна, пламенна, откупвана чрез страданието, фанатична истина. Дълго се бе заблуждавал, че атом от тази първична родова клетка тече и в неговите вени, че е роден да отмерва като чувствителен уред степента на концентрирана правда във всяка лъжа. Бе уверен, че е призван да разбулва лицемерието. Оказа се, че няма сили за това. В една душа трябваше да вие бесът, да я разтърсват вулканични трусове и да я заливат апокалиптични цунамита, за да успее да доплува до брега на справедливостта. Дан Катони имаше такава душа, но я бе продал на дявола. Пред Арен, за съжаление, никога не се бе разкривала подобна възможност. Парна го мисъл – ами ако наистина това бе предварително програмирано? На духовно кастрираните и примерните – излиняла съвест и „многая лета“, а на истински талантливите и можещите, на хищнически жадуващите за правда – скромна дрънкулка с цвят на древно злато…

– Благодаря ви, госпожо, мисля, че ние с вас си приличаме. – Той се изтръгна от дългия и самотен път, за да продължи разговора.

– Вие сте влюбен в нея, нали? – попита тя искрено и с малко завист.

– Така ми се струва и то е съвсем логично. Човек само трябва да види картините ù. Може би Земята, човечеството се нуждаят от нейното изкуство. Как другояче ще докажа своето преклонение към таланта ù? Жив не мога да ù помогна с нищо, но мъртъв ще ù покажа Земята. Ще я разведа по улиците на моя град, ще види танцуващите хора, ще усети вкуса на виното и обичта. Този документ – той размаха бланката – ще стане моят билет за безсмъртието. Ето един човек на изкуството, ще казват всички, който умря преди своето време в името на… Ще го направиш ли, Дан?

– С удоволствие – изръмжа Катони, но без привичния си ентусиазъм.

– Тогава ще ни позволиш ли да подпишем документа? – попита Арен и стана от мястото си.

– Той да не е луд? – обърна се Хаансен към стареца, но все пак подписа поднесеното.

– Какво ме питате все мене? – заоправдава се дядката. – Да не ми е приятел…

– Разбира се, че е луд! – намеси се съпругата. – Но какво от това!

– Подпишете се тук – Арен ù подаде формуляра. – Уважаеми господине – обърна се той към дядото на Мария – връчвам това на вас. След като Дан изпълни обещанието си, ще намерите добър адвокат, за да свърши тази работа. Остава паспортът ми. Мога ли да го извадя от джоба? – обърна се той към бандита.

– Да, разбира се, но кажи ми кога искаш да го сторя?

– Когато пожелаеш ти, Дан. Да кажем, преди да си излезеш оттук. Искам тя да мисли, че е извършено съвсем случайно.

– Добре, но дотогава седни! Струва ми се, че си неспокоен – каза Катони.

– Не е живяла и няма да живее жена – започна старецът, като се придвижи към бутилка с тъмнеещо се дъно – която да заслужава такава жертва.

– Всяка жена – каза Арен – заслужава всичко, което един мъж може да ù даде. Страдание, любов, мъка, живот, смърт. Нима не разбирате, че това е единственият смисъл на нашето съществуване. Само това прави живота ни поносим.

– Ти чу ли това? – госпожа Хаансен се обърна към своя съпруг.

– Да, чух – сухо отговори той.

– Между другото – продължи Арен, все така обърнат към стареца – как сте тука с… ритуала? Къде го правите?

– А, погребението ли? – оживи се той. – Наблизо има чудесно място. Наричаме го Пещерата на съня. Но наоколо е такава пустош, че почти няма никой вътре… Последният, когото изпратихме, лека му пръст, беше един нехранимайко. Ама то бе преди повече от десет години…

– Пещерата на съня … – повтори замечтано Арен, а сетне се поизправи и делово завърши. – Значи всичко е наред. Уточнихме дори подробностите.

– Извинете – обърна се към него госпожа Хаансен, която по време на целия разговор изпитателно гледаше съпруга си – дали вярвате във всичко, което казахте? За жените, имам предвид…

– Разбира се, и дори познавам хора, които мислят като мен. Ето например един човек – той посочи Катони – който е съгласен с това. Какво ще кажеш, Дан?

– Не зная, приятелю, не те слушах – излъга Катони.

– Добре! – каза Арен и стана. – Нека тогава поговорим малко за теб. Този смел мъж, уважаеми слушатели, можеше да офейка, да отлети и да се спаси три пъти досега. Но той стои и чака в този злокобен капан. И знаете ли защо? Защото има среща с жената, която обича. Нали, Дан?

– Да, друже, така е. – Катони беше слисан от развоя на разговора, но скоро се съвзе. – Ние всички – обърна се той към другите – сме глупаци, но може би този държи първенството. Смяташ ли, че се шегувах одеве, когато ти обещах нещо? – Личеше, че все още е притеснен.

– Мисля, че всичко беше сериозно – отвърна Арен.

– Просто исках да съм сигурен – неуверено каза бандитът и се опита да смени посоката. – Всичко е наред при теб, приятелю, имаш хубави идеи. Ще направя така, че да не те заболи, повярвай ми!

– И при теб всичко е наред, Дан. Бих искал да се срещнем отново някой ден.

– Може би това ще стане много скоро – тъжно поклати глава Катони.

– Това ужасно място внезапно стана много задушевно – отбеляза госпожа Хаансен. – Разбираш ли – обърна се тя към мъжа си – че ние ще присъстваме на едно убийство в името на любовта? – Съпругът ù я гледаше неразбиращо. – Но той наистина ще го убие! Чакайте! – закрещя жената и стана.

Тъкмо тогава в помещението влезе Мария.

– Слушай, дядо – каза тя – мислех си каква реклама ще е за нашия пункт, когато хората разберат, че самият Дан Катони е бил тук. Представи си, че някой ти предложи добра цена… и тогава с парите… може би… ако някой от чиновниците по контрола…

– Значи все още искаш да пътуваш за Земята?

– Да! Направи го поне заради баща ми. На мене вече ми е безразлично.

– Ако искаш да бъдеш истински човек на изкуството – Арен незабелязано бе преминал на „ти“ – трябва да свикнеш с мисълта, че е нужно да мислиш само за себе си, да бъдеш егоистка.

– Остави ме на мира! – възрази неочаквано Мария. – Пий си кафето и ме остави на мира! Омръзнаха ми твоите съвети, твоите думи. Знаеш ли коя съм аз, какво има в мен, та се разпореждаш така леко с мислите ми?

– Аз не ви познавам, мила – намеси се госпожа Хаансен – но зная какво значи да подтискаш себе си, да жадуваш нещо… Аз мисля, че този човек тук не заслужава такова отношение. Този човек…

– Извинете – прекъсна я Арен и се обърна към момичето: – Мария, трябва да поговорим!

– Почакай да си отидат другите!

– Не, не мога да чакам. Скоро ще трябва да тръгвам. Ела, седни тук до мен, моля те! Трябва точно сега да ти кажа, че те обичам!

Тези думи намериха момичето съвсем неподготвено и единственото нещо, което можа да стори, бе да седне. Впери очи в мъжа и каза:

– Арен…

– Казвам ти съвсем сериозно и искрено – ти си първият човек, когото обичам в живота си!

Мария се намръщи.

– Не се прави на глупак, Арен, всички ни гледат!

– Слушай, Мария, единственото нещо, което искам в момента от теб, е да ми повярваш и много добре да запомниш това, което ще ти кажа – той говореше така, както възрастните, когато дават напътствия на децата. – Винаги съм бил съвършен егоист и оставам такъв дори в любовта си. И сега не правя нищо даром. Ти просто си единствената ми възможност да оцелея. Говорих ти за проблемите, които имах с човека на изкуството, скрит в мен. Сега аз ги прехвърлям на теб. Моята почва се оказа безплодна като тази на Пясъчната. Дано семената на доброто и таланта покълнат у теб.

– Арен, не ми се сърди, но аз от самото начало бях абсолютно сигурна, че си малко луд. И защото зная, че и аз не съм много в ред, мисля, че ще бъдем щастливи заедно… Двама луди, представяш ли си?

– Не говори така, Мария!

– Но аз съм искрена.

– Разбира се. Може би дори си и права. Може би наистина щяхме да бъдем щастливи заедно… Е, по един доста странен начин, разбира се.

– Ясно! Тогава и аз тръгвам с теб! – каза решително момичето. – Безразлично ми е вече къде ще ми се случи… Ритуалите навсякъде са еднакви.

– Но аз няма да ходя никъде, Мария. Аз ти казах, че търся нещо, в което да вярвам, нещо, за което си заслужава да живея и да умра. И мисля, че го намерих. Тук, в зоната на платата, в една от най-пустинните области на Пясъчната планета.

– Какво си намерил? – попита тя.

– Не зная, наистина не зная, навярно…

Апаратчето върху гърдите на пясъчния бандит издаде стържещ звук, който прекъсна думите на Арен.

– Шефе, роботът съобщава, че някакъв човек отвън настоява да влезе – обърна се инопланетянинът към Дан.

– Това е татко – зарадва се Мария.

– Нека го пусне! – махна с ръка Катони.

Скоро вратата се разтвори и през нея нахлу ниско човече, чието теме лъщеше не толкова от топлината, колкото от обидата.

– Чия е онази купчина тенекия, която си позволява да задържа законния собственик на Горивен пункт номер осем? – заплашително попита той, но след като срещна ехидния поглед на Дан, поомекна, без да загуби куража си.

– Татко – каза Мария – имаме гости…

– Виждам – отвърна той сърдито – само че защо твоите гости – не пропусна възможността да подчертае отношението си – не включат екрана, за да видят какво ги чака?!

Дан стана и насочи оръжието си към него.

– Не разбрах добре какво искаше да кажеш, приятелю.

– Исках да ви кажа, господине, че преди около час са заловили някакви ваши хора, между които е имало и една жена. Тези ваши хора най-спокойно са назовали, забележете, не казвам – издали, вашето местонахождение. И в това нямаше да има нищо лошо, ако то не бе единственото нещо, което притежавам на този свят. Насам сега пътуват силите на сигурността и аз вече ясно си представям онова, което ще остане от цветущия някога Горивен пункт номер осем. И всичко това благодарение на твоята гостолюбивост – обърна се той злъчно към Мария. – Ценно качество, което едва ли ще желае да поеме разноските за ремонта.

– Тази мадама те изигра, Дан – каза дебелият, но бандитът не го чу.

– Къде са я завели? – попита мрачно Катони.

– Не зная – отговори бащата на Мария. – Чух само, че е арестувана. Най-вероятно е да са на космодрума. Там сега е пълно с хора. Чакат те.

– Ако отидем там… – замисли се Дан.

Съучастникът му излезе от сянката, която го закриваше. Бе пребледнял и лицето му излъчваше същата закана, каквато вещаеше и дулото на магнума му.

– Дан, вече втори ден вършим само глупост след глупост. Не го прави! Поне този път ме послушай.

Дан Катони се бе смалил върху стола, обиден и гневен, като ударен с камшик през лицето човек. Заедно с мислите му, поели по своя далечен път, като че ли бяха тръгнали и шумовете на света. Изведнъж стана тихо.

– Хайде, шефе – пръв наруши мълчанието пясъчният – всъдеходът ни чака, а и роботът е забелязал движещи се светлини от юг.

– Тръгваме! – Дан бе възвърнал решителността си, но болката и обидата се бяха утаили в ъгълчетата на устните му. – Приятна вечер. Не искам да я развалям с някакво убийство.

В този момент отвън се чу стрелба, шум от всъдеходи, тропот на множество крака… Апаратчето на пясъчния запука и равният глас на андроида съобщи: „Излизайте бързо! Обграждат ни!“.

– Изгасете осветлението! – заповяда Дан. – Легнете всички на пода! Ако се измъкнеш – обърна се накрая към съдружника си – свържи се с Жак, той има инструкции.

– Добре – рече брадатият и се отправи към кухнята, за да провери дали е чисто край резервните изходи.

Мария и Арен се бяха свлекли на пода, прегърнати до краката на масата. Тъмнината беше единствената преграда, която поне за малко ги отдели от другите. Те имаха нужда от нея и ù бяха благодарни.

– Арен, кое е първото нещо, което виждаш, когато стъпиш на Земята? Истинското първо нещо… – прошепна Мария.

– Полета, планини, океана… – отдаде се на мислите си той.

– След това?

– След това… градовете… хората…

Навън битката беше в разгара си. Брадатият и пясъчният се бяха измъкнали през аварийните люкове и магнумите им работеха здраво. Катони още бе вътре. Завързваше някакви торби – навярно разпределяше диамантите. Влезе роботът.

– Джак е ранен – каза той. – Трябва да тръгваме!

– И аз ли? – обади се някъде от тъмното с много надежда в гласа дядото на Мария.

– Не, ти не, дядка… Я вие – обърна се Дан към семейство Хаансен – излизайте с нас! Ще ни служите за прикритие.

Мъждукането на резервното осветление придаваше призрачен оттенък на обстановката. Хаансен се подчиниха, като станаха с мъка от пода. Изглеждаха примирени след прекараните кошмарни часове. Изтрещя счупено стъкло…

Тъкмо в този миг Катони протегна лявата си ръка към една от торбите. Ръкавът на дрехата му се повдигна и откри китката… На нея нямаше гривна! Дан бе направил цялата крачка. Той бе прекрачил не само забраненото, но и невъзможното! По-голямо кощунство, по-явно незачитане на правила и закони, които царяха дори в най-отдалечените колониални владения, Арен не бе виждал. Това не бе дори бунт, това бе светотатствено заплюване в олтара на цивилизацията, за което разпъването на кръст би било проява на висша милост. Бе чувал за бунтове по периферията, родени от изолацията, слабия контрол и ужасните условия на тамошните планети, но за незачитане на възрастовото предопределение, което бе началото и краят на порядъка в обществото, не бе дори и помислял. И чак сега разбра, че всъщност човешкият дух не може да бъде имунизиран…

Дан бе подкарал пред себе си семейство Хаансен. На едното му рамо висеше скъпоценният товар, на другото нехайно се поклащаше оръжието му. Бързаше. Арен скочи иззад масата.

– Вие стойте там, където сте! – изкомандва Катони.

– Ти да не си забравил нещо?

– Лягай! – изрева бандитът, като видя, че Арен се отправя към изхода.

– Мислиш ли, че ще ти позволя да убиеш тези невинни хора?

– Махни се оттам!

– Няма да ти позволя да го направиш, Дан! – повтори Арен.

– Добре! – Катони нямаше друг избор. Магнумът блесна и тялото на закрилия вратата човек се свлече на пода. – Скоро ще се видим – измърмори Дан и се измъкна навън.

– Ама той сериозно е говорил всичко това! – чак сега проумя старецът.

Мария коленичи пред ранения. Прегърна главата му и внимателно я опря върху рамото си. Погледът на Арен бавно гаснеше.

– Арен, нали ми каза, че искаш да живееш? – шепнеше момичето.

– Да, Мария – отрони той.

– Татко, елате, помогнете! – изведнъж се сепна тя.

– Звездите бяха прави, Мария… Аз трябваше да дойда чак дотук, за да разбера, че това, което обикновено приемаме като разумен мотив за живот, би могло да бъде и великолепно основание за смърт. Защото смисълът на смъртта е самият живот. Само Дан разбра какво исках. Надявам се, че и ти… Надявам се…

– Какво, Арен? Какво каза, Арен, Арен…

Мария остана така дълго. Мълчалива, тъжна, прегърнала през раменете един човек, който изглеждаше като задрямал в нейния скут. Един най-обикновен човек.

Така я завариха и мъжете от службата за сигурност. Те нахлуха шумно, запалиха светлината и разрушиха магията.

– Всичко наред ли е? – попита един от тях.

– Не! – отговори Мария. – Той е мъртъв.

– Разбира се, че е мъртъв – рече дядо ù, който тъкмо наливаше уиски на новодошлите. – Дан Катони никога не пропуска. Ето застраховката му – той извади от джоба си лист хартия – на твое име е. Каза, че иска да я използваш за пътуване до Земята. Да се видиш с майка си. Аз не успях да го разбера този човек…

Единият от униформените мъже приближи, разгледа внимателно документите и като изчерпи с това любопитството си към тях, небрежно ги хвърли на масата.

– Всичко е наред – каза той. – Годинките са си ваши. След закона за имунизацията, който сложи край на завещанията чрез самоубийство, единственият правен път за преотстъпване остана убийството. Този е имал голям късмет – посочи той към Арен – в наши дни да намериш агресивен тип като Дан е истински шанс. Както казва шефът ми: „Господа, оставаме без работа! Концентрацията на престъпността в единица обем силно намалява“.

– Ще го погребем тук – пророни старецът, който очевидно не разбра остроумията на новодошлия – в Пещерата на съня. Той каза, че иска там.

– Така ли каза? – прошепна Мария.

– Да, наистина така каза – повтори възрастният мъж. – Може би има някакви роднини.

Униформеният бе монтирал малък приемник на бара и се опитваше да се свърже с някого. Изглежда успя, защото всички го чуха да казва:

– Какво? Хванахте ли го? Хванали са го – обърна се той към останалите. – Да, добре…

– Някои хора мислят, че цял живот безнаказано ще вършат злини – обобщи един от мъжете.

– Не е толкова трудно да го хванеш – уморено каза старецът и удари на екс пълна чаша. Алкохолът се разля в жилите му, а смелостта бавно започва да го обладава. – Не е толкова трудно да го хванеш този Дан Катони – повтори по-разпалено той. Беше настроен скандалджийски. Искаше да каже на тия облечени в черно глупаци, че Дан е мъж, истински мъж, един от малкото останали между звездите, за който си заслужава, ако не друго, то поне да се съхрани добър спомен… Искаше, честна дума, искаше старецът да им каже всичко това, но за изненада и на самия себе си се чу да изговаря:

– Та това убиец ли е? Келеш! Какви убийци имаше едно време на Земята… Тоя ли няма да го хванат…

Свита до вратата, най-сетне останала сама, Мария беше вдигнала от пода падналата книга и четеше нещо на Арен. Светлините играеха по лицето му и той като че ли се усмихваше.

Редактираха: Елена Коларова, Калин М. Ненов

Публикации:

1. Сборник „Орбитата на Сизиф“ – „Отечество“, 1987 г.

2. Сборник „Основание за смърт“ – „Аргус“, 2005 г.

В началото бе метрото

Любомир П. Николов

Нощ

Тази нощ вали. Нямам търпение да е утре. Само да мине нощта. Сънят няма да дойде. Няма сън за мен, а и какво ще сънувам? Времето преди днес, когато бях добре, не, не, не разбирате – наистина добре. Имах всичко, което си пожелава един обикновен, подреден, самодоволен, оял се, пазещ диета, неморален моралист, устои на тая прогнила система, трегер на безкултурието, роден с по-висши цели и отраснал в калъпа на посредствеността. Има такива хора, знаете, всички са такива. Светът, какъвто го познаваме, е създаден по тези мерки, с тези хоризонти и за такива, както свинарникът е за свинете и кокошарникът за кокошките. Ще спи ли прасето на пръчка – невър, на куково лято. Ще погледне ли звездите и да вземе да въздъхне, или по-скоро ще изгрухти и ще зарови муцуна в сладката, мека, топла кал, пълна с миризми и сигурност. То така е устроено прасето, ще кажете – добре. А ние, ние как сме устроени? Сложно. Постмодерно, има модерни аромати нашето време, аууу, този аромат вече не е актуален, ми този сезон излязоха нови аромати за активната жена, за съзерцателния недовиждащ мъж, дето аха да му дойде някаква сила, аромати за слепи, те са по-чувствителни, знаете, а това пък е парфюм за котка. Преобладаващо пасивни аромати за изчерпани, такъв е трендът, защото видяхме всичко – декаденс крив и уродлив, презрителен към романтизма, ъндърграунд при комунизма, пиърсинг на езика, филми безброй с бой, задръствания и седиш в абсолютно новата си кола, часове наред, седиш, чакаш някакъв светофар на километър напред да те пусне, а той ти брои секунди и се чувстваш като секунда, като нищо, защото във всяка секунда имаш да свършиш нещо за десета от секундата и така си уж зает, а нищо, нищо не излиза от това накъсване на интервали. Някои неща искат време, като подстригването, къпането, и тогава разсъждаваш, идват ти мисли, защото си спрял за малко. Сложни мисли за сложни хора. И така до вчера. Напълно реализиран човек, адаптиран към средата, пробивен където е по-меко, твърд с подчинените, леко юпи, леко скръндзав, щедър към просяци, по малко де, не напълно. Нощем, трябва да признаем, с леко разклатени устои, липса на сън, мечти, такива работи, но най-важното, това, което се забравя непременно на сутринта – че нещо не е в ред, че това е само един възможен сценарий, тоя, в който съжаляваш, като умираш, защото сигурно има и друг, в който не съжаляваш, когато умираш. Пак съжаляваш, така най-общо, че умираш, човешко е, но точно когато умираш, има две секунди, когато технически си умрял, а душата ти за последно оглежда пейзажа, обръща се към миналото, към онтогенезата на този труп, който остава, и е доволна; това е в другия сценарий. Преходът е трудно нещо, като умираш, нямаш избор, но като си жив, е много, много трудно.

Промяна

Не смятах да правя промени, във времето преди днес живеех добре – според канона на общество с мъртви поети, с повече готварски рецепти, отколкото литература, с леко оголени зъби, защото животът е борба, нали така, оттам идва напредъкът, да, но накъде отива напредъкът не е ясно, защото напредък е дума, не е състояние на нещата. Дълбоко някъде чувствах, че напредвам пропадайки.

Промяната ме връхлетя днес с появата на една ектоплазма, на не напълно материализирания образ на моята учителка от началното училище г-жа Кирова. Тя се появи, без съмнение, за да ме спаси. Къпех се, нищо не виждах, протегнах се да взема самобръсначката, ритнах една пластмасова кофа, тя падна и тогава стъпих върху неправилния ù цилиндър; трудно е да се задържиш върху мокра търкаляща се кофа, затова прехвърлих цялата си тежест върху другия крак и сцеплението му с плочката не издържа; падането стана напълно неконтролирано, без никаква грация. Паднах с глава между бидето и тоалетната чиния на сантиметри от щръкналата четка за почистване на тоалетната. Избегнах най-грозната и унизителна смърт, защото тази четка можеше да пробие черепа ми през очната кухина и това щеше да е най-позорната възможна гледка, особено за мъртвец. Непоправимо.

Кирова се появи в мъглата от пръски, като холограма, не като плътен обект от нашия свят, но с неотразимото присъствие на моята обичана учителка от началното училище.

– Владимире, каква беля щеше да стане!

– Г-жа Кирова, без да искам, стана – веднага придобих манталитета на ученик от втори клас.

– Животът е дар, Влади, не си играй с него.

Бях гол, г-жа Кирова бе на същата възраст, на каквато ми преподаваше преди години, сега бяхме почти връстници и стоях пред нея с цялото си възхищение и страхопочитание от ония години. Страшно се притесних.

– Извинете, само да си взема кърпата – понечих да я заобиколя.

– Ако искаш, протегни се направо през мен, няма проблем. Внимавай да не вземеш пак да паднеш. За нас голотата не е интересна – отвърна Кирова.

Промуших ръка през нея, през този облак от капчици с човешки разум, и взех кърпата. Увих я около кръста си и това донякъде ме успокои.

– Нали знаеш, че беше любимият ми ученик, и сега като видях, че ще си пробиеш главата, трябваше да се появя и да дръпна четката.

– Как разбрахте, че така ще стане?

– Нашето време е друго – имаме предчувствия и повече време за реакция. Повече време и много малко физическа сила.

Не вярвах на ушите си, още по-малко на разума си.

– Не искам да съм невъзпитан, но вие мъртва ли сте?

– Не като другите мъртви. Още съм наоколо, много деца съм учила и ги обикнах и така се създаде една връзка, неподвластна на времето. Свързана съм с тоя свят и с децата и съм нещо като куриер. Така да кажем.

– Благодаря, че ме спасихте, госпожо. Много мило от ваша страна.

– Далеч си от спасението. Живееш безсмислено. Беше опит да се преродиш, уж нещастен случай. Но толкова грозно щеше да стане. Ужас. Не можех да го позволя, не и за теб.

– И сега какво да правя, знаете, че винаги съм ви слушал… – Приближих се една стъпка към нея и фантазменият ù образ моментално отстъпи една крачка. Имах чувството, че съзнанието ми я прожектира пред мен.

– Сега си като другите. Всички усещат, че има нещо друго, някаква друга логика и по-прекрасен живот, но никой не прави нищо по въпроса. Никой не е готов да си мръдне и малкия пръст, за да промени нещо. Ти колко секунди отделяш на ден, за да промениш нещата? Кажи ми, момченце, колко. – Гласът ù бе както си го спомнях от училище. За малко да заплача в тази топла баня.

– Госпожо Кирова, моите уважения, но вие сте ектоплазма, вашият вид е толкова нереален, че вместо да ме стимулира да променя нещо, по-скоро се отчайвам. Радвам се искрено да ви видя, като дете ви слушах с отворена уста, науката я имаше написана черно на бяло в учебниците и напредъкът бе ясен, урок след урок, а сега чувам съвети от облак с вашия глас.

– Успокой се! По-висшите науки не са в книгите. Не може да са в книгите, защото искат отдаване, не учене.

– Да, но реалният живот ми изпива силите. Не ми остава време за друго…

– И после падаш в банята и ако не се появи някоя ектоплазма, което е изключително рядко явление, умираш. Едно на минус шестдесет и осем милиарда – толкова е рядко, ако се чудиш. Странно е как нещата се разделят на реални и нереални и след това нереалните неща се приемат за несъществени. Реалният живот често е нереален по своите резултати и постижения.

– Добре, вярвам ви. Но това са само думи, като в езотеричен роман. Мистика, злоупотребяваща с мечти. Не мислете, че не съм чел и не съм се вълнувал, но не мога да мръдна и крачка напред. Духът изкусител трябва да се докаже, трябва да извърши някакво реално дело, иначе всичко се изпарява, да кажем, при първи петли. Извинете, че така ви говоря, защото вие сте духът, а точно от вас нямам право да искам нищо повече.

– Искаш практическо пособие, пътеводител някакъв.

– Да си призная, най-добре е машина, уред… но не махалото на хипнотизатор, багети или плексигласови пирамиди. Това са детски играчки. Трябва ми нещо… да го наречем „уред за космическо съзнание“ или „правилните очила за по-висшия свят“, или „аура, стигаща до небето“.

– Скромността краси човека – иронично добави Кирова.

– Съжалявам, че така направо, но от малък съм свикнал да се уповавам на вас и сега когато сте тук, колкото и свръхестествено да е това, търся от вас конкретна помощ. С нетърпението на току-що спасен.

– Добре. Ще видя какво мога да направя. Сега си легни, защото след малко ще получиш ужасно главоболие, което утре в десет ще ти мине. Довиждане засега. – И тя се изпари.

Аз отворих вратата на банята, това полутъмно, замъглено от пара пространство, където могат и да се случват странни неща, и външният свят се плисна пред очите ми в целия му див хаос. Както бе казала, получих страшно главоболие.

Солариум

Чух звънеца на входната врата.

– Имате пратка – на вратата са двама от куриерска фирма с униформи. Единият ми подава документи. – Подпишете.

– Каква е пратката?

– Солариум.

– Не съм поръчвал солариум. Сигурни ли сте?

– Нали това е адресът… Владимир Петров, нали? Ето, това е обратна разписка, подател Валентина Кирова.

– Кирова ли казахте? Да, да, сетих се, разбира се… Дайте да подпиша.

Внесоха солариума в къщи. Вероятно им изглеждам прекалено развълнуван за човек, получил солариум. Не мога да им обясня, че не е за солариума.

– Колко ви дължа?

– За сметка на изпращача е. Нищо не дължите.

– Има ли посочен адрес на изпращача, телефон?

– Има посочена пощенска кутия – Централна поща, кутия 138.

– Няма ли други данни?

– Не. Не са посочени – отговори единият и си тръгнаха.

Камионът потегли по обичайния начин, но ако бе литнал, нямаше да се учудя. Обиколих солариума няколко пъти. Това е последната вещ, която бих ползвал. Солариумите са вредни, но тоя солариум е от Кирова – ще се жертвам за нея. Неудобно ми е вече да я наричам госпожа, та тя е на моята възраст.

Разопаковах пратката, намерих книжката за инструкции, а вътре бе пъхната бележка, писана на ръка:

„Влади, това не е солариум. Надявам се, това няма да те разочарова. Този уред е много специален. Приеми го като личен подарък. Приложенията му са наистина шокиращи. Моля те, експериментирай с него.

Валентина Кирова

P.S. Може да ме наричаш Валентина, сега сме по-скоро колеги.“

Хубаво писмо – отговор на моето хленчене – ето това е машина, уред, експериментирай. Уредът поразително прилича на солариум; може да влезеш вътре в цял ръст и да затвориш капака. Вероятно може да се монтира на покрива на кола и човек да пътува вътре, спейки чак до морето, и там пак да си живее в тоя хай-тек куфар, без да плаща за палатка. Надявам се Кирова, т.е. Валентина, да не чете мисли от разстояние, защото веднага ще си вземе обратно тенджерата за задушаване на хора. Това не е от неуважение, просто съм леко нервен.

Фантазирам си какви са шокиращите приложения на уреда. Готов съм да вляза вътре и да затворя капака. Започвам да чета инструкциите за ползване. Не са много и няма нищо техническо. Описания от рода на това: „Влизайте в камерата, когато сте спокоен, най-добре леко гладен, в добро душевно здраве и положително настроен към живота“ или пък „Не стойте повече от час в уреда, може да загубите важна информация“.

„Ако почувствате някакви неразположения – няма да ги описваме, защото различните хора имат различни неразположения – изчакайте спокойно да преминат и ако не преминат, преустановете сесията.“

„Откровено казано, не очакваме нищо лошо да ви се случи докато използвате уреда.“ – Това бе последното изречение в инструкцията за ползване. Напълно успокоителна инструкция за уред, който не се включва в контакта. Влязох вътре, затворих капака и зачаках.

Вътре бе абсолютно тъмно, никакъв шум не се долавяше отвън, имах чувството, както никога досега, че съм сам със себе си, все едно че не съществуват други хора, но това е субективно и все едно че не съм го казал. Изчаках, както си мислех половин час, излязох, оказа се, че съм бил вътре десет минути. Пристигна съобщение на мобилния ми телефон, че имам пропуснато повикване. Да – едната тайна на камерата се предаде неволно – вътре не работеше мобилният телефон. Поставих го в нея, затворих капака. Набрах си номера от домашния телефон и зачаках. „Няма връзка с този номер“ – естествено. Представих си, че аз съм един човешки джиесем и няма връзка с мен, когато съм вътре. Може да загубите важна информация, нали така пишеше вътре; ще я карам по-кротко с експериментите, ще продължа утре.

Рестарт

Разглеждам устройството и наистина ме е страх да не видя надпис „произведено в Китай“, защото не може да влагаш надежди в нещо, което може и да се счупи след седмица. Няма надпис. Лягам вътре за още една сесия. Коя информация е важна за мен? Та това, което знам, не ме прави много щастлив. Ако ми изчезне някаква информация, дали това задължително е лошо? Ако някои спомени изчезнат от паметта ми, дали няма да съм по-щастлив? Кирова, какво е това чудо?

– Your captain Valentina, speaking – гласът на Кирова. За малко да получа удар.

– Госпожо… Валентина, изкара ми акъла.

– Искаше да ме питаш нещо, нали?

– Ще те видя ли, ако изляза от камерата, дали си наоколо в плът и кръв?

– Знаеш, че това е невъзможно, сега контактът ни е чисто ментален. Стой си в камерата, така е по-лесна комуникацията.

– Благодаря за подаръка. Какво е това всъщност?

– Още е трудно да се каже. Божествен дизайн. Това е камера, която изолира от електромагнитните полета в средата. Когато си вътре, все едно че не си на тази планета. Изолира те от естествените полета на Земята и от създадените от човека полета. Организмът ти е сам. Не стой по-дълго от час, клетките ти могат да забравят какво трябва да правят. Смятаме, че до час не е опасно.

– Смятате!? – питам с една иронична нотка.

– Предполагаме…

– Добре, но кои са другите.

– Академик Ерофеев и другите, не мога да ти обясня сега. Престоят в камерата възстановява аурата. Болести, съществуващи в полеви вид, изчезват. Клетките, развиващи се неправилно, като раковите например, се връщат към първоначалната си програма. Костите заздравяват учудващо бързо. Човекът, като цялостна система, се връща към изходната си програма. Оздравява.

– Каква е първоначалната програма при човека?

– Тази, с която се е родил – отвръща Кирова. Знае как да обяснява на глупави ученици.

– Има ли такава?

– Да, после се поврежда – бъгясва – нали така казвате – цикли. Човек става тъжен, мързелив, занемарен, депресивен, болен, като празна кутия, носеща остатъци от душа.

– Значи камерата е нещо като рестарт за човека.

– Не е пълен рестарт, защото не губиш съзнание. Но да, в общи линии рестарт на клетъчно ниво – продължава тя.

– Валентина – започвам и знам, че говоря повече на себе си. – Ще ми помогне ли? Има някаква обвивка, която искам да сваля от себе си.

– Да, трябва ти нещо такова. Всеки след двадесетата година има нужда от този рестарт.

– Какво по-точно да правя? – попитах и дори си приготвих лист да запиша. Отговор не дойде. Пак останах сам.

Небесна аура

Всеки ден лежа в камерата по половин час. Вече цял месец. Кирова не се появява, но сигурно знае какво става. На мястото на един изваден зъб започна да ми расте нов. Имах един диоптър късогледство на лявото око, но сега и с двете очи виждам чудесно. Не че има много за гледане, живея подреден живот в обичайна среда. Не ме боли абсолютно нищо. Две бенки ми изчезнаха и раната от едно порязване заздравя за една нощ. Спя като бебе – дълбоко, с някакви сънища, които разлюляват тялото ми, и нито знам къде съм, нито ден ли е, нощ ли е. Когато се събуждам, реалността постепенно, бавно се пропива в мен. Докато не се пропие, няма реалност – има преход. Имам чувството, че тялото ми е от някаква много лека, но хигроскопична материя, която при събуждане попива физиологичен разтвор. После се задействат едни сензори и в мозъка ми присветват съобщения – гладен съм, дай вода, жега, тъмно е, чете ми се поезия, да, Рафаел Алберти, припламват усещания, но това е чрез тялото, тая гъба с физиологичен разтвор. Насън при мисълта за вода се потапяш във вода, ти ставаш вода, каква ти жажда.

По-весел съм. Не мога да си призная, може би дори щастлив. Насън не съм щастлив – целият свят е щастлив, всички и всичко в него. Когато се събудя, да, пропивам се с някакво щастие, но то е в свят, който не е щастлив. Колко може да си щастлив в нещастен свят – не е задълго, скоро ти свършват батериите.

Лежа в камерата, тъмно е, но съм затворил очи, така имам усещането за пълно отделяне от света. Ненадейно виждам жива картина – един човек с пронизващи очи обяснява на други трима на руски: „Знаете ли, че в клетката се извършват 10 на девета степен химични реакции за секунда… за една секунда; и работата на всяка клетка е специализирана и същевременно съгласувана в съвършеното единство на организма“. Всички внимаваха какво им говореше. След пауза продължи: „Генетичната информация не може да осигури това, не е достатъчна и не може да бъде дозирана във времето. Биоинформационните полета на всеки вид управляват процесите“.

Замислих се върху казаното и картината изчезна. Това бе нещо ново, досега се ровех в собственото си съзнание, изскачаха образи и усещания от подсъзнанието, дори от непознати светове, но винаги присъстваше някакъв мой Аз, дори и когато се появеше Кирова, а сега, абсолютно неконтролирано, се появи тази картина. Напълно нелогично.

– Не е нелогично – чух познат глас. Беше Кирова.

– О, толкова се радвам да ви чуя!

– Не е нелогично – повтори Валентина. – Човекът, когото видя, е академик Ерофеев от Новосибирската академия на науките. Той изобрети машината.

– Какво искаше да каже академик Ерофеев?

– Най-общо е следното: всеки отделен вид растения, всеки вид животни и хората имат свое информационно поле. Без това информационно поле не могат да се развиват правилно. Това поле е в средата, не е в клетките. То е организиращо поле, много по-всеобхватно от генетичната информация.

– Валентина, не съм сигурен дали разбрах.

– Не е трудно. Ако мислиш, че ти си дете, а аз ще ти наливам разум в главата, няма да стане – това тук е друга наука.

– Опитвам се да разбера. Много време мина от последния ни разговор.

– Колко време мина? – Гласът на Валентина идва отляво, странно е, че не го чувам отгоре или пък стерео. Обръщам глава леко наляво. В камерата е абсолютна тъмница, а аз обръщам глава наляво и търся с очи Кирова. Леко е абсурдно, естествено, но иначе мисля, че добре се разбираме.

– Мина цял месец – казвам леко сърдит.

– Не знаех, извини ме. В този вид съм малко небрежна към земната етикеция, месец е много, наистина.

– Какви са тези полета? В камерата ми се случват наистина странни неща, много са хубави, но безопасно ли е?

– Зная малко… благотворно е и почти безопасно. – Валентина обяснява с весели нотки в гласа. Почти кокетничи.

– Но какво става?

– Ако искаш, ще карам поред. Биоинформационните полета са жизнено важни за организма. Първо съществуват полетата, после е организмът. Полетата отговарят за появата и правилното развитие на организма. Без полетата човекът не може за се развие. Собствените информационни полета на всеки вид контролират процесите. Ще ти илюстрирам с този пример. Хора могат да живеят на Луната само ако и там ги има организиращите полета на човешкия вид. Ако ги няма тези полета или са изкривени, хората не могат да живеят на Луната дори и да имат храна, въздух и всички други условия за живот. Камерата те зарежда с истинските полета, с изначалните полета, създадени за човека.

– Затова ли ми расте зъб?

– Организмът ти още е млад, може да си го позволи.

– Защо аз?

– Точно ти. „Аура, достигаща небето“, нали това искаше. Само че това, което искаш, е от човешка гледна точка, казано с високомерие. Защо да не кажем „небесна аура, достигаща човека“? По-точно, по-добре и по-здравословно.

Камерно щастие

Има един тънък мост между реалността и отвъд и трябва да имаш смелост да минеш по този мост. Трябва да имаш смелост и да се върнеш по същия мост. Светът отсам, където живеем, може и да се подреди по друг начин; в този си вид е плод на някаква агресия.

В камерата е друго. Отпускам се напълно, забравям кое е правилно, не слагам етикети на нещата, те са добри или лоши само едни спрямо други, не сами по себе си.

Стоя в камерата по-дълго. Вътре не работи компасът: стрелката унило сочи някаква посока и като въртиш компаса, и тя се върти колебливо с него. Сякаш животът за нея е загубил смисъл и се е оставила на течението – да става каквото ще, какво значение има някакъв си юг – ако си в космоса, къде е юг? Транзисторът не работи, вътре в камерата емпетри-плейърът работи, но зле. Софтуерът забива. Нали така са устроени новите уреди – натискаш копчетата и то вземе та стане. Ние знаем какво очакваме от машините – и те се научиха какво да правят. Едно зърно боб знае какво да прави. Една капка вода знае кога да замръзне и кога да се изпари. Малките кукувици, като ги изоставят родителите, и те знаят какво да правят. След като възрастните кукувици вече са отлетели на юг, малките се събират на ята и също отлитат на юг. Как малкото кукувиче знае къде да отиде, за да се събере с другите в ятото, как после намират пътя на юг, като в цялото ято няма една възрастна кукувица с някаква останала памет от миналата година, не е ясно, но намират пътя. Ползват информационните полета на вида си, това ли ми казват Кирова и Ерофеев? Това трябва да е. Няма друго обяснение.

От дългия престой в камерата усещам, че организмът ми е като нов, нямам дори едно нищожно оплакване, мога да кажа, че всички системи работят чудесно, но и това не е вярно, защото нямам усещане за системи, а за единна цялост. Камерата ме сглобява в първоначалния ми вид. Лежа в пълно щастие и покой. Извън камерата почват да ме атакуват обичайните мисли, ежедневните грижи, разсъждения, порции смях и меланхолия, без цялост, а фрагменти от личността ми, опитващи да се сглобят.

Камерата пропуска нещо през тайнствените си стени, някакви полета, в които има покой и изначална мъдрост, и спира безсмислените лабиринти на ежедневието, помията на големия град. Престоят в камерата ми напомня на едно усещане, отдавна забравено, когато бях на палатка на Седемте езера, същото усещане за бодрост на духа, щастие, пълното спокойствие, увереност, че каквото и да става, всъщност всичко е наред и има една хармония, която се грижи за всичко и, слава богу, е извън теб.

Кирова, питам наум, Кирова, тази камера трябва да се даде на хора, които са болни, знаеш ли колко хора са безнадеждно болни… Тази камера сигурно ще ги излекува; има хора, загубили пътя, има нещастници с черни мисли и ако постоят на тъмно в тази камера, сигурно ще им дойде акълът в главата. Не може ли тази камера да се патентова, да се произвежда масово? Ерофеев смята ли да я произвежда?

Като говориш наум, не очакваш отговор. Можеш само да си фантазираш как са нещата; не съм я измислил аз тази камера, кой знае как е направена. Аз съм строителен инженер, с други неща се занимавам. Работя по новия ръкав на метрото. Трасето е истински ужас, потънал съм в работа, само камерата ме спасява от стреса. Сега само аз я ползвам, но не съм алчен – искам и другите да видят какво е. Какво ли ще каже Кирова?

Не мога да седя и да чакам повече. Сядам и написвам всичко в едно писмо, подреждам си мислите на листа, слагам го в банята. Чакам.

Валентина не отговаря, никакъв знак. Свалям писмото от стената на банята, дописвам отдолу: „Валентина, ако метрото може да стане изолираща камера, ще спасим града…“, викам куриер и го изпращам до пощенска кутия номер 138, централна поща. Чакам.

Ерофеев

Десет дена без контакт. На десетия пристига писмо с подател Ерофеев. Пише следното:

„Уважаеми Владимир,

Извини ме, че се обръщам така към теб, но така те наричаше Валентина и аз бих искал също така да те наричам. Валентина окончателно си замина. Пресели се в по-добрия свят. Моля те, не скърби за нея. Вече няма да ти се явява като ектоплазма или глас. Представяй си какво би искала да ти каже, и това ще е достатъчно.

Относно идеята ти метрото да се превърне в гигантска камера. Признавам, че това е една от най-щурите идеи, които съм чувал. В началото ми се стори абсолютно невъзможна и технически неосъществима. Не е възможно участъци от тунела на метрото да се изолират с няколкото пласта специални сплави, както е при истинския модел на камерата. Би било само една мечта. В света обаче има синхронност, както знаеш. Идеи като твоята идват почти винаги, когато изпълнението им стане по някакъв начин възможно. От известно време разработваме специална смес, която положена като боя или шпрей, изолира по същия начин, както сплавите. Това прави идеята ти технически изпълнима. Ако е възможно, бих искал да дойда, за да обсъдим подробностите.

Твой Ерофеев“

Метрото

Академик Ерофеев пристигна и обичайното ми ежедневие отстъпи пред трескава активност. Този човек живееше в успореден на нашия свят, някъде между реалността, която виждаме, и това, което я създава. Не знам какво виждаха очите му, какво възприемаше, но за него полетата бяха толкова реални и осезаеми, както и твърдата материя. Познаваше ги добре. Обясняваше така, че да го разбера.

– Влади, миличък, някога дали са ти правили енцефалограма?

– Да – потвърждавам.

– Добре, сензорите къде са поставени? – пита академикът и ме поглежда проницателно. – Отвън на черепа и какво мерят – мозъчни вълни: алфа, делта, тета. Вълни наистина, а щом са вълни, по дефиницията за вълна се разпространяват в пространството. Съзнанията на хората се разпространяват в пространството, това е необорим научен факт.

Замислям се. Той действително казва истината.

– Това са слаби излъчвания – продължава Ерофеев – но управлението на материята се извършва точно от тези слаби полета. Кой е доказал, че мозъкът произвежда съзнание, все едно че е жлеза и произвеждаща мозъчен секрет? Не е ли по-логично мозъкът да е един приемник? Настройката на човека, ценностите му, това определя честотния спектър на неговото възприятие. Така са нещата – убеден е Ерофеев.

Не мога да не му вярваш; руските академици, знаете, са с потенциал.

Боята, която донесе Ерофеев, е наистина уникална. Боядисахме външните страни на един най-обикновен варел, пригодихме го да може да се лежи вътре, и се оказа, че той има същите свойства като камерата – уредите не работят вътре. Чувстваш се чудесно. Ерофеев се поряза нарочно, полежа във варела и на другия ден нямаше следи от раната. Субективно имах същите усещания, както в първата камера. Страхотно: лъскавият солариум и сивият варел един до друг, толкова несравними външно, но с напълно идентични свойства.

Ерофеев потупва солариума, разказва ми с умиление колко невъзможно трудно е било, докато намерят правилната комбинация, как и Валентина му е помогнала с нейното незримо присъствие, подсказвайки му напълно реални формули, взети незнайно откъде. Произвели само пет броя камери и навсякъде изпитанията минали успешно, на различни континенти и при различни раси хора.

– Ерофеев, мислил ли си да патентоваш камерата? – питам.

– Мислил съм, как да не съм мислил. Патентовал съм разни неща – модели и идейни проекти. Вече съм го минал този път. Но не патентовам вече идеи, които имат и военно приложение. Няма да патентовам модела за камерата. Повярвай ми, военните винаги намират начин да ти вземат разработката. – Ерофеев се замисля и продължава: – Сега поне не ми възлагат конкретни задачи. Сега не сме във война, и слава богу. Когато има война, очакват от теб нещо конкретно, силово. Само че там няма накъде повече. Неуловимото, финото – там е скрит заекът. Бог е в неуловимото.

– Трябва да направим нещо, да използваме камерата за лечение.

– Вече съм го измислил. Патентовах само идейния проект – „Лечение на органични заболявания чрез изолация от електромагнитни полета със земен произход“. Мъгляво, няма да му обърнат внимание. Ако обаче регистрирам камерата, ще я разучат до молекулярно ниво. Разберат ли, че имам пръст в тази работа, ще проучат всичко и не ти говоря само за нашите военни, военните изобщо.

– Тогава…

– Тогава идва на ред метрото – гигантската камера. Чудесна идея, наистина. Как се сети! Виж, ще патентоваме например ново хидроизолационно покритие, да, така стандартно ще се казва, а какво има вътре – е, това ще е сложна химия, и тогава твоята идея влиза в работа. Тази моя смес може да я наречем пластификатор, добавена към обикновено хидроизолационно покритие плюс там още нещо, и ще го патентоваме. Прецени какви трябва да са пропорциите, от тази смес са необходими минимум осемдесет грама на квадратен метър, а ти прибави към това хидроизолатора. Представи си: нова хидроизолация за метрото с необходимите сертификати и стандартно приложение. Ще направим крайната цена приемлива. Имаме достатъчно средства и ще пробием с цена. Не печелим от това, нали – Ерофеев се смее заразително, като едно щастливо дете. – Така ще стане. Военните няма да ровят – клати убедено глава.

Заразява ме. Един гений практик, това не се среща често. Като знам какви може да са последствията, ми се замайва главата. Като инженер, имам свобода на действие. Мога да решавам какви материали да се използват, как да се направи хидроизолацията на тунелите и халетата, и всякакви технически подробности. Слава богу, направихме добре предишните тунели и сега се работи по-смело, без много обсъждания.

В началото бе метрото

Спомням си ясно и сега, след толкова години, онова неудържимо, разтърсващо усещане, чувството, преди метеорит да удари Земята, секундата преди земетресение. Ерофеев не бе случаен човек, бе с мисия и каквото бе намислил, ставаше. Всичко бе реално и постижимо, но бе нереално по своите измерения – осемдесет хиляди човека щяха да минават на ден през станция „Университета“, средно с по осем минути престой – да, с това можеше да се започне.

Спомням си като днес откриването на новия ръкав на метрото: линията „Университета – Младост“. Дългоочаквано откриване, тържествено. Апотеоз на метростроенето в България – спирки с чудесни зали, с акустиката на опера, осветени като за бал, облицовани с мрамор, с чудесна хидроизолация под мраморите, с такава изолация, че човек забравя откъде идва и накъде е тръгнал. Сеща се само защо е на тоя свят, и имаше случаи, когато след малко чакане, след някакви си пет минути, някои се сещаха за нещо много важно, но забравено, за някой много важен човек, и излизаха на бегом от метрото. Други се сещаха, че от тая работа и бързане още нямат бебета и не отиваха на работа, защото бебетата са къде-къде по-важни. Тръгнаха едни слухове, че метрото лекува главоболие, говореха и за един парализиран, видите ли, който просел долу, взел че се раздвижил, взел че проходил и как е станало това, един господ знае, и после спирката се напълни със сакати, с парализирани, с инвалиди, но за ден-два се оправяха и си тръгваха, та сега прииждаха от чужбина, чули отнякъде какво става. Гледали по телевизията, то по цял ден това снимаха.

Помня, още на откриването всички бяха неимоверно щастливи. Кметът като преряза лентата в централната зала, каза, че толкова щастлив не се е чувствал никога през живота си, и щеше да звучи малко странно, едно метро е все пак, ако и другите не се чувстваха и те дълбоко щастливи и преизпълнени със странно очакване за нещо хубаво. Ерофеев, и той заразен от общото настроение, ме прегърна и каза:

– Представяш ли си, Влади, какво ще стане, като направим всички спирки такива? Да, ще започнем с метрото, пък после ще видим…

Редактира: Калин М. Ненов

Публикации:

1. Антология „Сънувах човешко лице“ – „Буквите“, 2006 г.

2. Сборник „Въжеиграчът Карой“ – „Сиела“, 2009 г.

3. Антология „Тринайсетте цвята на дъгата“ – „Човешката библиотека“ и „Тера Фантазия“, 2013 г.

Неонови криле

Ивайло П. Иванов

Картина:

Градът от тази височина прилича на калейдоскоп. Затваряш очи, тръсваш глава и поглеждаш пак. Нова пъстра картина от светли точици, без какъвто и да е смисъл. Хармонични и мамещо красиви.

„Някъде там е той. Може би върху онзи стърчащ пилон, който се издига над останалите с поне сто метра. Не, там живеят вага, те се богати и силни, запазват за себе си най-добрите места. Той служи на вага. Но тази вечер ще е само мой.“

Габриела размаха крака в празното пространство под себе си. Почувства топлия въздух по върха на пръстите си, което бе добър знак. Бързо свали окъсания пуловер, който бе единствената ù дреха, хвърли го небрежно зад себе си и се оттласна от ръба. Нощният въздух я посрещна с ласка.

Ежедневие:

Бенедикт лежеше на кушетката от синтетична кожа с притворени очи и се опита за пореден път да се съсредоточи върху видението. Някъде край него, психотерапевтът почукваше деликатно с пръсти върху бюрото.

„Аз нямам такава клавиатура – помисли си Бенедикт. – Моята е най-обикновена, с пластмасови бутони. Пиша стотици килобайти програмен код всеки ден, но никой не ми осигурява холографска клавиатура. Колко ли ще ми вземе за двата сеанса?“

Мисълта за хонорара изгони визията от главата му окончателно.

– Съсредоточи се, Бен. Не мисли за нищо друго – долетя гласът на мистър Уилкинс някъде много отдалеч.

„Сякаш от друг свят… Жалко за хубавото устройство, изобщо не умее да го използва. Може би работата му го изисква. За да не смущава пациентите си по време на сеанс. Всички лекари са тотално скарани с техниката.“

В стаята плавно нахлу ярка светлина. Сеансът бе свършил. Бенедикт отлепи снопчето датчици от главата си и се надигна на лакът.

– Разкажи ми за нея – каза внезапно мистър Уилкинс.

Бен се изненада. Не бе очаквал такава рязка смяна на подхода. Почувства се леко дезориентиран и объркан.

– Тоест? – попита плахо той.

– С думи. Както си го спомняш. Опиши ми усещанията си!

– Защо? – недоумението му бе искрено.

Мистър Уилкинс се усмихна. Професионална, добре тренирана и отработена усмивка, притежаваща вероятно инвентарен номер.

– Ти си програмист, Бен. Знаеш много добре, че технологията не е господ-бог. Ние се опитваме да я нагодим към човека, но всъщност в нея няма нищо човешко. Така че тя често може да греши, що се отнася до нас.

„Да нагодим технологиите към човека… Или човека към технологиите? За да не греши техниката, когато се отнася до нас…“

Простичката дума отекна с някакъв особен резонанс. Нас.

„Какво ли означава?“

– Освен това – продължи мистър Уилкинс – твоето съзнание просто отказва да се съсредоточи върху проблема. Крие го. От теб самия или, вероятно, от мен. Това е напълно нормално, не бива да те тревожи. Но не ни и помага, затова ще се наложи да прибегнем до някои по-класически методи…

Някаква фина ярост припламна по ръба на съзнанието му и угасна.

– Вие, изглежда, за първи път провеждате сеанс с програмист – повиши глас Бенедикт.

– Уверявам те, Бен, че не е така. Седем от десет мои пациенти са именно програмисти.

Професионална усмивка №А4Х, целяща да успокои или потисне агресията у пациента.

– Как тогава можете да искате от мен такова нещо? Вие знаете, че аз не мисля като обикновените хора. Моите логически процеси са оптимизирани и деформирани в посока и дълбочина, която вие не можете дори да си представите. Аз изобщо не мога да мисля в думи! Може би като се пенсионирам, ще мога да си позволя да мисля като вас. Вие…

– Питър! – прекъсна го той. – Наричай ме Питър, Бен, или Пит, ако предпочиташ – веднага последва усмивка №А4У, целяща временно да смути и обърка пациента, така че да прекъсне галопиращата му ярост.

– Питър… – съгласи се Бен. – Виж, Пит, ако си имал други пациенти програмисти, щеше…

– Ти ми описа добре спецификата на твоите мисловни процеси. Сега опитай с видението.

Бенедикт се обърка още повече. Ярост – мотивация. Резултат. Излиза, че една лека провокация в нужната посока може да го накара да сглоби прилично словесно описание.

– Мога да ви го опиша в програмен код… – подметна вяло той.

– Пит! Наричай ме Пит, Бенедикт.

– Пит… – повтори Бен без особен ентусиазъм.

„Работно време. Сега съм в работно време, мозъкът ми е натровен с микростимуланти, мога да бълвам готови програмни модули с едно завихряне на пръстите по клавиатурата. Вместо това трябва да описвам с думи един сън, който може би е дъното на проблема, който може би изобщо нямам. След петнадесет минути тази мозъчна еуфория ще стихне и ще настане апатия. Време, в което мога да мина покрай обслужващата стая, да си взема прането, сгънато и изгладено, храна по каталог, бира или друго питие по каталог, дузина хапчета, чието съдържание е точно изчислено и съобразено с моментното ми състояние. После вакуумният асансьор ще ме отведе до моето жилище със скорост над триста километра в час, от което, разбира се, ще ми се догади, но все пак ще ме зарадва, защото моето жилище е звукоизолирано. Ще гледам отблясъците на града по куполите. Или пък няма да ги гледам. Мога да си поръчам жена за вечерта. Забранено е по принцип, но да работиш за IBS си има и предимства.“

– Градът – започна Бен.

– Да? – подкани го мистър Уилкинс. Вероятно тази подкана бе съпроводена и с усмивка №А4ХР, но Бен не гледаше към него. Светлините в помещението отново изчезнаха, само бледи петна затанцуваха по стените.

– Толкова е голям този град… Има много улици и нива. Небостъргачи с вертикални улици. Никога не съм бродил по тях.

– Защо ти е това, Бен? Притесняват ли те вакуумните асансьори?

– Гледам ги. Мога да протегна ръка към тях. Имам усещането, че мога да ги докосна…

„Петнайсет минути! След това мозъчните стимуланти ще се отдръпнат и ще забавят мисловните ми процеси. Компанията се грижи за това. За своите активи. Грижи се да са в добро състояние, да не се претоварват, да имат нужните моменти на отпускане и съсредоточаване. Всичко е изчислено от някой като мен, след което е било апробирано върху мнозина като мен и после случайно някой като мен го осъзнава. Бунтувам ли се срещу това? Или просто го разбирам, без да му прилепвам разните му там – правилно, неправилно, добро и зло… Петнайсет минути. Всъщност, вече дванадесет минути и петдесет и три секунди…“

– Разкажи ми за нуждата да го докоснеш – долетя от другия свят гласът на мистър Уилкинс.

– Красив е! Самата идея, че той не е виртуален, а… истински… жив… Мога да се разходя по него, както ходя по коридора от моето работно място, до офиса на шеф-отдела. Или до кафе машината…

„В нашия отдел има кафе машина, аз я кракнах и мога да си поръчвам капучино, когато си искам… Шефът знае, но не е против, той е съобразил, че организмът ми не може да поеме повече от половин литър капучино на ден, допустим и приемлив разход… Малките трикове, които служителите си позволяват срещу системата, миниатюрни бунтове, които се толерират и търпят, за да не се появят големи трикове и големи бунтове. Излиза, че такива като мен са доста опасни. Твърде добре познаваме системата, защото всъщност ние я създаваме. Някъде над мен се размахва невидимата палка на невидимия диригент, който е сложил пред мен съвсем видими ноти. Аз съм виртуозният изпълнител. Моят инструмент е програмният код… Странно е да мисля с такива понятия. Диригент. Изпълнител. Ноти. Забравени 2D филмчета с неясно съдържание, създаващи още по-неясни асоциации. Диригент. Ноти! Ехо от аналоговото минало на човечеството…“

– Видението, Бен! – долетя далечното ехо на психотерапевта. – Съсредоточи се върху видението!

„Още осем минути и дванадесет секунди. Трябва да го баламосвам още осем минути, после да вади от главата ми каквото иска. Негово си е, не ми трябва. Подсъзнание. Четох в някакъв форум, че може да се отстрани оперативно. Но компанията все още не е подкарала под строй специалистите си към манипулационната. Значи някой като мен е изчислил, че такова нещо все още е необходимо. Като ненужна периферия, чието отстраняване може да смути нормалната работа на системата. Отново ехо от аналоговото минало. Строй. Подсъзнание. Мисловен шум. Има обикновен шум. Има също визуален шум. Случайни вмъквания в хармоничната синусоида. Изглежда, че има и мисловен шум. Затова съм тук, заради мисловния шум. Трябва да му се поддам, за да го диагностицират и евентуално – да го оперират. Или поне да ме настроят правилно, да го филтрират някак. Инсталация на мисловни филтри срещу мисловен шум. Затова толкова настоява да му разкажа за съня си. Иска да установи степента и характера на мисловния шум. Вероятно отново почуква по бюрото с пръсти, въпреки че изобщо не е необходимо, холограмните клавиатури работят и без докосвания по повърхност. Почуква тихо по бюрото и вече подбира нужния филтър, който ще се инсталира в мен под формата на хапчетата, които вземам, или с поредица от рекламни клипчета, които сме длъжни да гледаме. Следващите няколко сеанса ще установят ефективността на филтъра. Малко фина настройка и съм отново в строя. Строй – ехо от миналото. Аналоговото минало на човечеството, което причинява шум в мисленето. Седем минути и петдесет и две секунди.

Няма да издържа! Нещо гадно в главата ми ме кара да говоря. Препарат някакъв…“

– Тя идва вечер. Тялото ù е тънко и много леко. Не съм я повдигал с ръце, но знам. Гледам я и първото, което ми хрумва, е – колко е лека и ефирна. Няма дрехи. Тялото ù е нежно и красиво. Не мога да откъсна поглед от него. Единствено около шията има някакъв шал, който е като мъгла. Няма точна форма, виждам през него. Светлините на града танцуват, когато ги погледна през него. Косата ù е къса, единствено около лицето се спускат два триъгълни кичура, които се люлеят на вятъра.

– Къде има вятър, Бен? – гласът от отвъдното досадно напомни за себе си.

– Там при мен. Не знам как, но прозорецът на жилището ми няма стъкло и въздухът отвън нахлува на тласъци. Те разлюляват двата триъгълни кичура. Лицето ù е потънало в мрак, надвесва се над мен, но не мога да го видя. Въпреки това усещам, че е красиво. Долавям отделни черти – овалът на брадичката ù, малък и остър нос, устни… Почти не виждам устните ù. Нито очите ù, макар да знам, че са там, зад маската от тъмнина.

– Какво прави тя? Просто стои пред теб?

– Надвесила се е над мен. Дланите ù са навсякъде по гърдите и корема ми, докосва ме нежно и настойчиво…

„Колко добре се справяш със словесните описания, Бенедикт! Целият си пълен с мисловен шум. Ти си една развалина, старче. Мозъкът ти вече е изцедено лимонче. Психиатърът не подбира шумови филтри, той пише диагноза. Която някой друг като него ще превърне в доклад за подмяна. Ще ти отнемат стаята. Ще закрият всичките ти акаунти и ще се превърнеш в едно съвършено нищо. В една кутия, пълна с мисловен шум, от който никой няма нужда. Не издържа! Спукана ти е работа. Шест минути и няколко секунди не издържа. Нахрани се добре, като за последно…“

Проблем:

– Разбери, не можеш да продължаваш безкрай. Рано или късно ще заченеш от него, колкото и да се пазиш. Ще умреш. Или ще бъдеш прокудена, което е същото, но по-мъчително. Не можем да си позволим свръхтегло, спектролитът ще се пропука. Правилата са за всички!

Габриела погледна пръстите си, по които имаше червена лепкава течност. В нощния полумрак изглеждаше почти като кръв.

„И този път – не. Жива съм! До следващия път. Ще закъснея с един мъничък миг и топлата течност няма да окъпе корема ми, а ще се влее като мощна струя дълбоко в мен. Утробата ми ще се подуе и няма да мога да летя. Няма да мога да го виждам. След известно време ще родя дете. Ще го кърмя няколко месеца, а после ще го изоставя. Ще тръгна пеша към слънцето, докато то не изгори крилете и кожата ми. Това което остане от мен, ще се плъзне бавно по наклона на спектролита, оставяйки кървава диря след себе си. Необходимо е, за да не научи никой какво представлява тялото ми.“

Елиза докосна рамото ù, сякаш за да я утеши.

– Защо не почакаш? Няколко години. Може някоя от майките да се смили над теб и да ти отстъпи мястото си. И преди се е случвало.

Габриела поклати глава, без да се обръща.

– Той няма време. Скоро ще бъде заменен.

– Толкова ли държиш на него? Смяташ, че е по-различен?

– Смятам. Той стои вечер до прозореца си и гледа светлините на града. Също като мен.

– Пази се, Габриел. Ще ми е мъчно, ако нощем си лягам до друга.

– Знам…

Етюд:

Между асансьорната клапа и фундамента на кулата имаше малка ниша, покрита с картон. Картонът и боклуците около него неумело изобразяваха извивка от бетон, която уж бе част от фундамента. Въздухът тук бе застоял и неприятен, светлините – притъмнени. Миризмата на мухъл и нечисто – твърде силна. Боклуците бавно се раздвижиха и откриха най-напред чифт мръсни боси крака. После човекът изпълзя изпод сивия картон и се огледа наоколо. Имаше не по-малко нелеп вид от импровизираното укритие. Части от различни дрехи го покриваха целия, лицето му бе обрасло и нечисто, погледът – безумен. Приведе се непохватно покрай тъмната стена и направи няколко крачки. Огледа се подозрително и продължи напред.

Асансьорната клапа издаде специфичния си всмукващ звук и след миг от нея излезе човек в униформа. Разрови с палката си боклуците, остана видимо разочарован и хвърли поглед наоколо. В ръката му се появи фенер и мощен лъч разпръсна сенките от стената. Подножието на кулата изведнъж оживя. Десетки лица надникнаха от тъмното и се втренчиха в него. Някои от тях стискаха очи, когато фенерът ги осветяваше пряко. В погледите нямаше заплаха. Нямаше и молба. Празни, бездушни погледи, провокирани от някакво мимолетно любопитство.

– Доста работа ни чака тая нощ, момчета – съобщи човекът в униформата в радиостанцията, окачена на рамото му.

Той не харесваше работата си. Но друга длъжност човек с неговия CV коефициент не можеше да заеме.

Етюд 2:

Бен дори не разбра кога момичето бе влязло. Стоеше до прозореца и гледаше като омагьосан през него. Нито мляскането на асансьорната клапа, нито присъствието на друг човек го извадиха от унеса.

Тя се освободи от дрехите си с едно небрежно движение и застана до него. Едро съблазнително тяло. Изобилие от плът. Спускащи се като водопади руси коси. Тънки лентички, опасващи ханша и гърдите, подчертаващи примамливите форми.

„Голотата сама по себе си не е примамлива. Съзнанието прекалено бързо се адаптира към нейната естественост. Затова частичното ù маскиране е много важно. То е изкуството, което с намеци и частични демонстрации кара въображението да препуска напред. И да държи пениса ти изправен…

Много е добра. Владее съвършено това изкуство. А искам ли я?“

Най-напред го докоснаха гърдите ù. После ръката ù плахо легна на рамото му. Няколко добре изчислени секунди, докато хормоните кипнат в кръвта му. След това цялото ù тяло се разля по неговото. Той не издържа възбудата и се обърна към нея. Ръцете му грубо сграбчиха топчестите ù гърди и я притисна към себе си…

„Не я искам! Не! Тя е просто изчисление. Подходяща за моя профил. Идеално изчислена!“

Бенедикт знаеше, че не може нито да се бори, нито да устои. Вече бе твърде късно.

Тя го оттласна леко назад, за да падне върху леглото по гръб. Без да губи и секунда, го възседна…

– Въздух! – изкрещя Бенедикт. – Имам нужда от малко въздух!

Момичето видимо се смути. Пресегна се съм терминала, без да става от него.

– Не! Прозорецът…

Той я свали грубо от себе си и отиде до прозореца. За миг се замисли защо го прави. После завъртя бравата и отвори прозореца широко. Момичето зад него се свлече на пода в несвяст.

Етюд 3:

Тялото ù се обви около неговото. Притисна го с малките си ръце и го обгърна с крака. Острите ù гърди се разляха по корема му, пронизаха кожата му и продължиха навътре като горещи вълни.

„Всичко е докосване! Изящни форми, съблазнителни извивки, запечатани в подсъзнанието ни символи… Нонсенс! Всичко това е било преди, може би също е един атавизъм от миналото, когато се е налагало самката да съблазни и възбуди мъжкаря. Вече имаме интернет и подробни секс профили за това. Истинската наслада е в докосванията. Възглавничките на дланите и върховете на пръстите. Косата ù, която се заплита по лицето ти. Нежната кожа, мокра от пот. Още по-мокрите устни, леките захапвания с върха на зъбите. Бедрата, които се увиват около таза ти. Меките срамни устни, които жадно се отъркват в корема ти, а после парещият сърбеж от хлъзгавото докосване по върха на пениса. Докосвания…“

Тялото му се изви като дъга и застина, забавяйки с миг неизбежната наслада. После със стон се стовари върху леглото и цялото му тяло изригна нагоре. Почувства топлата течност по корема си, опита се да я задържи още веднъж, но вместо това тя бликна още по-силно. Тялото му се разтресе от гърчове, тежкото отсечено дишане се превърна в стонове. В отговор дочу нейния протяжен вик. Не много силен и продължителен, но искрен и откровен, скрил в себе си цяла вселена от нюанси. Едновременно с това усети ноктите ù плавно да оставят осем кървави следи по гърдите му. Дори това му донесе наслада.

После тя се строполи върху него, обви го с тялото си и завря лицето си в сгъвката на врата му. Чуваше тежкото ù дишане направо вътре в ухото си. Устните ù все още го целуваха и хапеха – едва-едва, като затихващо ехо. После и той, и тя се унесоха и задрямаха. Тя върху него, той под нея.

Той се събуди посред нощ, внезапно. В стаята беше съвършено тъмно, но въпреки това той я видя ясно. Всяко едно усещане и докосване му даваха по един пиксел от общата картина. Беше седнала върху краката му, едната ù ръка галеше корема му, другата здраво стискаше пениса му, докато го целуваше и галеше с устни. Възбудата избухна в него като варел с бензин.

„Варел с бензин – атавизъм от аналоговото минало на…“

Тя внезапно стана от него и отиде до прозореца. Натисна малкия плъзгач и в стаята нахлу синкава светлина. Тялото ù се изви, с ръка се подпря на стената, с другата започна да се гали. Той не издържа и скочи от матрака. Докосна я. Плъзна ръка по дупето ù, после я пъхна между бедрата ù. Притисна се плътно до нея и я прегърна в обятията си…

Облада я неочаквано леко и без усилие. Отново се опита да отложи оргазма, искаше да продължи по-дълго, но свърши след броени секунди. Ако мозъкът му беше под действието на стимуланти, както в работно време, щеше да отчете точно четиридесет и седем секунди.

Тази нощ те се любиха седем пъти. На сутринта тя просто си тръгна. През прозореца. Той не я спря, защото бе убеден, че сънува. Бе убеден също така, че си е поръчал най-обикновено момиче за през нощта. Скъпо момиче, с всички екстри, импланти и прочие. Нали компанията плащаше?

„Едва ли биха позволили да ме изчука седем пъти. Това си е жива разсипия на човешки ресурси. Загуби. Съсипване на ценния инструмент, на важния актив от баланса на фирмата. Може би мистър Уилкинс е дал такива инструкции. Малко вероятно… Видението се върна, по-силно от всякога. Уморен съм. Ще поискам извънреден сеанс и ще си почина.“

Утрото бавно се промъкна в стаята. Мозъчните стимуланти се втурнаха към главата му малко преди часовникът да зачурулика за събуждане.

Картина:

„Моите криле са моя сила и моя упора. Простират се от единия край на света до другия, мога да докосна всичко с тях. Те са моята нежност и моето вдъхновение. Моята свобода! Градът под мен е моето поле от мечти. Бунището, върху което растат цветя. Небето над мен е моят дом. Любовта е моята душа. Моят устрем. Моята сила и воля да живея.

Искам да се върна при моя любим. С изгряването на слънцето той се превръща във вага. За мен е опасно да ме вижда. За него – също. Нека всичко остане сън, защото само насън живеем, обичаме и желаем. Само насън сме самите себе си.“

Тялото ù стенеше от умора. Всеки мах на крилете бе тежък и мъчителен. Слънчевите лъчи пареха по раменете ù. Пред очите ù танцуваха петна и мъничката точка в купола над града изчезваше все по-често. Въздухът под нея сякаш изчезна и тя пропадна рязко, но после силно я блъсна вълна от топло течение. Погледна под себе си. Голям пилон-небостъргач почти докосваше краката ù с дългите си антени по покрива. Работният ден там бе започнал и мощните вентилационни машини бълваха горещ въздух право нагоре. Тялото ù почувства топлата ласка, крилете ù се напълниха като платна и тя се издигна на няколко метра. Изви тяло и описа кръг, после още един. Постепенно разшири спиралата и събра сили за още няколко маха. Тъмната точка в небето започна да се приближава. По тялото ù се разля нова доза адреналин и тя се втурна с целия си устрем натам. Залови се с пръсти за ръба на пукнатината и увисна в празното пространство. Не виждаше нищо. Не чувстваше нищо.

„Жива съм. Любовта е моята сила и воля за живот. Боря се отчаяно, защото искам да се върна при теб, мили мой. Жива съм! Чакай ме!“

Две нежни ръце се присегнаха и я уловиха за китките. Изтеглиха я внимателно горе, върху купола, и още по-внимателно сгънаха крилете ù. После я погалиха по рамото и гърба, преди да я завият с одеялото от огледална материя. Нечие тяло се сгуши до нея и я прегърна. Нежно. Сънят дойде мигновено.

Ежедневие:

Бенедикт легна върху кушетката от синтетична кожа и притвори очи.

Сутринта бе опитал да работи, но всички модули, които създаваше, отказваха да работят. Шеф-отделът мина покрай клетката му с мрачно изражение и отмина. Не беше нужен друг намек. Бенедикт предаде управлението на процесите на колегите си и с бавни крачки се отправи към асансьора. Набра нужния код и докосна таблото с ID картата си. Асансьорът пътува дванайсет секунди по-дълго от обичайното и Бенедикт с изненада откри, че е пристигнал все пак в кабинета на доктор Уилкинс. Очакваше да се озове в операционна зала или в изолатор.

Меките пръсти на психотерапевта нагласиха датчиците по слепоочията му. Последваха две минути за анализ и събиране на данни. Цифрите на екрана изглежда бяха доста куриозни, защото доктор Уилкинс повдигна рязко вежди и дори понечи да подсвирне.

– Имал си бурна нощ, както изглежда… Отпусни се. И престани да се притесняваш за мозъчните стимуланти, те се блокират още щом влезеш в този кабинет. Точно така! Мисли си за нещо хубаво. Все още ли няма ясни образи? Не успя ли да я видиш?

– Кого?

Бенедикт се почувства объркан. Мозъчните стимуланти действаха, той ги усещаше като ясно доловимо напрежение някъде зад челото. А последният въпрос го смути и изненада още повече.

– Мисля, че е време – произнесе с равен глас и без никаква усмивка доктор Уилкинс – да те уведомя, че този… така наречен твой сън всъщност е съвсем реално преживяване.

От изненада Бенедикт се надигна на лакът и се втренчи в доктора.

– Лежи спокойно и се отпусни. Още няколко теста… Ще поговорим за всичко. Не бива да се притесняваш, това е съвсем нормално… Сега ще взема кръвна проба, леко боцване…

Бенедикт не знаеше кое е съвсем нормално. Тревогата в него започна да пулсира като болка.

– Да, така и предполагах – промърмори доктор Уилкинс – тялото ти гъмжи от чужди феромони. Имат лек халюциногенен ефект. И не само… Влезте, инспекторе, няма смисъл да стоите там!

В стаята влезе възрастен слаб мъж, настани се достолепно на стола до бюрото на доктор Уилкинс и погледна Бенедикт под вежди.

– Искате да кажете…

– Ти си програмист, Бен. Мисли логично! Момичето, което поръча снощи, беше заспало на пода, в поза, която едва ли може да се нарече удобна. Същите феромони, които има в кръвта ти, причиняват моментално заспиване и загуба на временната памет у женски индивиди. Много, много добра технология!

„Имал съм мокри сънища! Не, това е глупаво предположение. Не обяснява нищо. Не обяснява присъствието на криминален инспектор, не обяснява нещата, които говори тоя глупав доктор, не обяснява защо съм толкова изтощен. Халюцинации! Украсена действителност! Случва се едно, изживяваш друго. Но какъв е оригиналът?

Знаел е през цялото време. Не е провеждал никакви терапии, не е инсталирал шумови филтри в главата ми. Отсявал е украсата, за да стигне до оригинала. До истинските събития. И гадния инспектор е гледал през цялото време, на практика докторчето му е съдействало в разследването. Разследване на какво? Жена, която идва при служители на корпорацията посред нощ, прави първокачествен секс и изчезва през прозореца. С ластично въже или някакво друго приспособление, което не съм забелязал. Цел?

Първата очевидна цел е саботаж. Тя е агент на конкурентна компания. Ловък диверсант. Затова докторчето каза – „много добра технология“. Нонсенс! Конкуренция, саботаж, диверсия – всичко това са атавизми. В днешно време няма конкуренция. Всяка брънка от това общество е намерила своето място в един преди всичко уравновесен свят. Не хармоничен, не съвършен, но балансиран! Не можеш да саботираш себе си. Ударът по една компания повлича всички надолу. Значи не е агент на чужда компания. Тя е ренегат. Едва ли е сама, не може сам човек да изработи „много добра технология“. Може в най-добрия случай да я открадне. Общество от ренегати. Цел?

Първата очевидна цел е удар по системата като цяло. Всеки ренегат е ренегат само от гледна точка на системата. Революционери. Бунтари. Реформатори. Значи и този инспектор е много по-опасен, отколкото си дава вид. Системата не може да търпи организиран саботаж срещу себе си. Длъжна е да отвръща на ударите жестоко и брутално. Показно жестоко и шокиращо брутално! С цел – да демотивира желаещите промяна.

Както добре е известно – първата очевидна цел е измамна…“

– Чудесен пулс, браво. Вече си спокоен и можем да поговорим. Искаш ли да я видиш? Направихме няколко добри кадъра, въпреки липсата на светлина…

„Имат дори нейна снимка! Не са я заловили, пуснали са я да си върви по живо, по здраво. Защо?“

– Защо не сте я заловили? – попита на глас Бенедикт.

Доктор Уилкинс се забави с отговора.

– Виждаш ли, Бен – включи се внезапно инспекторът с дрезгав глас. – Ние знаем за тях отдавна. Те са извън системата, да, опасни нарушители и прочие. Но нещата всъщност са много по-сложни. На първо място, те не вредят съществено на системата. Както и другите ренегати, те паразитират върху нея. Крадат ресурси. Храна, най-вече… На второ място… Те са един вид тайно общество. Не са смутители на реда. Съществуването им не е непосредствена заплаха. Можем да ги изловим и изолираме във всеки един момент. Но не го правим, защото…

– „Много добрата технология“ – прекъсна го Бенедикт.

– Именно! Изглежда, че те, освен че паразитират върху системата, развиват върху себе си определени умения и подобрения. Живеем във века на генетичните подобрения. Нямаме друг шанс да оцелеем в една толкова ограничена среда. Длъжни сме да се променяме непрекъснато. Момичето, което си поръча вчера вечерта например, е шедьовър в тази насока. Всеки косъм по нея е точно планиран и изчислен, големината на гърдите и зърната съответства и на най-претенциозните представи, краката ù са безукорни, а езикът ù може да се протяга напред цели двадесет и пет сантиметра. И това е само на повърхността! Но изглежда, дори тя не може да причини на един работохолик седем оргазъма за една нощ. Надявам се разбираш какво се опитвам да ти кажа.

„Какво се опитваш да ми кажеш, инспекторче гадно? Добрата технология… Нещото, което е извънредно ценно за системата и поради което системата проявява неочаквана търпимост към паразитите си. Но в какво се състои тази „добра технология“? Необикновените сексуални умения? Излъчваните феромони, които приспиват жени, а мъжете карат да изпадат в сексуален екстаз? Умението да пълзят по гладки стени? Какво?

Усещам познатата превъзбуда на мозъчна атака! Не става дума за технология! Той се поколеба да ми обясни защо системата толерира ренегатите. Аз отговорих вместо него, а той радушно се съгласи. Заблуда в заблудата! Той не може да ми разкрива важни подробности. Не може просто така да ми доверява целите на системата, най-малкото защото самият той не ги знае. Той е изпълнител, брънка. Служител. Крайно стъпало. Следователно не мога да разбера какво иска системата от паразитите си, данните са твърде малко…

Какво искаше тя от мен? Добър въпрос. Направо попадение. Просто дойде и ме изчука? Нонсенс! Тя иска нещо от мен и вероятно го е взела. Инспекторът е тук не защото иска да научи нещо ново за паразитите, той е тук да разследва мен. Защо аз съм ценен за паразитите? Защото съм потенциален ренегат? Пак нонсенс, аз съм доста ценен служител на корпорацията. Ако съдя по волностите, които ми позволяват – направо незаменим. Какво искат паразитите от мен? А по-добрият въпрос е – какво ще направи системата с мен? След като съм дал или ще дам на паразитите това, което те искат от мен? Ще ме превърне в постоянна примамка? В донор за внимателно селектирани паразити? Като медна гъсеница, която мравките-листорези отглеждат.“

– Какво трябва да направя? – попита с мрачен глас Бенедикт.

– Засега нищо. Най-вероятно тя вече е заченала от теб и известно време няма да я видиш. Въпрос на шанс. От теб се очаква да се успокоиш и да продължиш работата си. Ще си вземеш почивка. Освободихме временно стаята ти от дневно присъствие, вече ще е твоя и денем, и нощем. Почини си няколко дни, след това се върни на работа. И всеки път щом почувстваш нужда, идвай при доктор Уилкинс. Той е добър терапевт.

– А ако тя се върне?

– Ние ще те наблюдаваме – отсече инспекторът и се надигна от стола си, с което показа, че разговорът е приключил. Секунди след това асансьорната клапа измляска и настана тишина.

„Лъже. И крие нещо. Много неща. Той не иска да си почивам. Иска да разбере защо тя избра мен. Примамка! Дори освободи стаята ми, ако случайно тя се появи денем. Какво ми е особеното?“

– Може ли да я видя? – попита Бенедикт. – Казахте, че имате няколко добри кадъра…

Картина:

Лице. Познатият овал, огрян от сини и червени светлини. Очи. Тихи и спокойни. Електрикови отблясъци върху ирисите. Веждите над тях са като куполите на града – тънки и плавни. Подчертават дълбочината на скътаната в тях нощ. Чувства? Да, в очите ù има много чувства. Бликат. Невъзможно е да осъзнаеш всички чувства, които бликат от очите ù. Но има нещо, което ги обединява и насочва. Молба. Молба да бъдат споделени. Молба да се потопиш в тях. Молба.

Спомени:

Някога, много отдавна, асансьорите не превозваха хора с вакуум, а с помощта на стоманени въжета и платформи. Бяха съвсем малко, само по основната дължина на сградите. Между сградите имаше огромни пространства, запълнени с улици, паркове, ниски къщи и площадки. По улиците се движеха автомобили, по тротоарите – хора. Но това отдавна не е така. Преди повече от 630 720 000 секунди, или както биха се изразили тогава – преди повече от двайсет години. Или още повече, но това е твърде дълъг период и точни стойности са невъзможни.

Аз съм дете. Около мен има трева, много трева. И дървета. По тревата мога да тичам, а по дърветата – да се катеря. Има и други като мен. Идват на това място, без да правят нещо особено, просто ходят по алеите и зяпат наоколо. По лицата им се чете спокойствие, радост и дори щастие. Движенията им са плавни и меки. Поздравяват се един друг с кимване и усмивки.

Дебела лелка се навежда над мен. Лицето ù е не просто усмихнато, тя дава всичко от себе си, за да е максимално приветлива и предразполагаща. Подава ми нещо, някаква връвчица, за която, оказва се, е завързан балон. Говори нещо мило и любезно, но аз не разбирам и дума. Защото съм само на две години, седя си мирно и тихо в количката и се опитвам да заспя. Над мен се надвесва още една жена. Млада и хубава. Разпознавам уханието ù безпогрешно. Топлината на ръцете ù. Гласът ù, от който мигом се успокоявам и всичко отново става прекрасно. Тя взема връвчицата от възрастната жена, казва нещо мило и я завързва за дръжката на количката ми. Лелката изчезва от взора ми, хубавата жена също изчезва, остава само синьото небе и розовото нещо, което е балон. С форма на заек, както по-късно научих.

Просто спомен. Вероятно имам много такива спомени. Но моят мозък е един фин и скъпоструващ инструмент. Не може да се използва произволно, не е позволено да мисли по начин, който не предполага произвеждането на софтуер. Само дребни отклонения, които са като мисловен шум. Сега си спомних как се нарича този шум. Нарича се „спомени“.

Количеството шум трябва да се филтрира до поносимо ниво, в противен случай инструментът ще произвежда брак. Софтуер, чийто изходен код напомня на мокри сънища. Тежки и тромави модули, които с всеки цикъл стават все по-тежки и все по-тромави, системите ги отхвърлят или още по-лошо – блокират!

Ежедневие (излизане от унеса):

Това не е моята стая. Ако се съди по кода на пулта на асансьора – точно тя трябва да е. Но възприятията ми отказват да приемат този факт. Извод: или системата допуска грешка, или слънчевата светлина променя драстично усещането за помещението, в което се намирам.

Никога не съм бил в стаята си денем. Денем тя се обитава от някой, който работи нощем. Но проблемът не е в това. Проблемът е в осъзнаването на факта, че стаята не е само моя. В известен смисъл тя изобщо не е моя. Ако изгубя работата си, ще попадна в „кошера“. Няма дори да разбера как ще се случи. Просто ще набера бутона „у дома“ на пулта на асансьора и вместо в тази стая, ще попадна в грамадните халета, където живеят хората с ниска квалификация.

Безбрежни рафтове, които чезнат в миризливия непрозрачен въздух. Надолу, нагоре, настрани. На всеки три рафта има малка платформа, на всеки десет – изход на вакуумния асансьор. На всеки рафт – по двама или по трима души. Ако са семейство, значи са късметлии. Ако е сам човек, значи работи нещо опасно за здравето му и скоро никой няма да го види повече…

Имам нужда от храна. Терминалът е до ръката ми, но има нещо, което ме тревожи. Медикаменти! Мозъчни стимуланти или де-стимуланти. Екстазини, депресини, супресори или инхибитори. Няма никакво значение каква храна ще си поръчам, от кой доставчик или на чие име ще я поръчам. В храната ще има точно това, което е предписал доктор Уилкинс. А точно сега адски много ми се иска да помисля със собствения си мозък. Сам. Без една или друга химична помия да накланя везните. Проблем – решение! Ясно осъзнатият проблем съдържа в себе си решението.

Двоен логин в отдалечена машина. Подмяна на правомощията. Копиране на сигнала. Насочване в подходяща посока. Лесно е, когато сам си оставил спасителни вратички в системата. По дяволите! Откъде да съм сигурен, че храната, предназначена за субекта Х, не съдържа подобна химична помия? По-зле от това – химията, предназначена за него, може да е смъртоносна за мен! Значи трябва да подменя не получателя, а предписанието…

Отново логване, проследяване, клониране, подмяна… Виждам го. Петстотин и дванайсет битово число. Нищо повече. Може да е обикновен аспирин, може да е виагра, може да е адреналин, може също така да е цианид. А ако го направя на нула? Нула във всички бройни системи си е пак нула…

Не е толкова просто. Може да страдам от нещо и да умра без лекарствата си за няколко часа. Някъде в тези дебри трябва да има логфайл, където въпросното число се помни за всяка една поничка, която съм изял през живота си. Ето го!

Виж ти. Преди седмица, за вечеря числото е било почти нула. Което нищо не значи. Но все пак вечер, предполага се, няма да седнат да ме тъпчат със стимуланти. Виж, сутрин и по обяд редовно съм получавал по едно тлъсто и закръглено чисълце… С късните вечерни прехапвания – друго едно подозрително число. Значи остава премереният риск на следобедното похапване.

Е, честито! Вече съм нарушител. Интрудер. И защо ми беше? Ако преди са се колебали дали да ме уволнят, сега със сигурност ще го направят. Системата не търпи нарушители. Равновесието е твърде крехко. Ако системата иска да оцелее, трябва да наказва нарушителите жестоко и показно.

Храната пристига след минута и петдесет и три секунди.

Пак тоя брояч! Май съм го развил с времето, не е въпрос на стимуланти…

Сядам на леглото с простичкия план – да мисля, докато дъвча. Едно допълнително движение на пръстите, докато пренастроя пропускливостта на стъклото към дневната светлина. Е, планът…

Планът се проваля с гръм и трясък в най-буквалния смисъл на думата още преди да съм отворил кутиите с храна. Нещо голямо и тежко се блъсва в прозореца и го разбива на хиляди парченца. В стаята се посипва дъжд от стъкло, а заедно с него, на пода пред краката ми пада и нечие тяло…

Картина:

Голото ù тяло лежи на пода, в неестествена поза. Подпряла се е на една ръка и се опитва да не се свлече напълно в локвата от натрошено стъкло. По дланите и коленете има стотици порезни рани, явно е разбила стъклото именно с тях. Кожата ù е бледо-синкава, ако не броим крещящия цвят на кръв по нея. Черната ù коса се е разпиляла пред лицето, което е обърнато към пода. Малките ù рамене сякаш са излезли от ставите си от пренапрежение да не падне напълно. Но болката е непоносима, тя изохква и пада по лице в локвата от натрошено стъкло. И замира така. Аз стоя с кутийка китайска храна в едната ръка и две пластмасови клечки в другата, гледам опулено, неспособен да помръдна дори. Тя лежи точно пред краката ми, ръката ù все още драска по пода и оставя кървави следи. В стаята с вой нахлува горещ вятър, вдигайки във въздуха дребни хартийки и някакъв полупрозрачен син воал.

Бавно излизане от шока:

Първото, което осъзнавам е, че тя е съвършено гола. Извивката на таза ми е странно позната, краката ù навяват усещането, че вече са ме обгръщали, че вече съм ги галил и целувал. Точно тези крака…

Това е тя! Не е кой знае какво откритие. Щях да се учудя, ако в стаята ми беше влетяла неизвестно откъде която и да е друга жена. Смаяният ми поглед забелязва още нещо. То е толкова естествено и едновременно с това – невероятно, че за дванадесет секунди мозъкът ми се изключва.

Тя има криле. В началото мислех, че е някакъв парашут, воал, който се влачи след нея. Но сега ясно виждам как синкавата прозрачна материя излиза изпод лопатките ù, спуска се към лактите и дланите, до върха на кутретата, разклонява се надолу към таза, а после хаотично се набръчква и продължава към счупения прозорец. Колко от тази материя продължава навън? Не знам. Проста сметка – ако тя лети с това нещо, то тези… криле… би трябвало да са десетина пъти по-дълги от нея. Най-малко! А може би греша? Може би тялото ù е много по-леко, отколкото предполагам.

Спонтанен спомен от предната нощ:

Тя е седнала в ръцете ми, като в люлка, кръстосала е крака зад мен и държи лицето ми между дланите си. Аз стоя изправен, сексуалният екстаз е невероятен, неописуем, зашеметяващ, но най-странното е, че не изпитвам умора. Това не е първият ни път за вечерта, не е и вторият, все по-бавно и трудно стигам до оргазъм, но аз не бързам, не съм изморен, мога я държа в ръцете си, докато я обладавам, просто е прекрасно…

Не бързам! И не съм уморен…

Обратно съм ситуацията:

Значи тя е по-лека, отколкото изглежда…

Точно тогава сякаш съзнанието ми се включва на всичките сто процента. Господи! Тя лежи в локва кръв и стъкло, а аз гледам като идиот и анализирам ситуацията! Оставям внимателно безценната незаконната храна и скачам на крака. Хващам я под мишниците и се опитвам да я повдигна. Цялата е в кръв, изплъзва ми се, хващам я по-ниско и без да искам, обхващам гърдите ù. За миг това ме смущава. Сексуално действие, извадено от контекста си, но предизвикващо асоциации. Спомени? Мисловен шум? После! Не сега!

Слагам я на леглото и я отърсвам от парченцата стъкло. По дяволите, има дори в косите! В по-големите рани – също. Трябва да издърпам крилете ù вътре, някой може да види! Не, глупости говоря, трябва най-напред да спра сигнала за дефектно устройство, счупеното стъкло едва ли е просто стъкло. По дяволите, твърде бавен съм! Имам нужда от стимуланти…

Стана. Още едно престъпление, още една причина да ме изпратят в „кошера“. Да вървят по дяволите! Трябва да разбера за какво е всичко това.

Отложих сигнала с десет минути. Дотогава ще я скрия в банята или поне ще я завия с нещо на леглото. Сега да прибера крилете ù…

Миг съзерцание, последен:

От докосването на ръцете ми синкавата полупрозрачна материя става напълно прозрачна. Приближавам я до очите си, но тя изчезва от погледа ми, оставяйки смущаващо усещане за разфокусирано зрение. Или за повреден холограмен апарат. Докосването до нея е още по-неуловимо. Ако не продължаваше встрани от ръцете ми и не изпълваше цялата стая, бих се усъмнил, че държа в ръцете си нещо повече от въздух. Но докосването все пак е ясно доловимо. Напомня на докосването до нежната ù кожа. Даже, още по-точно сравнение – напомня на онова мистично усещане, което изпитвам миг преди да я докосна. Дланта ми чувства топлината, нежността, желанието и надигащия се екстаз, но същинско докосване все още няма… Неволно се навеждам и докосвам прозрачната материя с устни. По синия воал преминава едва доловима тръпка, а тя изохква тихо на леглото и протяга тяло на една страна…

След няколко часа:

Двамата техници смениха стъклото за няколко минути.

Харесвам тази дума – няколко. Не пет цяло и седем, а няколко! Мисловен шум, разбира се, но ми харесва. Изглежда този мисловен шум има своето очарование. Някаква неподправена, вътрешно негова си естетика.

Тя седи на леглото, прегърнала коленете си, и се е втренчила с тъмните си очи в мен. Едното крило се е разстлало по леглото и по пода, другото се е увило около шията ù. Невероятно е колко много може да се свива и разгъва тази мистична материя. Знам, че трябва да поговорим, дошъл е моментът за това. Но някак и двамата не смеем да отроним и дума.

Всъщност аз не съм чувал нито една дума от устата ù. Чувал съм стонове, охкане, тежки въздишки, дори крещене, когато стига до оргазъм… Но нито една думичка! Може би умее да говори само на някакъв синтетичен псевдоезик. Тя е ренегат. И ако съдя по генетичните подобрения, тя е такъв не от едно поколение насам. Все пак някой от двама ни ще трябва да направи първата стъпка. Смешно е, все пак! Да заговориш момиче, оказва се, е по-трудно, отколкото да правиш секс с него. Би трябвало да е обратното…

Вземам кутийката с храна и внимателно ù я подавам. Тя реагира на жеста ми светкавично. Двете ù ръце се стрелват напред, вземат кутийката и я приближават до лицето си. Души я внимателно няколко секунди (няколко!) и после решително бръква вътре с пръсти. Не умее да си служи с китайските клечки. Тънките ù пръстчета буквално нариват храната в устата ù. Сосът на спагетите се опитва да избяга, потичайки по пръстите и дланите ù, но тя умело ги облизва на всеки няколко гребвания. Храната изчезва за по-малко от минута. Накрая тя разкъсва картона на кутийката и също го облизва старателно.

– Още?

Тя кимва ентусиазирано. Значи ме разбира! Но предпочете да отговори с жест вместо с думи.

Още едно нарушение в системата. Не мога да рискувам да я натъпча с произволна храна. Макар че… тя явно е свикнала да яде какво ли не, вероятно е развила резистентност към повечето препарати. Преди малко ме изуми колко бързо и чисто се затвориха раните ù. Не може всичко това да е случайно.

Храната идва навреме и краткото зрелище се повтаря. Коремчето ù видимо се поду. Не смея да ù предложа още, вероятно няма стопер за преяждане. Проблемът със заговарянето отново става актуален.

Ставам от табуретката и отивам при нея. Сядам на леглото, като внимавам да не настъпя несгънатото крило. Тя не е против. Сгушва се в мен и ме обвива с другото си крило. Явно първото е пострадало и трябва да стои така, разгънато. Но другото се движи невероятно пъргаво и леко, сякаш е отделен организъм. А може би е? Нямам идея как точно е решена тази невъзможна биологична задача.

– Разбираш ли ме, когато говоря?

– Да…

Тихичък и кратък отговор. Оказа се толкова просто…

– Откъде си?

Повдига поглед към прозореца и примигва с очи веднъж. Отново жест вместо думи.

– Къде?

– Горе. Високо.

– Колко високо? На покрива на някоя от кулите?

– По-високо! Върху прозрачното пластмасово небе…

Анализ на чутото:

Куполите са направени от невероятно здрав прозрачен полимер. Покриват безбрежния мегаполис подобно на сапунена пяна, задържат слънчевата радиация, регулират парниковия ефект и снабдяват човешкия кошер с достатъчно кислород. Твърдението, че някой е пробил купола и живее върху него, е толкова невероятно, че не мога да го обхвана дори мислено. Имам странното усещане, че е истина, въпреки привидния абсурд.

Какво знам за системата всъщност? Какво знам със сигурност за света, в който живея? Набор от социални умения, които ми позволяват да заема едно по-чистичко местенце в него. Останалото го прави системата. Нужда от програмист? Нищо по-лесно: взема се подходящ изходен материал, включваш го в технологичния оборот, докато усвои проблематиката, докато тя се превърне в негова втора природа, тъпчеш го със стимуланти, филтрираш мисловния му шум и ако случайно започне да се побърква, насъскваш по него друга такава брънка от системата – психотерапевт. Специализиран специално в областта – побъркани програмисти.

Виждал ли съм някога куполите отблизо? Все някъде те опират в земята! Докосвал ли съм с ръка твърдия материал? Знам ли какъв е въздухът отвъд тях? Какво въобще знам за света, в който живея?

Продължение на разговора:

– Защо идваш нощем при мен?

Изглежда това е най-правилния подход. Простички въпроси, без намеци и заобикалки. Тя не умее да лъже и да се преструва. Ще ми каже просто така отговорите на всички загадки. Добрите решения често са смайващо прости.

Но първият ми простичък въпрос видимо я затрудни.

– Аз те харесвам… – каза тя най-сетне.

– Защо? Как въобще разбра, че съществувам?

Два въпроса едновременно. Грешка!

– Как ме намери? – задавам трети, обединяващ въпрос.

– Аз те видях една вечер… Скитах между кулата с червените обувки, кулата, на която кацат машини, и кулата с отхапаната ябълка. Ти стоеше до прозореца и гледаше нещо навън. Ти не ме видя, аз умея да не ме виждат…

Колко странно и изящно се изразява. Кулата с червените обувки. New Line Imaging. Кулата с отхапаната ябълка. Apple Microsystems… Кулата, на която кацат машини, трябва да е онази там, която нямам идея защо не е накичена с реклами от фундамента до върха на антената. Сива уродлива кула-небостъргач, без реклами. Ако не знаеш, че е там, може и да не я забележиш. Тя също умее да не бъде забелязвана. Още едно странно умение.

– Просто реши да дойдеш при мен?

– Да. Дойдох и влязох при теб.

– Прозорецът винаги е заключен. Как влезе?

– Мога да пъхна върха на крилцето си в цепнатината. Езичето се повдига лесно.

Простичко и елегантно. Поне едно нещо да има простичко и елегантно обяснение, а не някакво си биохимично чудо. Уви, само едно нещо. Главният въпрос, който ме връща до сегашното ми положение – какво искат ренегатите от мен? Изглежда няма никакъв заговор, конспирация или замисъл. Тя просто лети нощем, харесва си някого, влиза при него и изчезва преди първите слънчеви лъчи. Биохимичните подобрения са перфектно приспособени за тази цел. Феромони, които създават халюцинации, сексуална свръхвъзбуда, изтриване на временната памет. Криле, с които се движи извън системата и с които отваря прозорци. Леко и съблазнително тяло, пригодено за многократно правене на секс. Бързо зарастващи рани… Може би още някой и друг трик, но не повече. Те не са ренегати, те са най-обикновени специализирали се паразити. Крадат храна, сексуална наслада и временен подслон. Може би и размножителен материал. Нищо повече! Най-обикновени специализирани паразити върху системата.

Е, остава да намеря толкова просто обяснение и на въпроса – защо системата ги толерира, вместо да се отърве от тях. Това би било много лесно…

– Защо дойде при мен? Днес?

При този ми въпрос тя сведе още по-ниско глава и заплака тихо. Опитах се да я прегърна по-силно, да я погаля и утеша. По-скоро не успях.

– Аз ще имам дете. Не мога да се върна горе.

– Върху прозрачното пластмасово небе?

Тя кимна няколко пъти, не го видях, но го усетих по рамото си. Внезапно тя избухна в ридания.

– Защо не можеш? – попитах, когато тя се поуспокои.

– Не е позволено. Деца се раждат само когато някой си отиде. Инак прозрачното пластмасово небе ще се срути върху града.

Пукнатина? Те са намерили пукнатина! Не са пробили спектролита с някакъв невероятен способ. Просто са намерили пукнатина… Каква жестокост само! Драстичен контрол върху раждаемостта. Майката и детето биват изгонвани. Но защо, защо, по дяволите? Простото обяснение на важния въпрос се пропука. За какво им е да скитат между кулите и да прелъстяват случайни индивиди, щом като бременността е смъртно опасна за тях? Простото решение не струва и пукната пара, ако в уравнението няма още нещо с още по-голяма важност от оцеляването им.

Пукната пара… Вече дори не забелязвам мисловния шум. Атавизмите от аналоговото ни минало.

– Защо… – хрумна ми още един въпрос. – Защо ти не отвори прозореца, както обикновено, а влетя през него и се удари?

Тя спря да хлипа на мига и повдигна лице към мен.

– Аз падах. Мислех, че ще се разбия, но в последния момент те видях и паднах в твоята стая.

– Защо си падала? Нали умееш да летиш?

– Заради детето. То ме прави тежка…

Тежка? Само един ден по-късно? Нонсенс! После се сетих. Храната. При нейното леко тяло дори парче пица променя баланса драматично. А след секс тя изпитва чудовищна нужда от храна… Детето няма нищо общо, просто за нея секс и „дете“ са едно и също нещо.

Обобщаване на въпросите:

Защо паразитите вършат нещо, което е смъртоносно опасно за тях?

Защо системата ги търпи?

Какво да правя сега?

– Ще ме изгониш ли? – пита внезапно тя.

Отварям уста да кажа нещо от сорта на: „Не, разбира се, как така ще те изгоня“. Но лъжата сама засяда на гърлото ми. А лъжа ли е? Каква ще е разликата, ако изгонят и двама ни?

– Няма да те изгоня. Сега сме заедно, ти и аз!

Изглежда този отговор я устройва напълно, защото отново се сгушва в мен. Но аз знам, че току-що се е появил още един фундаментален въпрос. Номер четири. Как да направя така, че да не ни изгонят от тук? От тази стая. Или – да намеря къде да отидем. Всъщност този въпрос е отговор на предишния, на номер три. Искам или не, аз вече съм ренегат. Субект извън системата. Но субект, който има в главата си доста пароли и кодове за достъп към самата система. А терминалите са навсякъде. Като оголени нерви на грамадно животно. Аз съм мравката, която трябва да го погъделичка гъсеницата с пипалата си, на точно определеното място, за да изпусне капки медена роса. Аз мога да съм мравката-листорез, не те. Ще се справя ли? Едва ли.

Въпреки това ще е интересно да опитам. Нямам бог знае какво да губя. Странно е как мисловният шум се усилва непрекъснато, но от това се чувствам все по-добре. Хрумва ми една странна асоциация. Рок музика. Съществувал някога стил в музиката, доста шумен и агресивен. Мнозина, когато чуели подобна музика, подскачали като ужилени. Какво е това! Ужас! Спрете го, веднага! Но по-упоритите привиквали с този шум, адаптирали сетивата си към него и скоро оглушителният рев на вокала и китарите са се превръщали в нещо стройно и хармонично. Всичко е въпрос на адаптивност. Дори усещането ни за шум подлежи на адаптация. Вече не се дразня от аналоговия шум в мислите си. Напротив, той ми помага да мисля някак по-различно, да виждам нещата различно. Вероятно е въпрос на време да започна да намирам по-различни и нестандартни решения…

Изведнъж се оказва, че такова време нямам. Пред очите ми притъмнява, светът около мен се завърта и стомахът ми се свива на топка.

Храната! По дяволите, храната!

От устата ми бликва топла и противно воняща течност, падам на една страна и тялото ми започва да се гърчи. Съзнанието ми се изключва и включва спонтанно, като проблясъци. Чувам момичето да пищи, с някаква периферна част от сетивата усещам, че ме държи с малките си ръчички за слепоочията. После губя съзнание окончателно.

Накъде под голямото пластмасово небе:

– Елиза, не те моля да се върна горе, аз и не мога да се върна там. Вече съм твърде тежка! Помогни ми да го спася, моля те!

– Толкова ли е важен за теб? Той е просто един вага.

– Той се грижи за мен! Ако оцелее, ще имам къде да живея и да отгледам детето си! То може да заеме моето място горе!

– Твоето място вече е заето, Габриел. Съжалявам. Ти постъпи неразумно.

– Тогава то ще живее долу.

– Долу? Колко ще издържи според теб? Година? Или смяташ и него да превърнеш във вага?

– Помогни ми! Моля те… Той е силен и умен, ще намери път към щастието, за него и за мен!

– Не вярвам на това, Габриел! Ти постъпи неразумно.

– Моля те. Заради нас! Ти ме обичаше…

– И все още те обичам!

– Тогава ми помогни!

– Не мога да го направя, любов моя… Така ще страдаш повече…

– Ще страдам повече, ако не ми помогнеш! Няма да свия крилете си и няма да падна долу. Ще живея и ще родя детето си, каквото и да ми струва. Той може да ми помогне и да не страдам. Помогни ми да го спася!

– Това е най-неразумното нещо, което съм чувала, Габриел! Не искай от мен да нося този товар на плещите си.

– Ти вече го пое, обич моя. Следвай ме!

Двата сини воала започнаха да описват бавни снижаващи се кръгове, докато се изгубиха сред стърчащите кули и танцуващи светлинки.

Обратно към живота:

Усещанията бавно нахлуват в тялото ми. Болката е толкова голяма, че съзнанието ми упорито се връща към черното нищо. Но нечии ръце упорито ме дърпат към светлината. Усещам силата им, невероятната жизненост, която блика от тях и се влива в мен.

Очите ми се отварят и скоро светлината започна да придобива форми. Нечие красиво лице, надвесено над мен. Продълговат овал, сиво-сини очи, големи устни. Би била най-съблазнителната жена на света, ако отпечатъкът на възрастта не беше толкова ясно доловим. Въпреки това е много хубава и без да го желая, възбудата се надига в мен. Русите ù коси падат свободно около лицето ù, някои кичури са сплетени на плитки и ме галят по гърдите с връхчетата си. Усмихва се. За миг загубвам съзнание.

Когато отново отварям очи, нея вече я няма. Стаята си е все същата, в нея се долавя нечие присъствие. Двама са.

– Сърцето му е слабо, Габриел. Пази го.

– Ще го пазя! И без друго скоро ще ми се подуе коремът и няма да можем…

– Не е само това. Той има нужда от неговата си храна. Без нея сърцето му ще спре.

– Ще се погрижа за това.

– Ти не разбираш нищо от нещата на вага, любов моя. Той сам трябва да се погрижи за това.

„Любов моя…“ Коя е жената, която ме спаси? Габриел? Не, това е момичето, което дойде при мен. Колко съм тъп, дори не я попитах за името ù…

В стаята нахлу горещ вятър – сигурен знак, че прозорецът е отворен. Няколко решителни стъпки на боси крака. И после настава тишина. До мен ляга познато тяло. Тя ме прегръща и се сгушва в мен. Скулите ù са малко по-твърди от обикновено. Значи се усмихва. На себе си или на мен, все едно. Тя е щастлива. А аз, оказва се, съм жив. Още съм слаб, но времето е малко. Ще трябва да се изправя и да се боря. Мой ред е.

Отново е вечер. Примъквам се до терминала. Тя скача преди мен и ме подкрепя колкото може с крехките си ръце. Точно сега главата ми изобщо не иска да мисли. Но това е лесно поправимо. Храна с код сутрешна закуска. Минути преди започване на работа. Две минути за доставка. Форма – шоколадови бисквити и мляко. Става. Поглъщам ги без особен ентусиазъм. Ефектът е светкавичен. В тялото ми сякаш нахлува река от огън. Пръстите ми започват танц върху клавишите, който не може да бъде проследен с просто око.

Логин. Системна конзола. Втора. Трета. Десета! Пространствената ми ориентация между цифрите и символите е просто невероятна. Листинг. Статистически анализ на храната, която поемам. Петстотин и дванайсет битовото число лесно се разбива на шейсет и четири осембитови числа. Едно от тях присъства винаги в храната ми, на всеки дванадесет часа. Бинго! Числото, което присъства в диетата ми сутрин, също е константно, появява се още два пъти през деня. Към края на работния ден има едно хубавичко чисълце за отпускане. Дузина числа, които се появяват от време на време без някакво правило. Има дузина числа, които определят количествата. Това е хубаво. Сега остава да се сетя по колко бисквити изяждам средно сутрин. Десетина? Не е нужно да търся в системата, главата ми веднага подава точния отговор – средно седем цяло и две. Значи количествата за седем бисквити са една нормална доза, превръщаща мозъка ми в логическо торнадо.

Прекалкулиране. Поръчка: пакет бисквити с мозъчни стимуланти. Пакет бисквити с лекарството за сърце. Пакет ли? Нека бъдат цял кашон. Бисквитите са трайни, трябват ми запаси. Е, нека поръчаме и едно пакетче с препарати за отпускане.

Не, не бива да подценявам отново проблема с храната. Химикалите са фундаментът на тази система, повече от стоманата и бетона. Три пакета с бисквити, съдържащи мозъчни супресори, е добро начало. Виж ти, има и специално число, което идва с нощната закуска, в дните, когато съм си поръчвал момиче за секс. Дали е виагра? Или е допълнително лекарство за сърцето ми? Поръчвам и от него, три пакета.

Габриел нагъва до мен бисквити от първата порция и видимо не изпитва нищо, освен блаженство от поетата храна. Няма безумен блясък в очите ù, няма нервни тикове, които евентуално да си изкарва върху клавиатурата, няма въртене на едно място. Напротив, тя е спокойна и притихнала, гризе бисквитки по малко и ме гледа. Когато погледите ни се срещнат, се усмихва мило. Радва ми се. Радва се на един вага.

Сериозен удар по системата:

Храната бе добър ход. Създадох си нов профил и го записах на десетина места в системата. Но не мога да спра дотук. Ако ме открият, няма да има разлика колко точно съм нарушил правилата. Просто ще ме унищожат, каквито и съображения да имат. Такова дълбоко манипулиране на системата не може да бъде допуснато по никакъв начин.

Път назад нямам. Само напред. До дъното на проблема. До отговора на всички въпроси.

– Габриел?

– Да, любими мой?

„Любими мой“. За бившето си гадже използва друг израз, има все пак някакви задръжки… Или просто сменя изразите произволно? Нямам време за това! Трябва да разбера!

– Защо вага не ви преследват?

В отговор тя само клати глава. Би било твърде лесно да науча отговора така. Но не мога да пренебрегвам отговорите, които са под носа ми. Длъжен съм да опитам всичко!

– Помниш ли някога да са ви преследвали?

– Не – клати отново глава.

– Мислиш ли, че те знаят за вас?

– Знаят.

– Как ви наричат вага?

Браво на мен! Сетих се да я питам за названието. Семантичният анализ крие много отговори. А какво значи вага? Едно по едно, изчакай отговора ù! Ох, превъзбудата е ужасна, всяка секунда чакане е мъчение…

– Наричат ни „ангели“.

Ангели? Защо, по дяволите… Това е дума от дълбокото аналогово минало… Справка. „Ангел“ означава добра вест. Вестител. Има и второ значение – пазител. Митично същество, което пази някого. Вага нарича паразитите си „ангели“, дълго след като думата е загубила смисъл. Защо! Искам да крещя, но все още се сдържам…

– Защо вие ги наричате вага?

– Не знам, мили мой.

„Мили мой“? Не сега! По дяволите, не сега! Съсредоточи се! Още една бисквитка, от новите…

– Чувала ли си някой да ги нарича различно?

– Да. Ратт ги наричат веги.

– Ратт? Кои са ратт?

– Тези, които копаят дупки в бетона и живеят в тях.

Дупки в бетона! Каква брилянтна идея! Кому ли е хрумнала за първи път? Ако си ренегат, къде би паразитирал, в един свръхнаселен свят? Дупки в бетона! Тези огромни кули и съоръжения, те заемат стотици кубични километри железобетон. Какво по-просто от това да намериш убежище там? Нужни са ти само едно длето от закалена стомана и чук. И упоритост, но нея я има в изобилие. Идва от желанието да живееш.

Ратт. Плъх, на един от старите езици. А плъх е животно, което живее в подсистемите и се храни с всичко, дори с пластмаса. Защоратт наричат хората в системата веги? Вега е символ в една от старите азбуки… Къде е връзката? Вега…

– Защо ратт ги наричат веги?

– Не знам, мили мой.

„Мили мой“. Повтори се…

– Как ви наричат ратт?

– Не знам, обич моя.

– Къде мога да намеря ратт?

– Те са навсякъде, мили мой.

Навсякъде… Главата ми ще се пръсне от данните, които се опитвам да обобщя. Една бисквитка със супресори. Прав бях да си поръчам и от тях. Първо обаче да се погрижа за доктор Уилкинс и гадното инспекторче. Няма да е толкова лесно да се отърва от тях. Ето ви малко специални добавки в храната, колкото да не се изгърбите от работа! Мисловният шум се превърна в цяла симфония и това е невероятно! Просто невероятно!

Как да разбера кой код за вакуумните асансьори къде е разположен в пространството? Някъде трябва да има схема за това. Ремонтната бригада все някак се ориентира… Някъде трябва да има тримерна проекция на транспортната система. Нонсенс! Проекцията може да е пред очите ми, но аз не мога да я насложа върху реалността. Ето този слой например може да е на повърхността, а може да е на сто нива под нея. Нямам ориентир…

– Габриел?

– Да, мили?

– Можеш ли да летиш? Съвсем малко?

– Мисля, че… да…

– Ще можеш ли да се спуснеш до онази тераса?

Тя кима решително с глава.

– Добре. Отиди там. На терасата има вакуумен асансьор. Влез в него и натисни този бутон. Той ще те върне при мен…

Още преди да завърша изречението си, в очите ù се появява панически ужас.

– Нищо лошо няма да ти се случи, любов моя – казвам, докато я прегръщам и я утешавам. – Нежно е! За теб и мен.

– Тръбата ще засмуче крилете ми… Ще ги разкъса…

– Няма! Обещавам ти. Виж… Ще облечеш това. И това! Хубаво ще се загънеш и нищо лошо няма да ти се случи!

– Ще изляза другаде и никога няма да те намеря.

– Довери ми се! Ще натиснеш този бутон и ще допреш картата ми до червеното прозорче. Не се страхувай, аз ще те следя оттук. Бутонът и картата! Опитай…

Известно време я утешавам и правим сухи тренировки. Все още се страхува. Вярва ми, но паническият страх от нещата на вага не я изоставя.

– Ако не успееш от първия път, влез отново и опитай пак. Ако пак не успееш, излез навън, изяж тези две бисквити и ме намери. Те ще ти дадат сила!

Последното не е вярно. Тя има фантастична резистентност към всякаква химия, но се нуждае от нещо, което да ù вдъхна увереност.

Габриел кимва и взема дрехите ми под мишница. С едно леко подскачане стъпва на перваза на прозореца, отваря го и изчезва в тъмното. Опитвам се да я проследя с поглед, но тя изчезва в нощта след броени секунди. Все пак забелязвам сянката ù, когато каца на издадената тераса. Минават две много дълги минути. По-точно – две минути и седем секунди. На осмата асансьорната клапа измлясква и от нея излиза Габриел. Слава богу!

Увила се е с дрехите ми доста нескопосано, но важното е, че всичко е наред. Малко е изплашена и обидена, защото я накарах да направи нещо, което не желае. Но логфайлът на асансьорната система е безценен. Ето го! А0F4-5RXF-P828 към FC8G-66TJ-D2X5. Вторият код е моята точка, първият – платформата, до която тя долетя. Вече имам ориентир!

– Чакай ме тук, любима моя! Ще се върна скоро, обещавам.

А0F4-5RXF-P828.

Колко е просто! Излизам на пустата платформа и поглеждам надолу. Повърхността все още е забулена в омара. Но щом платформата се вижда от моя прозорец, значи мога да направя следващия преход надолу.

А0F4-5RXG-WQ4T. С кракване, защото кодът е заключен.

Нечия стая. Много напомня моята. Някой спи на леглото, но не помръдва. Трябва ми само да надникна през прозореца. Нищо! Лилава неонова омара.

Още един преход. И още един. Господи, колко е високо това нещо…

Поредният преход ме отвежда до някакво сервизно помещение. Няма прозорци или врати, които да водят нанякъде. Лош късмет… Малка хоризонтална корекция. Излизам на някакъв мост, който води до друга платформа. Отсрещният небостъргач е само на двайсетина метра от мен. Гледан от моята стая, той се губи в далечината, но тук той почти се допира с другите кули. Поглеждам през парапета на рампата. Повърхността е само на няколко метра под мен. Два етажа. Мога да скоча, ако долу няма асансьорна клапа. Може би това не е истинската повърхност, може би под нея има още десетки хоризонтални повърхности, но това няма никакво значение. Бетонните основи тук са дебели десетки метри. Ратт са някъде наоколо… Може би тук дори е по-подходящо място. Долу има множество безформени боклуци. За мен са силно отблъскващи, но за един паразит вероятно са рай. Внезапно ми хрумва нелоша идея.

Ако ратт живеят тук някъде, значи се хранят с неща, които падат от прозорците и платформите. По принцип, всички хвърлят храната си в утилизатора, но над мен има хиляди етажи със стотици стаи на всяко ниво. Колкото и малко да изхвърлят през прозореца, то ще падне тук. Значи мога да използвам примамка…

Натрошавам бисквитите в дланта си и хвърлям трохите наоколо. После хвърлям и няколко цели парчета. Не знам дали реагират повече на миризма или на шум от падащи предмети. Чакам.

Минават няколко секунди в пълна тишина. После боклуците се раздвижват и от тях изпълзяват странни създания. Ориентират се по миризмата великолепно – намират безпогрешно бисквитите сред общия боклук. Влизам в асансьорната клапа и излизам на повърхността. Вече мога да се прицелвам с точност до едно ниво.

Нищо. Всичко е застинало и мъртво. Никакво движение. Но аз знам, че са тук. Прикривам се в сенките и хвърлям още една бисквитка. Чакам. Нещо се раздвижва и замира. Още една, по-близо до мен…

Отново неуловимо движение и тишина. Усещат, че съм тук, страхуват се от мен, но храната е с първостепенна важност! Няма смисъл да се крия. Излизам от укритието си и изсипвам пакетчето от бисквити пред краката си. За по-сигурно клякам до тях. Клекналият човек е по-малка заплаха. Не може да хукне към теб внезапно, не може да те нападне, да те стигне и да ти направи нещо лошо. Най-близката камара с боклуци до мен се раздвижва и се надига. Изпод безформената нечистотия надникват две живи очички, втренчват се в мен и чакат да сторя нещо. Лицето е гъсто обрасло и не се вижда. В брадата също има вплетени боклуци. Зрелището си е страшничко. Прилича на някакво митично чудовище. На оживяло дърво, скала, камък. Само че не е дърво-скала-камък, а оживяла купчина боклуци.

– Искаш ли да ядеш?

Погледът му жадно се впива в бисквитката между пръстите ми.

– Ще ти я дам, ако говориш с мен.

В изражението му нищо не се променя. Гледа ту храната, ту мен. Колебае се.

– Вземи – и му я подхвърлям. Наоколо тутакси се появяват още чудовища. Той започва да нервничи. – Ще ти дам и останалите, ако разговаряш с мен.

Старая се да говоря ясно и отчетливо. Безформената брада се раздвижва и изпод нея долита гърлен звук.

– Ти си ратт?

Брадата и боклуците красноречиво кимват.

– Откога живееш така? Отдавна?

– Преди бях програмист. Като теб.

Ясният и чист отговор ме смайват повече от съдържанието му. Значи той…

– Хубави бисквити. Стимуланти. Не бях ял такава храна отдавна – додава той.

– Защо живееш така?

– Защото не исках да отида в „кошера“. Имам клаустрофобия. Препаратите не помогнаха. Никой не ми помогна.

– Но ти си бил програмист! Защо в „кошера“?

– Много програмисти живеят в „кошера“. Ти не знаеш.

– Но защо…

Господи, колко много информация, нужна ми е! Вземам една от бисквитите пред краката ми и я поглъщам. Още една! В мозъка ми отново нахлуват реки от енергия. Сега спокойно!

Новите факти. Систематизирай! Задавай въпроси и систематизирай. Пред теб стои езеро от информация…

– Защо не си осигури кодове за достъп до системата?

– В началото имах. Но не можах да налучкам правилната комбинация на химикалите. Загубих острота и един ден вече нямах нищо.

– Откога не си говорил?

– Не помня.

– Как общувате помежду си? Всички ли сте бивши служители?

По-спокойно! По един въпрос само!

– Не. Има и такива, които се раждат тук.

Господи! Колко са окаяни и колко жизнени! Като всеки истински паразит… Сега внимателно!

– Как общувате помежду си?

– Показах ти.

– Нищо не чух…

– Няма и да чуеш. Вага не може да чуе нашите думи.

Инфразвук? Вълна от феромони? Нещо, което не се чува и не се вижда… Примитивно и много ефективно. Трябва да са феромони, щом ангелите знаят как ги наричат ратт. Като мравките и пчелите.

– Защо наричате служителите в системата веги?

Реакцията му ме смая за пореден път. Брадата се разтресе и започна да издава грухтящи звуци. Трябваха ми няколко секунди, за да осъзная, че всъщност се смее. Искрено и неподправено.

– Какво смешно има във въпроса ми?

– Не ние ги наричаме веги. Те сами се наричат веги. Вегети!

В следващия миг се случиха няколко неща. Купчината боклуци, която някога е била програмист, се стрелна напред с изумяваща скорост и двете бисквити под краката ми изчезнаха. Други подобни купчинки боклуци се нахвърлиха отгоре му и настана боричкане, ръмжене и съскане. В носа ме блъсна остра зловонна миризма. Ревна сирена, чу се мляскане на няколко асансьорни шахти едновременно и наоколо се изпълни с хора в сини униформи.

Хукнах към най-близката асансьорна клапа, от нея изскочи още един човек, но аз го повалих. Нечии ръце ме хванаха за дрехата и ме събориха на земята. Пространството около мен мигом се изпълни с боклуци. Опитах се да се надигна, но удар в тила ме запрати на земята и това бе всичко.

Отново мъчително събуждане:

Малка стая без никаква мебелировка. Голи бетонни стени, мъждукаща крушка на тавана и метална врата. Нищо повече. Самата стая е повече от тясна. Едва мога да се обърна, и то само ако се изправя.

В главата ми има огромен съсирек от информация, която крещи за обработка. А аз не мога да мисля. Болката на тила ми пулсира като удар на църковна камбана. Какво прекрасно сравнение! Църква. Камбана. Мисловният шум е доминиращ, неспособен съм и на най-простото логично заключение. Може би е време да се науча да мисля така? Може би някога, дълбоко в аналоговото ни минало, нашите предци са мислили само и изключително така.

Само и изключително. Това е логическа конструкция. Значи все още мога да извличам следствията от предпоставките, да следвам връзките и да градя модели, които ги обобщават в някаква цялост. С други думи – да мисля логично. Всяко ново понятие спестява куп предшестващи го конструкции. Но натрупването на нови понятия е страшен капан, от който няма измъкване. Затова е полезно да се обясняват нещата по няколко начина. Просто и сложно. Докато стигнеш до основополагащите първични понятия…

Получава се. Мога да мисля логично, ако се съсредоточа. Но какво не бих дал точно сега за една подходяща бисквитка…

Леко усещане за нонсенс. Пробив в логическата конструкция, който води до нова, по-добра конструкция. Да допуснем възможността, че всичко е само мисловен рефлекс? Че нямам действителна нужда от никакви бисквитки, за да освободя мощните изчислителни процеси в главата си? Че това е само една заблуда, предизвикана от леки наркотични вещества, целящи единствено да притъпят депресивния ефект от факта, че живеем в един гигантски мравуняк? Знам, да, преди час го изпитах лично – една бисквитка сътвори чудеса с главата ми. Но това все още не опровергава хипотезата ми. Трябва да опитам! И дори да се проваля, това нищо няма да значи. Ще означава нещо само ако успея.

Да видим… Трябва да е подобно на фантазиите, които човек използва при самозадоволяването. Образи, които действат директно на подсъзнанието. Възбудата нараства, отприщва нужните вещества, които правят фантазиите още по-реални и ярки. После процесът става автономен…

Какво може да ме накара да фокусирам мислите си? Какво предизвиква адреналинов шок? Непосредствена опасност? Зад ъгъла дебне опасност… Не, лош дебют! Опасността дебне иззад металната врата. В момента някой ме наблюдава и анализира реакциите ми. Присъдата ми се пише в нечия глава, но всъщност тя на свой ред е детерминирана от подходящ химичен коктейл. Системата не може да си позволи опасност на такова ниво. Няма дори да ме пратят в кошера, няма да ме оставят да заживея сред боклуците. Твърде опасен съм. Твърде много вратички познавам…

Ето това е! През цялото време се страхувам от реакцията на системата. Това доминира в мислите ми, това ме фокусира! През цялото време! Как, по дяволите, не съм го забелязал? Достатъчно е да помисля за това и се превръщам в аналитична машина. Пулсът ми е сто двадесет и две цяло и пет в секунда. Минали са сто четиридесет и осем секунди, откакто направих опит да ускоря мисловните си процеси. Температурата на тялото ми е повишена с нула цяло и седем градуса. Бил съм в безсъзнание не повече от четири часа, защото не съм поемал храна, откакто ме арестуваха, а сърдечните ми проблеми не са се проявили. После ще опитам да анализирам и тях. Сега най-важното е да обобщя информацията.

Защо се смееше брадатият? Защо нарича хората от системата вегети? Грешка. Той каза, че именно те се наричат така. И това му се стори прекалено смешно. Човек, който не е говорил и още по-малко се е смял от десетилетия, се засмя неудържимо на тази простичка констатация, пренебрегвайки всичките си инстинкти за оцеляване. Какво е вегет? Вегета? Вегети?

Шок! Вегети е съкратено от вегетирам. Хората в системата вегетират! И не само това – самите те се наричат така… Кой? Никога не съм чувал някой да нарича другиго така. И все пак – щом някой от системата нарича служителите от системата вегети, значи счита, че те вегетират. Но това не е нещо ново. Всеки може да съобрази този факт. Мускулите ни атрофират, тясната специализация на труда става все по-тясна, биохимичните подобрения стават все по-необходими, но това не е от вчера! Не се връзва… Защо вегетират? Защо?

Втори шок! Вегетацията не е физиологична. Това е психическа вегетация! Кръгозор, странични интереси, емоционални изживявания! Господи! Всичко си идва на място. Мисловният шум, филтрите, психотерапията, химикалите, точните цикли на целия този кошер! Всичко! Но щом има вегетиращи, трябва да има и хора, които са извън тази схема. Хора, които експлоатират системата. Или няма? Възможно ли е всичко да е един огромен набрал инерция процес? Без полза, без облагодетелствани, без мравки, които да доят медните гъсеници? Без елит? Не. По-скоро не. Но не мога да отсека – нонсенс. Чувствам, че в това предположение има нещо вярно.

Чувствам? Време е да се усмихна на себе си. Явно ще се науча да мисля по архаичния начин, при това съвсем скоро. Трябва само да не го спирам…

Осемнайсет секунди мозъчна атака. На двадесет и петата секунда металната врата се отваря и влиза човек в синя униформа със спринцовка в ръка. Гледа ме изпитателно, за да прецени ще окажа ли съпротива и колко.

Знам, че е безсмислено. Преди да влезе при мен, си е взел хапчетата. Не изглежда нито едър, нито силен, но може да ми счупи ръката с едно небрежно движение. Както и всяка друга кост.

Протягам ръката си напред, с вените нагоре. Ръкав и без друго нямам…

Убождането е бързо и точно. В кръвта ми нахлува нещо, от което мигом ми се доспива. Но мозъчната атака не е приключила. Времето за реакция послушно се разтяга, всяка секунда е достатъчна за множество изводи. Мога да си представя какво плува в кръвта ми. Обаче то още не е стигнало до мозъка. Не мога да го неутрализирам. Но разграждането има определена скорост, която мога да контролирам. Не знам дали това ще ми помогне. Във всеки случай, ще се събудя малко по-рано от очакваното.

Събуждане:

Седя добре овързан на метален стол. Не смея да отворя очи, пред мен има някой, който си мисли, че спя. По мен има налепени множество датчици, които ме издават. Това вече няма значение. Оставиха ме да се събудя, значи още не е дошъл сетният ми час. Наоколо е невероятно, направо фантастично просторно. Не съм бил никога в такова огромно помещение.

– Хайде, Бенедикт. Добре се преструваш, но не е необходимо.

Гласът ми е познат. Доктор Уилкинс. Виж го ти, какъв кабинет има. Тук биха могли да живея десетки, ако не и стотици хора. Таванът е висок, наоколо са само прозорци от пода до тавана. Залата е кръгла, градът се вижда във всяка една посока. Сигурно сме на върха на някоя кула. В средата има огромна колона, вероятно куха, защото има асансьорна клапа. Наоколо има няколко по-малки колони. Бюрото на докторчето е единствената мебел в залата. Но освен него има причудливи композиции от керамика, светлина и вода. Водоскоци! Водата блика от няколко малки отвора, струйките се усукват на осмица, под действието на насочени въздушни струи, светлинките ги оцветяват и после се спускат по улейчета, потънали в зеленина. През живота си не бях виждал такова разточителство и разкош. На стари филми – колкото искаш. Но на живо малцина са виждали дори живи растения. По разни поставки горят свещи и пръскат приятен аромат. Дори една имитация на богинята Нике се включва в общото великолепие.

– Защо се събудих?

Директният подход е незаменим. Щом не съм унищожен, значи все още съм им необходим. Нещо дребно, което може да бъде изтръгнато от мен с помощта на разговори. В противен случай мястото щеше да е друго и разпитващият щеше да е друг.

– Защото никой не се кани да те заличава.

Заличава! Имат си хубава думичка, изразяваща необходимо действие. Значи тази опция си е съвсем реална, не е просто насадена фобия.

– Тогава ме развържете!

– И това не мога да направя. Прекалено си опасен, Бенедикт.

– Ако бях опасен за системата, щяхте вече да ме заличите?

– Ти си опасен преди всичко за себе си, Бенедикт. Още не го осъзнаваш, но ти представляваш голяма ценност за нас. И голяма заплаха за системата, заплашвайки себе си. Тоест, ти заплашваш системата индиректно. Ние не можем…

– Нонсенс! – изкрещях ядосан – Аз не съм незаменим за системата! Вие ме държите, защото имам връзка с представител на ренегатите на системата!

Доктор Уилкинс се усмихна снизходително, показвайки ми колко съм далеч от истината.

Бисквитката… Бисквитката с мозъчните стимуланти. Страхът от системата! Те ще ме заличат, когато научат каквото ги интересува!

Защо ми пробутва това, че съм ценност? Какво иска от мен? Не съм чак толкова уникален програмист. Една система не може да си позволи незаменими части. Значи все пак съм ценен за тях, защото имам връзка с ангел. Очевидно е. Но неговото подсмихване беше рефлексивно и неподправено. Какво пропускам? Не съм ценен като връзка… Ценен съм като… Примамка!

Да! Системата толерира своите паразити, защото по някакъв начин са ценни за нея. Не само с „прекалено добрата си технология“. Има нещо повече в това. Ангели! Пазители? Пазители на вегите. Ангелите пазят системата от пълно и окончателно психическо вегетиране?

Нонсенс… Ангелите са твърде малко, за да променят каквото и да е. Да не говорим, че от тях остават само едни мокри сънища и малка армия клиенти за психотерапевтите. Защо? Какво имат ангелите, което вегите не мога да вземат със сила? Някакъв процес, който едните извършват, а другите се опитват да контролират? Да насочват?

Полъх на истинност. Трябва ми още информация.

– Какво искате от мен?

– От теб?

Учудването в гласа му е искрено. Те не искат нещо от мен. Аз стоя тук, вързан като пашкул, и с това си свойство съм ценен за системата. Не трябва да правя каквото и да, трябва само да стоя тук и това е ценност? Господи, аз съм примамка! Примамка за ангел! Не, и това не е. Ако поискат, ще пратят хеликоптер горе и с упойващи муниции могат да си наловят колкото искат ангелчета. Или не е толкова просто. Защо точно аз съм примамка? Те няма да дойдат за мен! Онази приятелка на Габриел, тя определено не искаше да ме спасява. Направи го заради бившето си гадже. Значи няма да дойде нито тя, нито армия от хвъркати воини. Мога да бъда примамка единствено за Габриел, която няма да дойде, защото не може да лети. А не може да лети, защото…

Зави ми се свят от тази мисъл. Толкова е просто! И естествено. Аз съм примамка не просто за ангел, а за ангел с дете в корема. Те искат детето! Искат дете на ангел! Вероятно никога не са имали шанс да докопат такова. Вероятно ангелите имат някакъв защитен механизъм срещу нежелано забременяване. Защо не поставиха капан в стаята ми? Не са очаквали да се случи толкова скоро? Самата Габриел каза, че случайно ме е видяла… Неважни подробности! Важното е, че те искат дете на ангел. Имат примамка, имат подходящ терен, имат всичко!

И последен щрих: аз съм опасен за себе си, защото мога да осъзная всичко това и да го спра. Мога сам да унищожа себе си и така няма да бъда примамка за никого. Мога да спра дишането си. Но така не е сигурно, тя вероятно вече е видяла, че стоя тук, омотан. Ако главата ми клюмне, може просто да съм заспал. Трябва да предизвикам адреналинов шок и да се отвържа, после да скоча през прозореца, така че тя да ме види. И може би така ще я спася, както и детето.

Обтягам леко връзките. На бюрото на доктор Уилкинс (един господ го знае дали наистина е доктор…) светва малка синя светлина и той ме поглежда с усмивка.

– Знаеш ли, Бенедикт, защо си толкова опасен за системата? Прав си, ти си много опасен за системата като цяло. Но защо? Питал ли си се?

– Защото мога да заобикалям правилата. Защото имам достъп…

– Глупости! Това всеки програмист го може. Ние следим всеки един нарушител, но рядко се намесваме. Какво би могъл да сториш с кодовете си за достъп? Да спреш въздуха на тази сграда? Но ти не би го направил, Бен! Какво тогава? Да си поръчваш първокачествени момичета всяка нощ? Но ти имаш тази привилегия и без да нарушаваш никакви правила. Кабинет като този? Харесва ли ти?

– Бива си го…

– Но ти дори не подозираше, че съществуват такива места, Бен! – почти крещи доктор Уилкинс. – Как би могъл да кракнеш нещо, което не подозираш, че съществува? В мрежата това място е просто бинарен код, който никога няма да ти хрумне да анализираш и съпоставиш със скромната си стаичка. Номерът с храната беше блестящ, признавам, но колко далеч щеше да стигнеш? Щеше да нарушаваш правилата по малко и да живееш във вечен страх, че всеки миг ще те разкрият. И никога нямаше да направиш следващата стъпка. Не ми ли вярваш?

– Не – лъжа аз.

– Напразно. В скромната си кариера съм наблюдавал точно сто седемдесет и три случая като твоя. Нито един от тях, уверявам те – нито един, не се опита да постигне нещо повече от това да измами системата и да живее тихо и кротко.

– Казвате ми твърде много, за да ме оставите жив – прекъсвам го с леден тон.

– Така е. Не се заблуждавай, не можеш да разкъсаш връзките. От същия материал е построен целият ни свят. Хиляди пъти по-здрав от стомана. Но понеже виждам, че опитваш…

Каква е връзката? Защо ми казва всичко това? Защо при опита ми да се развържа той ми призна всичко това? Защо има датчик на връзките?

– Защо съм толкова опасен за системата?

Директен подход. Всичко или нищо.

– Заради твоята фантастична невъзприемчивост към стимуланти, Бен!

Тържеството по лицето на Уилкинс е пълно. Скача от големия си стол и започва да ме обикаля, размахвайки уродливите си крайници.

– Отдавна забелязах, че ти си абсолютно невъзприемчив към стимуланти. Те ти действат, да, но никога пряко на твоята воля. Ти сам решаваш дали да ги допуснеш или не. Ето сега например – ти се събуди четиридесет минути по-рано от предвиденото. А това значи, че можеш да предизвикваш същите реакции и без стимуланти. Можеш да ги игнорираш, можеш и да ги имитираш. Това е направо фантастично! Подобна способност имат само те, Бен…

И той многозначително поглежда нагоре.

– Аз не съм ангел.

– Не си, за съжаление. Казвам „за съжаление“, защото ти, за разлика от тях, си част от системата. Точно затова си твърде опасен за нея!

Лъже! В мига, в който излъга, започна да пояснява, за да е по-убедителен. Но лъже. Къде? „Казвам „за съжаление“, защото…“ Точно тук. Той не съжалява, че съм такъв! Той има нужда точно от това! Но аз съм опасен! Затова иска дете от ангел! Ще го превърне в послушен и добре дресиран елемент от системата. Не реагира на стимуланти, но все някакъв начин за контрол ще се изнамери. Системата не може да си позволи елемент, който не може да контролира! Нямам никакви шансове…

Свръхдоза адреналин! Връзките са здрави, но не и плътта ми. Ще я остържа от костите си и все някак ще се докопам до прозореца. Дано стъклото не е много здраво…

Доктор Уилкинс подскача от изненада. Удря ме неумело с юмрук в челюстта, от което падам на една страна заедно със стола. Опитва се да ме изправи обратно, но не успява. Оглежда се нервно наоколо, сякаш очаква от някого помощ или указания.

Точно в този миг едно синьо петно се появява от тъмното и стъклото пред него буквално се взривява. Острите парчета летят като шрапнели наоколо. От ударната вълна водата от водоскока полита на милиони капчици във въздуха. Торнадото запраща дребния доктор назад, удря го в статуята на Нике и чак тогава го пуска на пода. Синьото кълбо се развива и от него изскача Габриел. Приклекнала, свирепа и готова за нов скок. От ръцете ù стърчат като саби продълженията на крилете ù. От кого се бои?

След миг пространството наоколо се изпълва с хора. Електрическите палки съскат заплашително. Полицаите се подреждат във формации по двама и трима, неколцина зад първата редица са приготвили мрежа. Габриел замахва рязко с едното си крило и нова порция стъклени шрапнели засипват нападателите. Преимуществото ù трае само миг, докато нападателите крият очите си, но тя ги връхлита като синя топка и поваля неколцина от тях. Мрежата е метната, но нов плясък на крилете я изпраща върху тези, които са я хвърлили.

Не може да издържи така вечно! Трябва да направя нещо, да ù помогна. Ръцете ми все още са приковани, адреналиновият шок е отминал, а втори такъв ще ме убие и няма да постигна нищо. Ако просто умра, тя няма да се откаже. Ще се бие докрай, докато я заловят…

– Изтикай ме до ръба! Бързо!

За моя най-голяма изненада не се налага да я увещавам. Тя хваща стола с една ръка и с всички сили тръгва назад. Сините униформи се окопитват и се опитват да я стигнат, но е твърде късно. Празното пространство ни поглъща и всичко свършва.

Нищо не свършва, оказва се…

Падаме. Тя се е вкопчила с крака за мен и се опитва да спре падането. Безполезно е. Носим се неудържимо надолу. Вече седем секунди.

– Остави ме! Остави ме, спаси се! – крясъците ми се губят от свистенето на вятъра. Дори аз не чувам собствените си думи. – Ще загинем и двамата! Спаси себе си и детето!

Имам право само на един опит. Адреналинов шок, освобождавам се и я отблъсквам от себе си, преди сърцето ми да е спряло напълно. Няма да ме догони в падането и ще се спаси. Имам право само на един опит. Само един…

В последния момент ми хрумва едно подобрение на плана. Пот! Изобилие от мазна пот! Това ще ми помогне да се освободя с по-малко адреналин и да я отблъсна по-сигурно.

Дванайсет секунди. Скоростта на падане вече е постоянна. Хайде!

Измъквам ръцете си бързо и лесно. Разтварям обгърналите ме крака и решително се отделям от нея. Очите ù се разширяват от ужас, бори се с крака да ме задържи, но аз съм по-силен от нея. Устата ù е отворена, крещи нещо, но не мога да я чуя.

Остави ме, любов моя! Спаси себе си… Може би умее да чете по устните, затова шептя в лицето ù това отново и отново. Но тя не иска и не може да ме изостави. Краката ù намират опора под мишниците ми и ме стисват отчаяно.

Деветнайсет секунди…

Остави ме! Върни се при своите и отгледай детето ни. Аз някак си ще се оправя. Щастлив бях с теб, остави ме! Не погубвай и двама ни, няма да си го простя, никога. Чуваш ли? Няма!

Двадесет и три секунди.

Хващам решително глезените ù. Задържам краката ù разтворени. Тя се бори, но аз търпеливо изчаквам да се измори. Протягам се максимално напред и се готвя да я пусна. Още малко! Всеки сантиметър е важен! Тя не трябва да ме сграбчва с крака отново. Всеки сантиметър е важен. Още! Ръцете ми са дълги. Прекалено дълги… Нещо не е наред…

Тя вече не крещи. Лицето ù е на два метра от мен, но виждам всяка трапчинка по него. Гледа ме с ужас и изненада.

Двадесет и седем секунди.

Тя излиза от унеса и прави нещо, което ме изненадва. Свива крака и рязко ме удря в гърдите. Не е точно ритник, по-скоро – оттласване. Отскача от мен и разперва крилете си встрани, забавяйки рязко полета си. Примирение? Едва ли…

Още една бисквитка-стимулант. Последна. Колкото да си отговоря на един-единствен последен въпрос. Защо тя се примири изведнъж? Какво видя в мен?

Нонсенс! Единственият и последен въпрос е как така ръцете ми станаха цели два метра дълги? Никой няма такива ръце. Свивам ги пред лицето си и ги поглеждам. Най-обикновени ръце. С една мъничка странна подробност, разбира се. От тях стърчат като саби две тънки сини остриета. Приличат на два лъча синя светлина или на два воала, които се носят по вятъра, право нагоре…

Е, глупако, имаш още три секунди да размишляваш върху въпросите на системата и какво представляваш самият ти. След това, ако не разпериш криле и не полетиш, си загубен… Напълно загубена вегетираща вага…

Епилог:

Градът от тази височина прилича на калейдоскоп. Затваряш очи, тръсваш глава и поглеждаш пак. Нова пъстра картина от светли точици, без какъвто и да е смисъл. Хармонични и мамещо красиви.

Седя на ръба на пукнатината и клатя крака в празното пространство. Лекият вятър издува крилете ми като платна. Те потрепват и се опитват да ме отлепят от пластмасовото прозрачно небе. Мога да се протегна от единия край на света до другия. Те са моя сила и упование, те са моят нов свят!

Трепетът им не е само в синхрон с вятъра. Какъв невероятен материал! Улавят дори електромагнитни трептения, а ефирът прелива от тях. Мога да сърфирам из мрежата без никакъв проблем, да се логвам от която си искам точка, да слушам и анализирам безкрайните потоци от цифри.

Някога, някъде, имало един чудноват професор Х, който пръв осъзнал, че хората в тази система започват да вегетират. И умствено, и физически те започнали да се превръщат в елементи на системата, в нейни самоцелни крайни стъпала. Система заради самата себе си. Контролът върху раждаемостта не вършел никаква работа, защото новите материали позволявали да се правят кули с хиляди етажи, а транспортната система превърнала това кошмарно гъмжило в поносима за обитаване среда. Затова чудноватият професор Х започнал да търси изход от този затворен кръг. Възможностите на генетиката били неограничени, но кому е нужно да създава същества с криле, щом като вакуумните асансьори са сто пъти по-бързи и надеждни? И въпреки това чудноватият професор създал тези уникални паразити, а после ги пуснал на свобода, да се размножават и живеят на воля. Рано или късно вегетирането на системата щяло да доведе до нейния колапс.

Тук има няколко варианта. Дали чудноватият професор се надявал ангелите да спрат процеса на вегетиране, или просто да оцелеят, когато грамадният мравуняк се сгромоляса и се превърне в една пуста гниеща дупка? Не е ясно. Но сред всичките заложби, които той дал на ангелите, една била особено очарователна – заразата. Като всеки истински паразит, те трябвало да разнасят някаква зараза. Например този очарователен материал, който ти позволява хем да летиш, хем да сърфираш из мрежата. И както всеки паразит, те притежавали необходимия глад, спомагащ разнасянето на въпросната зараза. Сексуален глад. Глад за топлина и споделяне на чувствата. Любов, в крайна сметка… Система, която заразява друга система, чрез странна венерическа болест. Или пък я лекува. Въпрос на гледна точка.

Какво невероятно превъплъщение на думичката „свобода“. Паразит, разнасян от други паразити. Колко ли хора го носят в себе си, без да подозират дори? Колко жалко, че ангелите използват крилете си само за да летят. За нещо повече е нужен вага, някой от системата…

Разбира се, това е само предположение, модел. Едва ли е имало такъв чудноват професор. Но е адски приятно да мислиш по този начин. Създава такава топлина и уют отвътре. Сега разбирам, че точно това ми е липсвало винаги. Вече не съм вага, защото нося тази топлина и уют в себе си. Но не съм и ангел. Поне не нося блага вест на системата.

Нощният въздух гали краката ми. Милиони светлинки танцуват под мен и ме мамят. При мен идва Габриел и сяда до мен. Прегръща ме с ръце и се сгушва под рамото ми. Коремът ù вече е огромен. Скоро ще се роди нов живот. В какъв свят ще живее това дете?

Свивам криле, за да не закача Габриел, и бързо се оттласвам от ръба. Тя ми маха за довиждане от високото, после се превръща в точица и изчезва. Прозрачното пластмасово небе остава далеч над мен.

Светът под мен има отчаяна и неосъзната нужда от промяна. Толкова много зависи от чифт криле, по които се отразяват танцуващите неонови светлини на града.

Редактира: Ангелина Илиева

Публикации:

1. Антология „Секси хоризонти“ – „Аргус“, 2008 г.

Музиката

Николай Теллалов

– Продължава ли? – този път Мариана бе повече уморена, отколкото загрижена. На работния ù плот лежеше планшет с предложенията за изследователски планове, които трябваше да съгласува в ролята си на координатор на мисията.

Антон кимна унило и погледна покрай рамото на психоложката към широкия илюминатор. По лилавото небе се къдреха бледосинкави облачета. Светлата мъглива ивица на хоризонта гасеше лъчите на оранжевото слънце, а червеното, почти в зенит още, обагряше изрязаната с клисури камениста равнина, шареше я с бежови пъстринки и чудновати графитени сенки. Пустиня, но грабваше окото.

Мариана бе в затруднение. Всички медицински скенери и психотестове сочеха, че пилотът е здрав.

Той седна в креслото насреща. Пръстите на дясната му длан ритмично потрепваха.

– Същото.

– Някаква промяна? Различна мелодия? Вариации в интензитета?

– Не. Същият синхрон с видимото движение на слънцата, както от самото начало. Та-тарари-та… – опита се той да изтананика, но за пореден път се отказа и махна с ръка. – И да можех да пея, пак нямаше да успея. То не е звук, ами… копнеж, зов, покана… не знам. Снощи отново слушах записи от инфотеката, никаква прилика с нищо.

Настъпи поредното неловко мълчание.

– Просто искам да знам какво ми е! – нещастно разпери ръце пилотът.

– Тони, толкова бих искала да ти помогна… Не размисли ли относно почивката в хибернатора?

Антон енергично поклати глава. Не се нуждаеше от безвремие, искаше лек или поне обяснение.

Преди четири месеца бордово време корабът-пионер се отдели от конквистадора. Грамадният кораб-майка продължи да гаси чудовищната си околосветлинна скорост, докато лекият пионер го изпревари и включи обратна тяга чак в самата система, за да разузнае положението на място и подготви терена за пристигането на колонистите. През тази част от мисията Антон бе достатъчно зает с отговорностите си на капитан, но след като кацнаха на планетата, изведнъж остана без работа. Учените тепърва се оглеждаха откъде и как да започнат програмата. Предстоеше му да се мотае немил-недраг още два месеца, докато конквистадорът не влезе в орбита около новия дом на пътниците и екипажа му.

– Какво става с мен? Кажи какво мислиш, честно! – настоя той.

Тя въздъхна, погледна го строго в очите:

– Липсва ти жена ти, приятел.

Крачейки по огънатия около оста на пионера коридор, Антон си припомняше малките ръце на Олга, усмивката ù и начина, по който накланяше глава. Уви, тя беше главен специалист по хибернаторите в кораба-майка, грижеше се за изкуственото безвремие на четиридесет хиляди души колонисти. Затова бе нужна на конквистадора също толкова, колкото той на пионера.

Да, липсваше му. Откакто се познаваха, никога не бяха се разделяли за повече от денонощие или две. Но знаеха, че планът на мисията изисква от тях половин година един без друг. Подготвяха се психически, като трупаха хубави спомени през вахтите.

Явно не е било достатъчно.

Антон въздъхна. Навярно Мариана има право, връхлетяла го е лека реактивна депресия. И психоложката със сигурност тъгува за своя Анри, който летаргира в стоманеното яйце на хибернационната си капсула. Но защо ли не му се струваше убедителна нейната диагноза? Отказваше да повярва, че е толкова просто. При депресия човек е подтиснат, измъчва го безделие, а не му се прави нищо. Но не чува музика в главата си като единствен симптом.

Музиката. Усети я още при първите орбитални обиколки на бъдещия им дом – хубава планета с плитки до 150 метра морета, които заемаха половината от общата площ. Поносима гравитация, мек топъл климат, лесни минерални ресурси, достатъчно гъста, макар и все още неподходяща за дишане атмосфера. Тогава не обърна внимание на напева в ума си, отдаде го на общата еуфория, напълно естествена за отлично справил се със задълженията си специалист и просто човек, прекосил 11 парсека до заветната цел. Радваше се и на възможността наистина да пилотира, вместо да приема рапорти от невъобразимо бързите и точни машини на конквистадора, протривайки със задник командното кресло.

Беше ли наистина музика? Не би се заклел. Беше нещо… странно. И когато го забеляза и го нарече музика, вече така го възприемаше.

Ако откача, рече си той, много ще огорча Олга.

Спря пред вратата на биолабораторията и реши да се отбие да научи нещо ново.

Вътре Матиас се взираше в окачените ролетни екрани с увеличените изображения на местните микроскопични ксеноорганизми. Мърмореше си под носа и току яростно разрошваше рядката си руса коса.

– Здрасти, Тони – рече той, макар че бяха обядвали заедно преди час и половина.

– Привет. Сензационни открития?

– Имай милост, капитане! Тук сме едва от дванайсет денонощия. Доста бедна екосистема, но ще ми отнеме две-три години само за класификация. Все още не мога да установя вторично бедна ли е или в началото на еволюцията си. Виж този хубавец… и този. Уж са еднакви, а имат напълно различна физиология.

Антон послушно погледна анимираната снимка на създанийцето.

– Не ги различавам едно от друго – призна си той. – Намери ли аналог на ДНК?

– Нямат. Наследствеността се кодира със същите белтъци, от които са изградени. Тромава концепция. Белег за примитивна форма. Проблемът е, че на това примитивно ниво би трябвало да има многообразие на преходни форми. Експериментални модели, така да се каже. Както и предбиотични структури. Ядец. Все едно екосистемите са наистина стари. Просто тукашната форма на живот е избрала такъв модел.

– Доколко изобщо приличат на нас?

– До николко. Въпреки че използват четирсет аминокиселини, от тях само две не са каквито нашите. Но пък вече съм сигурен, че сме индиферентни един към друг. Обаче предпочитам да запазим режима на биологична предпазливост.

– Значи край на караниците ви с Диего за възрастта на планетата?

– Ами! Ще се караме, какво да правим. Само че не за милиарди години, а за стотици милиони. Без кавга няма наука! – ухили се той. – И все пак, и все пак… навярно е вторично бедна. Да… – Матиас престана да зяпа екраните. – Ти как си? Грамофонът още ли свири? – И той направи въртеливо движение с пръст пред челото си.

Антон се усмихна. Тъй де, накъде сме тръгнали със звездолети из Галактиката без чувство за хумор?

– Свири.

– Не бих издържал на такава досада. Монотонно едно и също.

– Хм. Честно казано, не е досадно. Монотонно, провлачено, ама не втръсва. Не омръзва, не дразни, не ме разсейва… мъничко само, по двуслънчево пладне.

– Да, не втръсва… – Микробиологът отново гледаше втренчено екраните.

Антон се досети, че Матиас пак мисли за феномените по своята специалност. След минута ученият се сепна:

– Трябват ми проби за микрофосили! Пращаме ята робосонди, но бих искал да се разходя по терена лично. Не можете ли с Фредерик да измъдрите някакъв по-добър транспорт от бъгитата в хангара?

Антон се засмя, обеща да се заеме, пожела му нова хипотеза и го остави на мира.

На излизане си каза, че Матиас има късмет да е с половинката си тук, понеже Есмер бе свързочник с втора специалност метеорология. Другата двойка бяха опонентът му Диего и Патриша.

В планетоложката лаборатория екраните лежаха върху голям плот в средата на отсека. Диего и Патриша си предаваха планшети със симулации, Есмер обработваше данни от спътниците, извайвайки над плота холограмна картина на въздушните течения. Тримата си общуваха предимно с възклицания и абревиатури, от които ОАЦ (обща атмосферна циркулация) беше най-безобидната.

– Ще попреча ли? – провря глава през отворената врата Антон.

– Тоя пък! – изсумтя Диего и залепи очи към окулярите на микроскоп.

– Открихме серия заледявания! – съобщи Патриша.

– Матиас пък смята, че скоро е имало измиране – рече да покаже съпричастност Антон.

Планетологът, океаноложката и метеороложката погледнаха капитана учудено.

– Какво ще рече това „скоро“? – уточни Есмер, в черната ù лъскава коса играеха отблясъци от индикаторите на уредите наоколо.

– Еее… не знам.

– Нямаме корелация! – отсече Диего. – Заледяванията настъпват с интервал от трийсет и два милиона години…

– Като по часовник! – вметна Патриша. – Цикълът започва преди три цяло и девет Ga…

– … но преди около сто милиона спира. Даже в момента би трябвало да сме в епоха на заледяване.

– И защо така? – учтиво се поинтересува Антон.

– Ха де… Причината не може да е в слънцата, не са от непредсказуем тип. – Диего бе озадачен. Втората му специалност беше астрономия. – А ендогенни фактори не откривам. Планетата е спокойна, дебела кора, обширна мантия, малко течно ядро, слабо изразена тектоника. Не знам. Данните от робосондите не са прецизни! – заключи той обвиняващо.

Антон сви рамене:

– За това имате инженер по инфраструктурата.

– Фредерик заяви, че тонерите в трюма намаляват. За да може да ни печата разни джаджи на Моделиера и занапред, трябвало да започне рудна разработка. Намислил е да филтрира водата от близкото море, за да попълни запасите от конструкционен материал.

– Кога го е решил? – учуди се Антон. – В столовата нищо не каза.

– Нали го знаеш какъв е приказливец… – подхвърли Есмер. Антон кимна. Инженерът беше най-възрастен от пионерния екипаж, уравновесен и мълчалив. Семейството му се намираше в хибернаторите на конквистадора, но той не показваше тъга и униние, спомни си пилотът. – Съобщи ни го преди двайсетина минути. Сега е при Ана за съгласуване.

– Добре, щом Фредерик е зает, ще видя какво аз мога да направя.

– Това е… – Диего пак се откъсна от микроскопа и вдигна палец – много добра идея!

През следващите два дни Антон сглоби от типовите проекти в инфотеката виртуален модел на дисколет. Четири въздушни турбини, едноместна кабина, херметичен багажен отсек и гнезда за стандартни робосонди. Избра захранване: ториев микрореактор и буферна батерия. Експертната система на пионера провери сметките и даде одобрение. Новата машина по замисъл трябваше да развива максимална скорост до 160 клика, да увисва неподвижно при нужда, да устои на ветрове до 40 възела. Максимален таван – 2 километра. За оптимални Антон прецени скорости от нула до 90, а височини – от 5 до 400 метра. Наличието на буферна батерия налагаше разумен предел на обсега на мисиите – 2100 километра.

Самото разпечатване на четириметровия корпус заедно с авиониката отне няколко часа. Фредерик внесе корекции, с които намали разхода на тонери – титанова жица и полимерокерамика – до 200 килограма. Още два часа потрябваха за монтаж на електронна апаратура и поставяне на микрореактора, тях взе от трюма. Оставаше да пробва дисколета в реален полет, преди да пусне за принтиране още шест машини.

На закуска Антон съобщи за намерението си. Подробна холограма на апарата блещукаше в центъра на масата за хранене над панера с питки. Учените харесаха новата играчка, но Антон улови загрижения поглед на Мариана.

– Бих искал след час да започна изпитанията. Ако ръководителят на мисията няма нищо против.

Психоложката кимна след кратко колебание.

Дисколетът се държеше перфектно, гладко се справи с олекотена серия висш пилотаж – за изпълнението ù Антон хлътна в една падина под нивото на радарите на кораба-пионер, за да не хвърля в смут Мариана. Тя бе доволна, че си е намерил занимавка, но още се съмняваше дали е в психическа кондиция.

После дойде откритието.

Антон водеше машината на височина 50 метра със средна скорост, пробвайки леки виражи и накланяне на корпуса, така че да обучи автопилота за нуждите на учените, които щяха да искат да оглеждат терена под себе си. До този момент музиката в главата му беше заглъхнала, без това да го разтревожи.

И в един момент екна!

За няколко секунди остана като зашеметен, макар хоралът да утихна също толкова бързо, колкото бе избухнал. Автопилотът държеше курс, музиката пак се сниши до шепот.

Какво беше това!?

Запази същата височина, зави и пое обратно, но по-бавно.

Този път усилването трая по-дълго. Антон кръстоса терена. Музиката имаше източник, практически точков. Без никакви видими особености на самата повърхност.

– Антон! Наред ли е всичко! Телеметрията показва ускорен пулс! – беше Мариана.

– Няма нищо, просто се развълнувах… от истинския полет. Продължавам по план! – завърши сухо и прекъсна, без да дочака отговор. После зададе на автопилота траектория по разширяваща се спирала, като нагласи ръцете си над планшета с интерактивната карта.

На около седемдесет километра от първия източник регистрира втори. Отбеляза го на картата с палец. Музиката бликна, почти я чуваше и с ушите си, бе по-богата, цял сноп от мелодии. Беше потресаващо прекрасна.

Някаква част от съзнанието му се сви от необясним страх, но хазартът на любопитството надделя. Третият „оркестър“ лежеше на почти права линия с предишните два. След петдесет минути Антон откри четвърти, точно където очакваше. Той зави на деветдесет градуса и потърси още „оркестри“. Не след дълго маркерите върху картата го убедиха, че източниците образуват леко разкривена мрежа от триъгълни клетки. Не можа да установи разлика в мелодиите от точка към точка, но заподозря такава.

Трябваше да докладва. Но какво? Нямаше обективни данни от уредите, само своите усещания. Пресметна, че един от „оркестрите“ се намира на 19 километра североизточно от пионера. Насочи дисколета към него.

Червеното слънце залязваше в булото на хоризонта, над него тъмнееха медени сенки на високи облаци. Кадифена индигова тъмнина постепенно заливаше равнината. На изток по небосвода блеснаха първите трепкави звезди, едри и бодливи. Антон кацна близо до мястото на Източника на мелодията, измъкна се от кокпита и стъпи здраво с двата крака върху коравата земя. Външните микрофони долавяха само шушнене на вятъра в почти безжизнените скали наоколо и механичните шумове от корпуса на машината. А музиката пееше сладко в главата му. Пилотът стоеше, слушаше и се опитваше да подреди блуждаещите си мисли. Знаеше какво да прави. Струваше му се логично. Но не бързаше.

Изведнъж хрумването му се стори глупаво. Понечи да се отдръпне – музиката заскимтя като изоставяно животинче. Антон въздъхна и свърза уредбата на лекия си скафандър с радиостанцията в дисколета. Стегнато описа откритието си. После каза какво възнамерява да прави.

– Съжалявам, Ана – завърши той.

Радиото дълго мълча.

– Дяволите да те вземат, Антон! – с чувство издиша накрая психоложката. – Матиас смята, че рискът е пренебрежим, но не и нулев. Ти си магаре, Тони! Знаеш, че не мога да те спра!

– Благодаря.

– „Благодаря“? Идиот такъв!

– Знам, че така трябва.

Радиоуредбата тихичко съскаше, Мариана изстреля думите, които пилотът очакваше:

– Прави каквото ще правиш, и се прибирай! Под карантина и пълни изследвания! Прекъсвам!

Антон коленичи и свали ръкавицата на скафандъра, усещайки как се пристяга маншетът. Въздухът бе топъл, твърде много въглероден двуокис в атмосферата, парников климат.

Този свят ще бъде мой дом, каза си. Наш дом с Олга и на останалите хора, а и на тези след нас.

В перлената светлина от прожекторите на дисколета човекът допря голата си длан към сухата пръст. И остана така доста дълго. Накрая пристигнаха рамковите всъдеходи от пионера и го прибраха, а дисколетът се върна на автопилот.

Два дни след като Антон го пуснаха от изолатора на медицинския отсек, седмица след безразсъдната му според Мариана постъпка, стеблата на растенията вече бяха достигнали метър височина, вятърът ги галеше. Тревообразен килим пълзеше от Източниците навътре в пустинята. Между стръкчетата сновяха чудновати бръмбаровидни гадинки с радиална симетрия, някои се опитваха да летят. Матиас беше сащисан от необходимостта да се занимава с многоклетъчни организми.

Пилотът повече не чуваше Музиката.

Екипажът заседаваше в столовата.

– Потвърждавам – рече микробиологът. – Тенденцията е белтъците на всяко следващо поколение организми да се уподобяват на земните. Ще се нуждаем от ваксинация.

– Сега пак ми кажи че не са ни чакали! – подхвърли Патриша.

– Чакали са точно нас? Ха!

– Кого да е. Стига да ги защити от нова екокатастрофа. Което можем да направим, както предложи Фредерик – орбитални огледала за повече инсолация, за да компенсираме изстиването на атмосферата. То и без това ще е бавно.

– Това ли е окончателната ви работна хипотеза?

– Да – взе думата Диего. – Вижте, колеги, животът тук се е зародил преди 6 Ga…

– Кажи го на човешки, моля те.

– … преди шест милиарда години. И от четири милиарда насам фотосинтезата е изяждала парниковия въглероден двуокис, заради което е настъпвало охлаждане и унищожително заледяване. Повтаряло се е хиляди пъти на всеки трийсет и нещо милиона години. Вероятно общ минимум на циклите на светимост на звездите като съпътстващ фактор. Докато накрая биосферата не развила способности на система с висока интеграция… и с капацитет да екстраполира…

– Хайде стига! – възмути се Матиас. – Пак говориш фактически за колективен разум!

– Ами… не бих го нарекъл разум в нашия смисъл… Алтернативата е да допуснем намесата на същински разум, който е биопрограмирал цялата глобална екосистема… а после си е отишъл.

– Защо не направо и божествен креационизъм, пфу – сви устни Есмер.

– Повече прилича на истина, програмирането от пришълци, не божества, разбира се, отколкото предположението, че биосферата тук притежава не съвсем, но нещо като разум! Между другото, оттук нататък колонизирането ще се превърне в деликатна работа. Така че имаме късмет, че се случва сега – микробиологът погледна Мариана – а не след старта на Програмата за заселване.

– Смаян съм, че толкова малко се доверяваш на собствената си наука – скромно сви рамене Диего.

– Просто съм объркан от факта, че възраждащата се тук биосфера толкова целенасочено се нагажда към нашия геном! – изсумтя Матиас и се обърна към Антон.

Пилотът с разсеяна усмивка гледаше през илюминатора. Там слънцата смесваха лъчи върху тревите, които се люшкаха на вълни. Във въздуха проблясваха крилцата на първите пеперуди.

– Капитане, ти започна кашата. Какво мислиш?

– А? За кое?

– Коя от двете хипотези ти се струва по-достоверна? Интегрирана биосфера или намеса на разумни пришълци?

Антон се изкашля, усмихна се още по-широко. Екипажът търпеливо чакаше.

– Мисля, че имаме достатъчно време да научим.

Редактира: Лора Бранева

Публикации:

1. Списание „Осем“ – бр. 9/2012, 2012 г.

Илюстрация: Стоян Пешев

Социална фантастика

Атанас П. Славов

Когато Фантастичното, внедрено в отразяване на действителността, представлява социален процес (изобретение, стихия), който променя познатата ни реалност или поражда неочаквано бъдеще, това може да се определи като социална фантастика.

Огромен е списъкът на произведенията, разглеждащи различни състояния на социума, различни интерпретации на бъдещото общество. Цяла плеяда талантливи писатели от десетилетия развиват темите и подходите за моделиране на едно вероятно антиутопично бъдеще, заложени от „Прекрасният нов свят“ на Олдъс Хъксли, „1984“ на Джордж Оруел и „Ние“ на Евгений Замятин. В този поток, породен от тревожното социално мислене на предупреждението, се откроиха шедьоври като „451 градуса по Фаренхайт“ на Рей Бредбъри и „Унищоженият“ от Алфред Бестър, „Сънуват ли андроидите електроовце?“ от Филип Дик и неговата екранизация „Беглец по острието“ от Ридли Скот.

За съжаление, тази блестяща вълна от творби, създадени с много любов и болка по загубената човечност, отприщи мътен поток от подражания и „продължения“, които превърнаха антиутопията в „задължително упражнение“ по „справедливо моделиране на бъдещето“ – нещо като узаконяване на неизбежното зло в „края на историята“. Във филмите пък това упражнение наблегна на приключенската възможност „добрият боец“ от упадъчното общество да трепе безнаказано злодеи. Постепенно се стигна до израждане на направлението и принизяването му до жълта субкултура. Неолибералната пропаганда подхвана вече падащото знаме на антиутопията и го превърна в художествена прислуга на любимата си теза: „Да, светът на пазарното общество е несправедлив, защото отговаря на зверско-егоцентричната човешка природа, но поне това е едно честно моделиране на бъдещето, без заблуждаващи утопични измислици“.

С този извод не са съгласни не само източните писатели фантасти, свързани с левия модел на футурологично мислене. Множество западни автори предложиха позитивна гледна точка към бъдещето. Урсула Ле Гуин в романа си „Освободеният“ даде визията на едно хоризонтално общество (със съвременен етикет бихме го определили като „анархистично“), което не се нуждае от пазар и йерархии, за да функционира успешно. Във втория цикъл от сериала „Стар Трек“, „Следващото поколение“, има епизод, в който жители от нашето време са съживени през ХХІV век и ужасени узнават, че пари вече не съществуват и хората се оценяват по стойността на техните дела и творчество, а не по богатствата им. Още по-далеч отива Грег Беър в романите си „Еон“ и „Вечност“, където моделира град на бъдещето: там всички материални блага се синтезират с технологии, хората определят своята значимост единствено чрез идеите и оригиналността на творческите си замисли, а цялата днешна парично-финансова система е само част от историческата памет.

Тук непременно трябва да споменем руския философско-социален фантаст Иван Ефремов. Той изгради уникалната визия на „Мъглявината Андромеда“ и „Часът на Бика“: свят, в който човечеството представлява планетарен колектив от ярки индивидуалности, общество, в което никой не притежава другия чрез зависимости или власт и където творческото развитие на всеки е условие за творческото саморазвитие на всички, без това да води до антагонистични конфликти. Тези, които побързаха да сложат книгите на Ефремов в категорията „комунистически утопизъм“ и да ги приемат за исторически отпаднали от хода на историята, не са видели не само елинизма и индо-философската трактовка в модела им, но и най-важното: бъдещият свят на Иван Ефремов е възникнал не поради „победата на комунистическата партия“ – а поради „движението по спирала“ към по-висше състояние на чоВечността, поради успешното намиране на пропорциите между биологическата матрица на човешките импулси и самовъзпитанието, самоусъвършенстването. Или както казва писателят: „мярата“.

Това е истинският успех на социалната фантастика – да прилага Фантастичното по закона „Какво би било, ако…“, и да експериментира, да търси и опитва нови възможности.

Именно това правят авторите от по-ново време. Виктор Пелевин например освежи Оруеловата традиция със S.N.U.F.F.: роман-памфлет, сатира със заложен в самата реалност неочакван изход от кризата. Дейвид Зиндел в трилогията си „Реквием за Хомо сапиенс“, устремен към художественото доказване на позитивни идеи, изгради образ на „човек-утопия“, личност, в чиято мирогледна система се съдържа проект за по-висше състояние на чоВечността.

Накрая трябва да споменем и приложенията на Фантастичното към други сфери на реалността, които пораждат социална фантастика. Това може да са нови технологии, променящи структурата на очакваното бъдеще, както е в романа на Николай Теллалов „10–9“ – заради ситуациите, в които нанотехнологиите подлагат на „изпитание чрез възможности“ цялото човечество.

Писателят фантаст има божественото право да въвежда Фантастичното директно в етиката на човека: в „Корабчетата и водата“ и „Огнище върху кулата“ Вячеслав Рибаков представя бъдеще, в което всеобщата телепатия прави лъжата и злонамереността невъзможни.

Интересно е приложението на етическото моделиране във фентъзи романите, когато доведе до истински социални изобретения. Пример за това е романният цикъл „Мечът на истината“ (да не се бърка с едноименния сурогатен телевизионен сериал). Там авторът Тери Гудкайнд въвежда „магически инструмент“: Майката Изповедник, чиято магия не допуска лъжа и по този начин конфликтуващите страни са изправени пред „гарантирана абсолютна правдивост“. Такъв персонаж (въпреки обременяващите последствия за самата жрица) представлява истински етически регулатор на обществото, за който би си мечтал всеки социум в нашия пронизан от лъжи и манипулации свят.

Даването на пример от жанра фентъзи (макар че тук прилагането на Фантастичното не е по нормите на науката, а на мита и приказката) припомня за още нещо – полифункционалността на социалната фантастика. Тя е разпространена не само сред всички литературни направления (колко струва само сатиричната повест на Евгений Лукин „Ще се лекуваме“, в която добралият се до властта менте-психиатър гради диктатура чрез психиатрични диагнози, а репресиите имат вид на „лечение“!). Тя се съдържа и във всички видове изкуство. Нямат брой филмите, живописните произведения, дори музикалните пиеси по теми от социалната фантастика. А в литературата се изявяват не само автори от „гилдията на фантастите“ – пробват се и творци с всемирно признание: „Игра на стъклени перли“ от Херман Хесе, „Островът на естетите“ от Андре Мороа, „Фатерланд“ на Робърт Харис… Не губят интерес към темата и именити съвременници като Умберто Еко и Джон Фаулз.

Препоръчваме ви и:

„Патент САС“ – новела от Светослав Минков

„Пътят на Икар“ – роман от Любен Дилов

„Руфо, червенокосия“ – роман от Иван Мариновски

„Къртицата“ – роман от Любомир Николов

„Убийство в Ню Бабилон“ и „Смърт в раковината“ – повест и роман от Агоп Мелконян

„Хомо Булгарис“ – роман от Владимир Писарски

„Диви теменужки“ – повест от Елена Александрова

„Всичкият блясък на Злото“ – роман от Николай Светлев

„Отвъд пустинята“ – повест от Атанас П. Славов

„По кабела“ – разказ от Алек Попов

„Приказка за поета“ – разказ от Александър Карапанчев

„Бетонната фея“ – роман от Иво Беров

„Ортодокс“ – роман от Григор Гачев

Deja vu – разказ от Христо Карастоянов

„10–9“ – роман от Николай Теллалов

„Тревожно настроение“ и „Шампионите“ – разказ и повест от Георги Малинов

„Те не вярват в приказки“ – повест от Мартин Петков

„Плът от плътта“ – разказ от Светлана Алексиева

„Синдромът Ируканджи“ – разказ от Александър Лютов

„Дивна“ и „Непоискано добро“ (част I и II) – романи от Светлини сред сенките

„Завладей българите!“ – роман от Адриан Лазаровски

„Парченца смърт“ – разказ от Мария Белчева

„2066“ – роман от Александър Томов

„Кастинг за месия“ – роман от Петър Делчев

Напред, човечество!

Любен Дилов

Сега, когато летим вече в първия си боен полет, от който аз не зная дали ще се завърнем, макар задачата ни да не е да влизаме в схватка с врага, а да разузнаем местоположението му и неговите бойни средства, аз бих могъл само да напомня предисторията на конфликта. Истинската летопис на тая война ще я пишат други. Ако, разбира се, тя се състои или ако след нея остане изобщо някой, който да е способен да пише. Впрочем историята показва, че действителните причини за войните обикновено са били скривани зад някакви незначителни поводи, докато в случая поводът съвсем не може да бъде наречен дребен. И това е основната отлика на нашия свещен и справедлив поход от всички предишни войни на Земята.

Началото бе сложено в малкия градец Нима, където се намира психиатричната клиника на известния професор Зимеринг. Как точно е станало, и досега е загадка, но така или иначе, когато нощта се оттеглила от това полукълбо, всички болнични помещения в клиниката се оказали празни. Не бил останал нито един пациент, дори от приспаните с успокоителни инжекции. Паниката сред дежурния персонал трябва да е била неописуема. Тогавашните репортажи във вестниците дават известна представа за нея. Не по-малка е била паниката и в Нима – двеста и петдесет избягали луди за едно такова градче е ужасяваща цифра. За щастие, повечето от жителите му се познавали, ако не по име, то по физиономия, така че подозрителното взиране един другиму в лицата, за да се познае преоблеченият луд, не траело дълго. Но полицията не успяла да открие нито един от тях, а и полицейските кучета преследвали следите им само до средата на голямата поляна в болничния парк, където горките животни почвали да се въртят като обезумели и да вият от злобно безсилие. На десетия ден дежурният в злокобната нощ лекар се самоуби, а директорът проф. Зимеринг, най-големият жив представител на виенската психиатрична школа, полудя и бе настанен в клиниката на проф. Отара, неговия заклет научен противник. Седмица по-късно обаче клиниката на проф. Отара също осъмна изпразнена. Изчезнаха безследно още 186 душевно болни, повечето от тях, както се говореше, опасно луди. Между тях и старият проф. Зимеринг.

Отара направи изявление на пресконференция, че зад цялата тая история според него стоял Зимеринг, в чието душевно здраве той винаги се бил съмнявал. Зимеринг, след като организирал бягството на своите пациенти, се промъкнал в клиниката му, за да отвлече и неговите болни. От въпроса на журналистите обаче как той, опитният специалист, не е могъл да познае, че Зимеринг симулира, Отара се измъкна твърде ловко. Една диагноза в такива случаи не можела да бъде поставена за няколко дена, а освен това имало видове шизофрения, при които болният развивал необикновена съобразителност и бил способен да осъществи своя налудничав замисъл с конгениални логика и хладнокръвие.

Три дни след неговите изявления изчезнаха пациентите на още пет психиатрични болници, и то в съвсем противоположни краища на страната. Обществото нададе вик: Как е възможно да изчезнат не едни и не двама души, а точно осемстотин петдесет и четири човека, при това хора с ненормално държание, а полицията да не е способна да открие нито един от тях. Най-близкото до ума обяснение бе, че тя самата е замесена в тази мистериозна афера, и директорът ù подаде оставка. Но това с нищо не повлия на хода на нещата.

Опозицията отначало беше предпазлива; тя само питаше в своя орган: „Една държава, която не е в състояние да опази своите луди, може ли да се грижи за своите нормални граждани?“. И поиска оставката на правителството. Никое правителство, разбира се, не е лудо да си подава оставката заради искането на опозицията, но когато и осемнайсетата психиатрична клиника се събуди празна, въпреки че бе обградена от десетина въоръжени до зъби агенти, неговото положение стана неудържимо. А старият президент се появи на телевизионния екран. Имаше много уморен, бих казал, съкрушен вид. „Аз не зная какво става в тази страна…“ – започна той и това признание на един президент трогна републиката му. После той призова гражданите да запазят спокойствие, да имат доверие в него, и хвърли вината най-напред на вражеския лагер, който сигурно бил отмъкнал с неясна засега провокаторска цел нашите скъпи психично болни. Но истинският виновник според него в последна сметка се оказа тая хилава демокрация, в която именно било възможно да се случват подобни неща. Той така закрещя накрая срещу демокрацията, наричайки я непригодна вече форма за управление на съвременното общество, че навярно някой от съветниците му се видя принуден да го сръга зад кадъра. Президентът заекна, избърса с невинно бяла кърпичка набръчканото си чело и заяви сломено, че не вижда засега друг изход, освен да обяви военно положение.

Сутрешните вестници, като коментираха неговата реч, още можеха да си позволят да бъдат на разделено мнение. Едни подхващаха версията за вражеската ръка, други изказваха предположението, че лудите са били унищожени в страната от привържениците на ония възгледи, според които неизлечимо болните били излишно бреме на обществото и трябвало чисто и просто да бъдат изтребвани. Сатиричният вестник дръзна даже да направи предложение да се създаде вносна централа за луди, та да се попълнят празните клиники. А вестникът на опозицията отново задаваше въпроси. Защо, питаше той, изчезват ония, които в най-лошия случай са способни само да изпотрошат мебелите в някоя стая? Защо не ония луди, които тласкат народа ни към катастрофа? Но военното положение бе вече обявено и такива въпроси не се прощаваха. Вестникът биде спрян, а редакторите му арестувани за подстрекателство към по-нататъшното отвличане на душевно болните.

В интерес на истината трябва да кажем, че правителството полагаше сериозни усилия да разбули тая мистерия. То напълни две психиатрии с амбулаторно болни, постави между тях агенти-симуланти, но болните, които дотогава кротко си бяха седели в къщи, изчезнаха въпреки силната охрана, а агентите останаха, без да усетят каквото и да било. В тая нощ те спали непробудно, заедно с цялата охрана на клиниките. Мълвата, разбира се, деформира този ход на правителството и го превърна в планомерно събиране на тихите луди от домовете им, за да бъдат също унищожени. Радикалната младеж изпочупи прозорците на правителствените учреждения, проля се кръв, а всички, които имаха такива близки, ги изпокриха. Но въпреки че цензурираната вече преса не съобщи нищо за това, паниката постепенно обхвана целия народ, дори и ония, конто никога дотогава не бяха се замисляли, че на света има душевно болни, и страхотно се изненадаха от действителния брой на психиатричните клиники. Защото в едно общество, където са възможни такива произволи, никой не може да ти гарантира, че утре и ти няма да бъдеш обявен за луд, да изчезнеш в някоя пещ или на дъното на океана – каквито слухове също се носеха.

Правителството се обърна към международната полиция, въпреки че по тоя начин силно накърняваше своя престиж, но след като не бе открита и следа от лудите, естествено се налагаше предположението, че те са били изведени извън страната. Обявите, които Интерпол разпрати по света, бяха повече от необикновени за тая почтена и препатила организация – снимка, име, ръст, цвят, коси, очи, представя се за китаец, въпреки че е белокож, или: страда от манията, че е жираф и постоянно източва врата си, за да гледа отвисоко, или: при среща с други хора вие като вълк…

Светът се смееше и правителството почна да се готви за война със съседната държава. То бе решило, че в този момент само една война би предотвратила революцията. За да придаде все пак на решението си демократичен вид, то свика разпуснатия преди парламент. Но по улиците на столицата се появиха листовки, а полицията и правителството получиха анонимни писма, които им известяваха, че в насрочения ден щели да бъдат отмъкнати и лудите от парламента. „Безсмислено е да вземате каквито и да било мерки – съобщаваха писмата и листовките. – То, все едно, ще стане, както и досега, без да го усетите!“ Войската и полицията обградиха целия парламент с телени мрежи и танкове, но на заседанието не се яви нито един депутат. Едни бяха се обадили, че внезапно са заболели, други – трябвало да заминат по спешна работа. И макар че авторът на тоя шантаж, който даде такъв поразяващ ефект, веднага бе заловен, войната не се състоя.

Докато правителството размишляваше как да подхване наново работата, разузнаването донесе, че и в държавата, която трябваше да бъде нападната, лудите вече били изчезнали от клиниките, само че тамошното правителство, поучено от опита на съседите, смогнало да запази за по-дълго време тайната за това от народа си. Така президентът, който бе изправен пред избора или да се оттегли, или да започне война, можа с облекчение да се яви отново пред телевизията и да обяви, че бедствието е сполетяло и вражеската държава. А само след няколко дни той отмени и военното положение. От всички краища на света загърмяха съобщения, че навсякъде и по същия мистериозен начин се изпразват психиатричните клиники…

Никога в своята история човечеството не бе разтърсвано така дълбоко от каквито и да било събития. Смутът бързо прерастваше в мистична уплаха пред необяснимото явление, застрашаваше скоро да премине във всеобщо безумие. За това немалко допринасяха и разните философи, журналисти и политици, които коментираха събитието в пресата, както и необмислените действия на някои правителства. Някъде те бяха освободили болните от психиатриите и ги разпратили по домовете им. Лудите не изчезнали като своите събратя, но пък започнали да правят пакости. Прибрали ги отново и скоро след това те също сякаш се изпарили във въздуха. Герон, патриархът на философите, разсъждаваше дълбокомислено в една публикация, подета от целия световен печат: „Ако така изчезнат всички ненормални от Земята, кое тогава ще бъде мерило за нормалност? Способно ли е да съществува едно общество само от нормални?…“ Църквата пък, която хилядолетия бе жадувала такова чудо, истерично призоваваше от амвона: „Покайте се, грешници! Върнете се в лоното божие! Това е само прелюдия към новите Содом и Гомор. Бог прибира при себе си чистите и невинните, за да сгромоляса след това своя унищожителен гняв върху грешниците…“

За паниката допринесе особено много и едно произведение на изтъкнатия писател-фантаст Минос Папазян. Твърде необмислено, воден само от чисто литературни спекулации, той не бе обявил в подзаглавието, че разказът му е фантастична измислица, а бе му придал „документален“ вид, като го водеше от името на някакъв човек, който погрешка бива отвлечен заедно с лудите, а после бил върнат. Папазян разработваше всъщност една вече банализирана тема в научната фантастика, според която човекът не бил произлязъл по еволюционен път на самата Земя, а бил „посят“ във формата на предпрограмирани клетки от някаква висша цивилизация. И тя сега, в определено от програмата време, просто се намесвала в своя гигантски експеримент, като отбирала ония индивиди, които са се отклонили от своята програмираност, за да проучи на какво се дължи това отклонение. Тоест, нещо като плевене, като пролетното почистване на градините от бурени.

Разбира се, не само литературният трик на Папазян допринесе за паниката. В създалата се вече психологическа ситуация всеки бе готов да повярва на всякакви измислици, и хората едва не обезумяха, четейки и преразказвайки си тоя „Страшен документ“. Останали насаме, те с основание се питаха: А мен ще оплевят ли? Аз се мисля за нормален, но ония, които са ме програмирали, те какво мислят?

Това не особено умно произведение обаче, както обикновено става в литературата, покрай бедите извърши и нещо полезно. То насочи хората да търсят обяснението на чудовищната мистерия в някакви извънпланетни сили. Така най-после бе открито писмото, което всяко правителство отдавна бе получило, но никой дотогава не бе му обръщал внимание сред купищата анонимни шеги и злостни шантажи. Ще го цитирам почти изцяло, защото то именно предизвика оня революционен поврат в историята на човечеството, пред който днес сме изправени.

Написано на земна електрическа машина, то разказваше, че подателите му – голяма група представители на една друга цивилизация – от дълго време скрито изучавали живота на Земята. В този процес мнозина членове на експедицията често приемали вида на земните същества, но многократно били улавяни и затваряни в тия ужасни домове, конто ние сме наричали лудници. Там те се убедили, че човечеството по необясними причини се отнася много зле към една своя твърде голяма част. Тези хора били смятани за ненормални, за излишни, за бреме. Затова експедицията решила, че може да си позволи да извърши нещо, което няма да бъде сметнато за агресия или вмешателство в земните работи – да пренесе тия смятани за излишно бреме хора на друга планета, където да им създаде благоприятни условия за живеене и ги освободи по този начин от неоправданото насилие. Засега експедицията се въздържала да съобщи местоположението на избраната за тая цел планета, защото не била в състояние да предвиди как ще реагира човечеството. От дългото проучване те се убедили, че цивилизацията, която нарича себе си човечество, никога не с наясно в своите намерения по каквито и да било въпроси. Но те са готови да ни дадат винаги информация за състоянието на иззетите хора… Следваха координати в наши математически величини, които сочеха посоката на източника за информация към звездата Проксима от Кентавър. И подписът: Ваши събратя от голямото звездно обединение, което вие наричате Галактика.

Тъй като Проксима е най-близката до нас звезда (1,3 парсека), станцията на Луната веднага изпрати своя позив и все пак работата изглеждаше отчайваща – според нашите теории трябваше да се чака отговор най-малко след девет години. Но какво беше смайването, когато той пристигна само след седмица! Нямаше съмнение, че той дойде точно от указаната посока, а това противоречеше на нашите познания за пределната скорост на вълновите движения. Или тия същества се намираха много по-наблизо от звездата Проксима, или владееха средства за по-бързи съобщения от скоростта на светлината, или нашите представи за Космоса, въпреки големия ни напредък, са в основата си неверни. Всичко това толкова обърка учените, че те не посмяха да съобщят съдържанието на отговора и чак след като повториха експеримента и след като завързаха дори нещо като диспут с неизвестните същества, това най-сетне стана достояние на човечеството.

Толкова мечтаната дотогава връзка с друга цивилизация не зарадва никого. Та и кой си я е представял такава – да дойдат и ей тъй под носа ти, без да те питат, да отмъкнат твоя брат? Той може да е ненормален, може да е неизлечимо луд, но той е твой брат! Всеобщото негодувание като ураган обиколи земното кълбо, а вразумителните послания на неизвестните похитители не бяха в състояние да отслабят неговия напор. Пък и техните обяснения в повечето случаи съдържаха нещо обидно – колкото и да са високоразвити, колкото и да са ни проучвали, те явно не бяха съумели да вникнат в тънкостите на нашия живот. То се виждаше и от примерите, които ни даваха, за нашето уж несправедливо отношение към психично болните. Някой си твърдял, че бил куче и искал да живее като куче, а ние не сме му вярвали и сме го малтретирали. Те направили проверка и видели, че животното, което ние наричаме куче, се ползва с голяма обич сред хората. Защо тогава ние сме нетърпими към една толкова законна потребност на един свои събрат, който не искал нищо друго, освен да се ползва със същото уважение и обич?

Отначало се опитахме да ги запознаем с понятието „хуманизъм“, да им обясним, че то произтича от думата „човек“ и следователно само ние имаме право да определяме как да се отнасяме помежду си. Предпазливо им дадохме да разберат, че те нищо не разбират от земните работи, и ги укорихме, задето не са влезли във връзка с нас, преди да предприемат тая с нищо необоснована агресия. После си позволихме и нещо като ултиматум: Върнете ни лудите, ако искате да живеем в мир! Но на това те отвърнаха по един съвсем обиден начин: наблюденията им ги убедили, че в своята еволюция ние не сме били стигнали още до способността да поддържаме мирен и плодотворен контакт с друга цивилизация, такъв контакт липсвал още дори между самите нас. Затова го били отложили. Нашата реакция сега също им показвала, че са прави. Нямало никаква логика в нея. Държали сме се били лошо с тия хора, без те да имат каквато и да било вина спрямо обществото, смятали сме ги за излишно бреме, а сега си ги искаме обратно. Щом са ни били нужни, защо сме ги изолирали от обществения живот? А щом са ни ненужни, защо настояваме за връщането им?

Заедно с тоя отговор те ни излъчиха цял филм от неизвестната планета, където сред дивна природа се виждаше един толкова луксозен и красив град, какъвто на Земята кой знае кога ще бъде създаден, а по улиците и парковете му се разхождаха нашите луди. Мнозина познаха своите близки и роднини. Опитаха се още да ни уверят, че отвлечените ни събратя се чувствали отлично в новите условия, че нямало нито един случай на болест или смърт, и така нататък. Но кого можеше да убеди това? Институтите за обществено допитване отправяха едни и същи въпроси: Искате ли си вашия луд и как преценявате постъпката на неизвестната цивилизация? Резултатите бяха категорични – хората си искаха обратно своите събратя и определяха отвличането им като грубо посегателство върху престижа на Земята. А тук и там обхванатите от земен патриотизъм маси направо пребиваха с камъни нихилистите и пораженците, които стигаха дори до наглостта да твърдят, че сме били завиждали на нашите луди заради свободата и разкоша, в който живеят, и предлагаха да сме сключели споразумение с тая цивилизация да ù пращаме и бъдещите душевно болни, докато не се научим да ги лекуваме. (Тук му е мястото да кажа, че през цялото това време психиатричните клиники на Земята отново се напълниха до спукване, защото мнозина не издържаха на небивалото нервно напрежение, обхванало човечеството. Сред тях се оказваха обаче и необичайно много симуланти, постъпили в лудниците с тайното желание също да бъдат отмъкнати.)

Обществото на обединените нации единодушно гласува патетичния призив да се спрат всички локални войни, да замлъкнат всички спорове пред надвисналата ни угроза, а отделните държави да внесат своите военни бюджети в обща каса за създаването на бойни космически средства, на единна космическа армия, която да е способна да защити ефикасно Земята от чуждите посегателства.

И стана чудото. За пръв път всички правителства се вслушаха в призива на тая своя организация, националните и расовите вражди мигновено изчезнаха, а под егидата на ООН в неимоверно кратки срокове се създаде първата общочовешка армия. Така човечеството най-после се обедини, сякаш само наличието на душевно болните бе му пречило да стори това по-рано!

И ето ни най-после на път! С петнайсет разузнавателни космолета. Щастието ми да попадна на тях като журналист е толкова голямо, че аз не смея да го приписвам на своите професионални качества, а просто на онова, което на земен наш език се нарича късмет. И ако нещо малко ме безпокои, то е да не би все още неизвестните ни врагове да се опитат да избегнат войната, като видят решимостта ни да се бием на живот и смърт, па макар и по този според тях абсурден повод. Би било нечовешко, ако всичко завърши с кротки преговори. Слава богу, бойният ни дух и волята ни да защитим нашия престиж са толкова силни, че засега поне нямам основание да се съмнявам в здравия човешки разум! Той сигурно не ще допусне да се стигне до някакви позорни компромиси.

Минавайки покрай Марс, ние приехме, поздравите и благопожеланията на нашата тамошна станция, превърната вече в преден боен пост. Нататък следва неизвестността. Какво ли ще донесе тя на хубавата ни Земя? Но нека не губим вяра в добрата ù звезда, драги бъдещи читатели на моите скромни репортажи!

Напред, човечество!

Редактира: Весела Люцканова

Публикации:

1. Списание „Космос“ – бр. 9/1969, 1969 г. (в приложението „Библиотека „Космос“ № 6).

2. Сборник „Моят странен приятел – астрономът“ – „Христо Г. Данов“, 1971 г.

3. Антология „Българска фантастика“ – „Христо Г. Данов“, 1976 г.

4. Антология „Перпендикулярно време“ – „Георги Бакалов“, 1981 г.

5. Сборник „Не пушете! Затегнете коланите!“ – „Народна младеж“, 1982 г.

6. Антология „Операция „Ватерло“ – „Военно издателство“, 1986 г.

7. Сборник „Дори да си отидат“ – „Български писател“, 1987 г.

8. Сборник „Наше доказателство за летящите чинии“ – „Труд“, 1997 г.

9. Сборник „Незабравимо“ – „Аргус“, 2007 г.

Бедни мой Бернардие

Агоп Мелконян

Сгуших се до колоната и захлипах неутешимо за Бернардие, за себе си, за красивия венец от маргаритки на +МН 103, който водата отнесе…

Образът отсреща в огледалото не съм аз. Това печално лице с малка брадичка и остри скули не помни нищо от +ВВ 561, както бях записан, преди да попадна в лудницата на Бернардие. Раменете ми бяха силни, мускулите играеха непокорно под кожата, имах глас категория „А“, но уморителните пътувания под изгарящото слънце и борбата за енергия ме изсушиха. Бернардие не обича магистралите, затова се търкаляме на примитивни каруци с пъстри чергила, далеч от пътищата и от очите на хората, невидими за космическата полиция, неуловими за електронните локатори на групите за супернравственост, спим под набързо разгънати шатри, върху сламени матраци, плътно наредени един до друг, рамо до рамо, бедро до бедро – изключени, защото Бернардие е беден и трябва да пестим. Господи, колко беден е Бернардие!

Така е вече десет години. Сигурен съм, че не е нормален. И му личи, има вид на отшелник, носи омазнени костюми от двайсети век и украсява шията си с папийонка от червен лъскав плат. Иначе е добър, но трепери отвратително и плюе, защото пурите горчат. Добър е наистина, обича ни като деца и се грижи за нас, но никога няма пукнат грош и вечерите праща -КТ 767 да му краде храна, после се крие зад шатрата, лапа като прегладняло псе и бърше с ръкав лигите си. Такъв беше Бернардие още тогава – препариран анахронизъм, изваден неизвестно защо от музея по естествена история; още тогава, преди десет години, когато се видяхме за пръв път в малката му кантора, както той наричаше празния контейнер, купен на старо от разорена търговска фирма и поставен на стотина метра от градското бунище. Огледа се подозрително, макар че нямаше от кого да се страхува, и ме попита заговорнически:

– Знаеш ли какво е театър, момчето ми?

Тъй като не дадох признак, че отговорът ми ще бъде утвърдителен, Бернардие продължи:

– О, театърът е нещо великолепно! Представи си празно пространство, което внезапно оживява, става ту дом, ту крепост, ту градски пазар или съдебна зала. Разбираш ли, измислено пространство, в което събираш света. Там се завързват съдби и характери, ама не наистина, просто хората играят. Честна дума, не знам нищо по-прекрасно от тази игра, момчето ми! Ставаш друг, говориш по друг начин, изваждаш от себе си друг човек и го съживяваш…

Бернардие говореше приповдигнато, с много жестове. Изглежда, болезнено обичаше тази игра и искаше да прехвърли любовта си и на мен.

– За театъра научих от дядо – продължи той. – На младини дядо гледал истински театър в зала с плюшени седалки и завеси, с професионални артисти. Не те лъжа, той самият ми е разказвал. Гледал нещо от Молиер. Знаеш ли кой е Молиер? Откъде ще знаеш, нищо не ви учат вас! Вие сте третокласни биомеханични играчки, като детски кукли с пружини…

Тогава за пръв път блесна лудостта на Бернардие, на която покорно и всеотдайно служа вече цяло десетилетие. Аз бях първият. След мен Бернардие вложи жалките си спестявания и още по-мизерното наследство, за да купи двадесет робота от моята категория (втора луксозна „А“ с дълговременна памет), каруца с чифт коне (също биомеханични, защото са по-евтини), тромпети, барабани, пудри, мазила за лице, ризници, мечове, перуки, бутафорни колони за дворци и тераси, пейки, дрехи и още милион дрънкулки, които наричаше реквизит. Натовари всичко в няколко дървени сандъка, целуна конете по влажните ноздри, рече „На добър път!“ – и тръгнахме. Преди десет години, в един дъждовен ден на април махахме за сбогом ей така – никому, защото нямаше изпращачи, а е тъжно без изпращачи, докато и последните къщи на Олдтаун се скриха в сумрака на предвечерната синкава мъгла. Тръгнахме по влажната още от дъжда пътека, неизвестно накъде и неизвестно кому да правим театър. Замръквахме под звездите или в опустели ферми, безнадеждно самотни, но горди, че пренасяме блясъка на една съживена любов сред световната печал, както казваше Бернардие; избродихме пешком хиляди километри в бездомност и студ, под свирките на хлапетата и иронията на техните родители, между саблените удари на насмешките, под унизителния звук на изпросените гологани, в дрехите на смешни плашила, под пласт руж и пудра, с накачени по шапките пера или звънчета. Хиляди километри – ненужни никому, абсолютно никому, но верни на своя мил и странен Бернардие и на неговата отчаяна приумица да качи отново света на сцената.

– Горе главите, момичета и момчета! – крещи Бернардие. – Пред нас е Дарлингтън! Вие сигурно не знаете, че Дарлингтън е стар град с културни традиции. Там сигурно помнят театъра, обзалагам се.

– Винаги така говориш, Бернардие – отвръща Осман. – Винаги обещаваш.

– Досега беше друго, момчето ми. Дарлингтън е наистина изумителен град! По-бързо, по-бързо! Малвина, облечи атлазената рокля. Ще пееш „Вечерна серенада“, нали? Моля те, искам да си най-красивата. Осман, ти не вярваш в жителите на Дарлингтън, но това няма да ти попречи да надуваш тръбата като истински кралски фанфарист. Искам тромпетът да плаче! Антоан, предния път се изложи със звънчетата. Никой не е удрял по-бездарно звънчета от теб, бога ми. Звънчетата не са тенекиени дрънкалки, имат душа. Докосвай ги нежно, само с върха на палката, да събудиш кристалните им сърчица, а не металната им злоба, ето така: зън-зън, зън-зън… Когато танцуваш, не си вдигай високо краката, Доротея, неприлично е. Младо, хубаво момиче да си вдига краката – забранено е… Хайде, хайде, по-бързо!

Всички се суетят, ровят в сандъците, обличат най-чистите си дрехи, слагат грим, защото след малко Дарлингтън ще посрещне пътуващия театър на Бернардие. Аз имам най-хубавия глас, затова вървя отпред и крещя в хартиен конус:

– Насам, скучаещи! Насам, търсачи на прости радости! Пристига театърът на Бернардие! Вие не знаете театъра на Бернардие? Той е обиколил света, награждаван е с много медали и почести, защото нищо друго не предлага толкова усмивки и печал, тъга и възторг. Ръкопляскайте, ръкопляскайте!

Тръби, барабани, звънчета, танцуващи момичета, латерни, кикот на клоуни, грамофони с фунии, а над всички – моят глас:

– Вие не помните какво е сцена. Не сте плакали пред омагьосаното ù пространство. Когато завесата се вдигне, театърът на Бернардие ви пренася през времето към огъня на човешките страсти – любов и ревност, нежност и ярост, скъперничество и самолюбие. Запомнете: театърът на Бернардие е на отсрещния хълм и ви очаква! Цените са ниски. За ученици и безработни – с намаление. Онези, които нямат пари, могат да донесат храна. В краен случай се приемат стари вещи или дрехи. Знаменитият театър на Бернардие, единственият в света, ви очаква!

Те гледат от своите прозорци неразбиращо. От висотата на балконите изглеждат като мъртви восъчни фигури със залепени върху лицата изненада, безразличие или погнуса. Долу пълзи пъстрото шествие на Бернардие, но във фраковете на своята строгост онези горе остават неизлечимо спокойни и студени, недокоснати от нашия възторг.

Замлъкваме, за да освободим въздуха за мекия глас на Малвина. Тя пее за вас, господа! Тя ви пожелава лека нощ!

Накрая идва номерът на -РВ 312, когото Бернардие нарича Жюли. Той има най-очарователната усмивка и най-тъжните очи, затова винаги Жюли разнася цилиндъра на Бернардие и се доверява на човешката състрадателност:

– Пуснете вашите дребни грошове, господа, да не ви тежат по джобовете – говори Жюли. – Всеки от тях не струва нищо, но всички заедно са една вечеря за Бернардие, може би малко позитроний за нас, може би част от данъка. Дъното на цилиндъра е от кадифе, монетите не звънтят, за да е запазена тайната на дарението, но ако пуснете повече, ще чуете сладкото дзън на вашата благотворителност и ще легнете с чувството за изпълнен дълг към плебеите, дошли да ви донесат очарованието на зрелището. И още нещо да ви донесат, което не знам как да обясня … Не се скъпете, за да купите душите ни, господа. Изкуството не трябва да се продава, но винаги се е продавало, така е…

На сутринта виждаме, че небето е застлало на поляната килим от пухкави бели сферички. Малвина тича между тях, вятърът поема крехките парашутчета, вдига ги до небето и отгоре завалява весел сняг в края на май. Наивният Жюли запушва ушите си, макар че тънките семенца не могат да затворят проходите към кристалните му микрофони. „Знае ли човек – казва Жюли – глухарче е все пак.“

– Казах ли ви, Дарлингтън е славен град! – тържествува Бернардие. – Парите ще ни стигнат за пет дни, но трябва да купим и лак за перуките. Как мислите, ще има ли представление?

– Едва ли – отсича Антоан.

– Може би, може би – добавя доверчивият Жюли.

– Все едно, след половин час започва репетицията. Генералната репетиция! – пляска с ръце Бернардие и ние се скриваме в шатрата да облечем своите плащове.

Обичам суетнята зад завесата. Доротея трепери и чупи трескаво пръсти, Антоан се фехтува с Ийтс, Осман вдига тежести, за да влезе във величествената осанка на Клавдий. Аз стоя настрана, затворил очи, и повтарям един и същ монолог, защото ме изпълва с възвишеност.

Да би могла таз омърсена плът

като зацапан сняг да се стопи

и върне във пречистена роса…

След тези думи ставам друг. Първо усещам ускорения кръг на физиологичния разтвор във вените ми, те се отпускат, някъде вътре от екзотермичните реакции става топло, виталинът се разлага на сладост и стремеж към висини; после като че ли се издигам над шатрата, над града, над затворените прозорци, зад които спи хладината на двадесет и втори век, облечена в копринено кимоно, обула плюшени пантофи, с бяло нощно боне, заобиколена от ампули и дисплеи; издигам се над тях и дишам, летя сред снежния вихър на глухарчетата, докосвам прозрачното небесносиньо и всичко остава под мен – Уелс, Алфретън, Менсфийлд, Дърхам, Съдърленд, Дарлингтън, хиляди километри самотност и страдания, оловното небе на севера и фалшивият златист варак на юга:

Да би могла таз омърсена плът…

Вземете ни театъра и какво ще остане от нас? Втора луксозна „А“ с дълговременна памет – и нищо повече! Какво е Малвина, ако на сцената не е милата и неразбрана Офелия? Куп синтетични мускули, два литра позитронен мозък и биопроцесор с фабричния номер +МН 103. Какво е Жюли, ако два часа не е моят скъп Хорацио? Доротея без виновното лице на мама Гертруда? Антоан, ако не обичахме в него Лаерт?

Театърът – ето нашия бог! Сцената – нашата обетована земя! И Бернардие – всеотдайният Мойсей, който ни извежда през изпитанията към лъчеобляната територия на изкуството, за да спаси металните ни души от корозията на безразличието и от опустошенията на леността. Вземете ни ги и ние доброволно ще тръгнем към гробището за отпадъци, защото без религията на театъра биороботът от втора луксозна може да е домашен слуга, градинар, цветопродавец, мияч на улици, готвач или гувернант, но никога крал, датски принц или благородник от стражата. Ако изтръгнете от Осман илюзията, че е новият владетел на Дания, от него ще остане скитник, безпризорно псе в човешки образ, просяк, крадец, измамник – една унизителна купчина от платина, силиций, кобалт и протеини. А Бернардие вдъхва в него великолепие, както Бог е вдъхнал живот в калната скулптура на Адам.

Изкуството ни спасява от слепотата, от порока и от агонията. А вас, хора, какво ще ви спаси?

Започваме. Завесата се вдига. Светът, който иронизира, оскърбява и ограбва, се стапя с осветлението; отгоре прожекторът подава ласкава ръка, плъзва се по бутафорната колона и опипва плесенясалите камъни на крепостта. Сега стражата ще пита „Кой е там?“ и всички ще въздъхнем облекчено, защото няколкото квадратни метра са наши, само наши. В тях няма полиция, данъчни агенти, мъртви сенки от човешкия паноптикум; няма присмех, високомерие и оглупели от транквилизатори очи.

Франциско: Ти първо кой си? Стой и се разкрий!

Бернардо: Да живее кралят!

Сбогом, Дарлингтън.

Добре дошъл, Елсинор.

Дори Бернардие не очакваше такъв главозамайващ успех; тича зад кулисите, пляска ръце, описва объркани траектории с дима на пурата си, пощипва хитро актрисите и повтаря без умора:

– Аз ви казах, нали! Славен град е Дарлингтън – досега са тридесет и шестима. И всички си плащат! А ти не вярваше, Антоан, ти си неизлечим безверник. Тридесет и шест души, пардон – тридесет и шест зрители на новата постановка на Бернардие! Погледни, Ийтс, може би идват и други, а? Не, не може да не дойдат, че това е Дарлингтън! Господи, какъв успех! Какъв триумф!

Всичко си е все така – суетня зад завесата, Доротея трепери и чупи неспокойно пръсти, Антоан се фехтува. Осман прави упражнения, за да влезе във величествената осанка на Клавдий, аз затварям очи и повтарям своя вдъхновен монолог.

Нима наистина ще играем?

– Деца мои, искам този път да сте недостигнати! Искам от вас изкуство! Бернардие трябва да трогне света! Та той затова е роден – да трогне това замръзнало човешко желе и да измъкне от сърцето му възторг. Пак си се наклепала с руж, Доротея. Трябва да си бледа, разплакана и неутешима майка, а не моряшка уличница! Извинявай, съвсем се обърках, не знам какво говоря, преди представление никога не мога да се контролирам…

Че кой преди представление е на себе си, Бернардие? Нали това е най-трудният миг – да извадиш себе си от себе си и да вложиш вътре друг.

Завесата се вдига и осветлението угасва…

– Ей, вие там! – крясва някой от залата. – Защо затъмнихте, дявол ви взел! Няма да седим на тъмно!

Свирят и тропат с крака. Не, началото не е добро.

Бернардие излиза на сцената, покланя се несръчно и вдига ръце да ги усмири.

– Уважаеми господа, трябва да ви кажа, че театър се играе на тъмно.

– Виж го ти, на тъмно! А как ще намирам захарните пръчици?

– Уважаеми господа – продължава Бернардие – трябва да ви кажа, че по време на театрално представление не е редно да се ядат захарни пръчици.

– Хайде, хайде! – обажда се друг. – Щом е на тъмно, да е на тъмно. Хей, чичо, вади свирачите, онези – с дрънкулките по шапките.

Отново става тихо. Отново сме в благословената крепост Елсинор.

Ще удари дванадесет, от мрака ще изплува Макс в призрачен бял воал, за да каже истината за своята смърт (боже мой, някога самият Шекспир е играл тази роля!). Чувал съм я стотици пъти, но пак я чувам за пръв път – в това е магията, знаеш и не знаеш, винаги е така и винаги е ново, за стотен път преживяваш онова, което преди теб са преживявали хиляди, но по своему, различно, като само твоя Хамлет.

Ето така:

О, ангели, носители на милост,

пазете ни! Каквото да си ти,

чист дух или зъл бяс, донесло тук

зефир от рая или адска смрад…

Думите, думите са всичко! Трябва да ги хвърлиш в мрака, иначе ще разкъсат гърдите ти. Те са живи вътре, напъват като разжарени душеядци, като въгленчета между динамит; подредени в избухливи вериги, те чакат своя триумф – кажеш ги, а въздухът като експлозив:

Със неведение не ме убивай!

Отговори! Защо тез твои кости,

погребани по Божите обреди,

раздрали са савана си свещен?

Защо отново гробът, в който всички

видяхме те спокойно да лежиш,

сега, разчекнал челюсти от мрамор,

те е изблъвнал вън?

Духът ме вика. Тръгвам след него. И защо скърбиш, душа? Казват: смъртта е естествена, тя е в нас и във всичко около нас, притаена, лукаво притихнала… Можеш ли да избягаш от нея, щом носиш знака ù във всяка клетка?

Не, не го разбирам. Щом е нещо естествено, защо се страхуват от нея? Защо не са свикнали с лицето ù? Защо я пропъждат, плачат, дърпат коси, а не са се научили да умират?

Ще отмъстя за смъртта ти, татко, но какво ще се промени с това? Отмъщението не е ли най-примитивното решение? Смърт за смърт, за да успокоиш съвестта си, с престъпление да премахнеш престъпление – достойно ли е? Не виждам смисъл, татко Хамлет все така ще си остане призрак, нали, Бернардие?

Искам да знам защо съм толкова объркан. Уж всичко са само думи – Макс е жив, Гертруда е добрата Доротея, колоните са бутафорни, мечът е пластмасов, а аз съм объркан, Бернардие! Знам и въпреки това… Могат ли само думите да са виновни за всичко? Не са ли те просто набор от звуци? Може ли тази прастара история да наелектризира с думите си моята платинено-позитронна душа?

Защо човек фетишизира смъртта? Не го разбирам, сигурно защото не мога да умра. Но аз не съм и жив, нали? Аз съм само вещ, а вещта може да се износи, да се счупи, да ръждяса, но не може да умре. Не може да умре, защото е вещ. Но аз съм вещ, която играе Хамлет! Нали така? Мога да умирам единствено на сцената – стотици, хиляди пъти да умирам, а иначе металните пластини се покриват с червеникав окис, синтетичните мускули губят еластичността си, позитроните нихилират през черепната кутия, остаряват плутониевите батерии – и нищо повече.

Аз съм вещ. Вещ, която играе Хамлет. Която играе Хамлет, за да го гледат хората. Хората, които не го разбират.

Къде се къса веригата, Бернардие?

Обикновено отговаряш: „Ами това е театърът, момчето ми!“.

Тогава театърът е нещо жестоко!

Или щеше да бъде различно, ако разбирах какво е смъртта? Освобождение? Висша форма на страха? Пътуване? Покой? Или доказателство, че си живял? Нищо от това или всичко заедно? За мен смъртта е празна дума, както нищо не значат синовен дълг, любов към майката, отмъщение. Аз само играя, Бернардие. Произнасям думите, както си ме учил, но те увисват в мрака между нас и тях – непреживени от нас и неразбрани от тях. Ти ни обрече завинаги да бъдем други, да забравим своя буквено-цифрен код, да приемем чужди имена, да понесем бог знае чии съдби; ти ни отне мъничката биороботска радост да си най-умната вещ, и вместо това сложи на раменете ни нещо непосилно, ужасно, човешко. Вече никога не мога да бъда щастливият +ВВ 561, наказан съм да бъда Хамлет.

Казваш: „Ами това е театърът, момчето ми!“. Значи театърът е за човеците, Бернардие. Защото роботите никога не са били властелини, не са убивали братята си, не са продавали достойнството си срещу власт, не са се мятали безнадеждно влюбени, не са били предатели, циници, екзекутори, идоли. Роботите са кротки и разумни. Значи театърът е за вас, Бернардие, вас извисява и облагородява, вас измъчва и изчиства. Защо тогава хората нямат нужда от театър? Мога да го питам, на сцената са само Полоний и Офелия, но по време на представление Бернардие е наелектризиран, съвсем загубва нормалната си реч, говори само в стихове, знае ролите наизуст и зад кулисите играе с всеки от нас, играе всички заедно – надут и мръсен като Клавдий, колеблив като Гертруда, нечестен като Полоний, предан като Хорацио, влюбен като Офелия… Говори със себе си, обича и мрази себе си, коленичи пред себе си, прегръща себе си, убива себе си… О, добър, добър Бернардие! Изтърсвам пепелта от пурата ти върху старомодния лъскав ревер, съвсем разсеяно, уж без повод, а то е, защото те обичам. Ти ми даде сцената, Бернардие, стопли лицето ми с лъча на прожектора, за да повярвам, че наистина съм датски принц сред платнените дворцови арки и колонади.

– Ей вие, стига глупости! – крещи в мрака някой от залата и Бернардие сякаш получава шок, спира мимическата си драма, около половин минута гледа неразбиращо – трудно е да се върнеш от Елсинор в Дарлингтън.

– Тъй де! – обажда се друг. – Затова ли си дадохме парите?

За Бернардие няма нищо по-мъчително от жеста, с който включва осветлението. Прави го неохотно, с болка, като предателство, защото сам от себе си открадва театъра. Когато е светло, магиите се разбягват, сцената умира, колоните изведнъж стават картонени, а царедворците – роботи.

– Честна дума, никога не съм гледал толкова глупава криминална история! Някой убил брат си – добре, какво от това? Оженил се за жена му – и после? Сега синът води следствието, като че ли няма полиция. Тъпотия!

– Моля ви, моля ви, господа! – успокоява ги Бернардие от сцената. – Съвсем не е криминална история, а драма от великия Уилям Шекспир.

– Криминална е! – настоява човекът със захарните пръчици. – Има ли убийство? Има. Има ли опити за разобличаване на убиеца? Има. Накрая сигурно ще има и възмездие. Значи е криминална.

– Това е класическа драма. Драма за смисъла да си жив. За дълбоката покруса на един излъган син…

– Я остави тази работа! От самото начало се разбира кой е убиецът, няма напрежение. Всичко е ясно, затова ли плащаме?

– Вие, господа, виждате само убийството. А то не е центърът. Погледнете към хората и техните терзания, към неизбродната дълбочина на техните конфликтни мотиви и покъртителни преживявания…

– Слушай, дърдорко! – обажда се невисок зрител с брада. – Аз съм адвокат и ги разбирам тия работи. Мотивите са си мотиви, не прави фойерверки от интелигентност. Помниш ли историята с Хари Оупъркут? Аз му бях защитник. Той закла майка си, защото беше курва. Историята отиде в следственото, после в наказателната колегия. И никой не каза, че Хари носи велика човешка драма, неизбродно дълбоки драматични мотиви.

– Не знам случката с Хари… какъв беше, но съдбата на Хамлет вече половин хилядолетие вълнува…

– Вълнува кого? Глупаците. Знаем кой е убиецът, знаем защо е убил, знаем, че ще го разкрият. И защо да седим два часа на тъмно? – намесва се отново човекът с пръчиците, който очевидно никак не обича тъмнината.

– Нали ви казах, бях адвокат на Хари – продължава зрителят с брада. – И мога да заявя – той беше съвсем ненормален тип! Такива аномални единици са язва за организираното общество, а този Бернардие иска да ни ги представи за герои. Помислете само – след петстотин години разумни хора с висше образование седят на тъмно и гледат великата драма на Хари Оупъркут, който закла майка си, курвата.

Цялата зала се смее.

– А в средата на площадката – продължава брадатият – стърчи някакъв маниак и ги убеждава, че Хари се е терзаел, че важни били дълбоките емоции и взривове в душата. А Хари беше идиот! И този твой Хамлет не е в ред. Нали чухте какво говори на мадамата – врели-некипели. Сам признава, че разумът му е болен.

– Той само се прави на луд, господа – използува паузата Бернардие, за да се намеси. – Прави се на луд, за да изпита Клавдий и Гертруда, да види как ще се държат на представлението.

– Да, и това представление. Номерът с актьорите е долен психологически натиск. Да се измъкват показания по този начин е забранено.

– Не е въпросът до показанията – продължава да се защитава Бернардие. – Той иска да ги изправи пред съда на съвестта!

От последния ред се надига мъж на около петдесет, в кимоно и с черно таке. Изкашля се свенливо и започва:

– Не исках да взимам думата, но се чувствувам необходим. Да ви се представя – доктор Моорли, психиатър. Господа, датският принц е наистина абнормен тип. Направи ли ви впечатление колко често той говори сам на себе си? Това е вече симптом за вътрешно разстройство. Но по-важното е какво говори! Ето какво: да бъдеш или да не бъдеш. С други думи, той поставя на везната собственото си съществуване. Значи, битието и небитието за него са равностойни ценности. Липсва порив към живот, но липсва и стремление към Танатос. Като Буридановото магаре той се люшка между „да бъдеш“ и „да не бъдеш“, загубил желание и за едното, и за другото. А това е белег за психическа деградация. Може би ще попитате защо. Ами защото в неговия волеви акт липсва вторият пласт. Има цел, но за да се отиде до изпълнението, трябва да се мине през нивото решение, през онова трудно и съдбовно „за и против“. Намира ли Хамлет решение? Не намира. А това говори за психастенна структура на личността, за психическа слабост. Има нещо още по-важно – Хамлет се опитва да прикрие своята психастения чрез уж волеви, привидно решителни действия. Разбирате ли? Той е шизоиден тип! Но има нещо още по-любопитно. Тук записах, доколкото можах в тъмното, думи на Хамлет. На един от придворните той казва, че го смятали за флейта. „Искате да свирите на мен. Държите се, сякаш познавате всички дупчици на ума и сърцето ми“ – така говори принцът. А какво е това, господа? Какво значи да си въобразяваш, че си флейта? Този ваш тип е наистина интересен, Бернардие, изключително интересен. Защо не го пратите в моята клиника? Обещавам, ще го излекувам. Благодаря за вниманието.

Не остават никакви надежди – представлението се провали. Бернардие се опитва да ги задържи, но всички си тръгнаха, без дори да се сбогуват. Само онзи със захарните пръчици се поколеба дали да си иска парите обратно, но после великодушно махна с ръка и излезе.

Бернардие се скри зад кулисите. Знам, че плаче.

Бернардие винаги плаче скришом… Не иска да виждаме сълзите му, защото ни обича. И се страхува, че малките солени зрънца безнадеждност ще ни прогонят.

Мълчим. Никой не отива да го утеши, няма смисъл, Бернардие си представя овации, кошнички с цветя, копринени ръкавици, ветрила пред деколтетата, грейнали благодарни усмивки в мрака и благосклонно кимване от ложата на височайшите. Знам, че искаш това, Бернардие, а получаваш ирония и презрение.

Тогава се чува плахо покашляне. Дръпвам завесата – в залата седи дребен човечец с болнав вид и уморени очи.

– Извинете, господин Хамлет – казва той свенливо. – Аз съм Уебстър, Френк Уебстър, пазачът на музея. Бих искал да ви попитам – ще продължи ли театърът?

– Хей, Бернардие! – крещя. – В залата има човек, един дребен такъв…

Бернардие ме поглежда така, сякаш никога не е чувал по-глупаво изречение.

– Разбира се, момчето ми, разбира се, че ще има. И запомни, хората не се делят на едри и дребни, а на зрители и незрители.

След това се изправя насред сцената.

– Вие искате да гледате драматичната история за Хамлет, господине? – пита.

– Да, ако е възможно. Казвам се Френк Уебстър, имам диплом за доблест и затова съм назначен пазач на музея.

– А защо искате? – пита отново Бернардие.

– Не мога да ви обясня, господине.

– Може би ви харесва?

– Не знам, господине. Аз съм необразован. Струва ми се, че думите ме развълнуваха.

– Развълнуваха ли? Искате да кажете, че театърът ви развълнува?

– Казах – струва ми се. Може да греша, не знам. Аз съм необразован, обикновен пазач на музей – продължава неуверено зрителят.

– Вие сякаш се срамувате за вълнението си, господин Уебстър. Че това е човешко!

– Наистина ли? Не знаех. Лекарят ме съветва да не се вълнувам, сърцето ми нямало да издържи. Всеки ден пия кардиолекс.

– Вълнението от изкуството е благородно, господин пазач. То не е възбуда, а извисеност! Откъде бихте искали да продължим?

– Харесаха ми думите на краля: „Грехът ми гние и смърди до Бога“. Защо грехът гние, господин Бернардие? И какво общо има тук Бог?

– Бог ли? Бог е идеалът, висшата нравственост. Затова. Но да не обясняваме, деца, а да играем. Хайде, продължаваме!

Започваме отново. Играем както никога досега. В залата има зрител, който обича нашата игра. Той иска да ни разбере. Той не се страхува от вълнението – вече знае, че да се вълнуваш е човешко. Гледам очите му в мрака, блестят като събудени светила. Той ни вярва! А артистът не иска нищо друго.

Виждам две предпазливи капчици в долния край на очите му, когато Гертруда казва на Лаерт, че реката е отмъкнала тялото на безумната Офелия. Нима Френк Уебстър плаче?

Природата държи на своя навик,

по-силен от срама!

– Спрете! – крещи Уебстър. – Спрете, за бога! Искате да кажете, че е мъртва, нали?

– Неволно се е удавила – обяснява Бернардие.

– Вие сте жесток, господине! Вие се разпореждате с живота на тези безпомощни създания като с ненужни предмети!

– Не аз, господин Уебстър, а Шекспир. Офелия обезумява от любовната си мъка, не е ли красиво?

– Това не ви дава право! Това е своеволие! – пазачът е разгневен. – Заради безсмисленото отмъщение на принца вие погубихте милото момиче.

– Всеки от тях носи драмата си, господине. Всеки от тях иска да живее в светлина, но под нозете им е Дания.

– Вие сте маниак или садист! Тласкате всички към гибел, затваряте изходите към спасението и те са объркани животни в клетка. Вие ги хвърляте един срещу друг, за да ги убиете и да се наслаждавате на агонията им. Вие обичате да съзерцавате страданията им. Вие обичате насилието и миризмата на кръв. Вие сте луд, господин Бернардие!

– Не, Уебстър, не говорете така пред моите приятели – опитва се Бернардие да се защити.

– Под това платнище стават гнусни неща! Вие удовлетворявате своите животински комплекси! А момичето снощи пя толкова хубаво. Сбогом, Бернардие.

Уебстър ни обръща гръб и си отива.

– Догони го, момчето ми! – моли ме Бернардие. – И му обясни, че всичко е само театър.

Настигам го по пътечката към града. Пада здрач и Дарлингтън потъва в неонови сияния, а по свода зад него заискряват бледожълти луните-призраци на Британия.

– Това е театър, господин Уебстър – казвам. – Театърът е само така, игра. Такива са нашите роли, иначе сме живи и здрави.

– Аз не знам.

– В театъра всичко е илюзия, лъжа, разбирате ли!

Той се обръща към мен и в очите му откривам, че съм казал тези думи никому.

– Аз съм необразован, принце. Имам диплом за доблест, но не разбирам от тия неща. Аз нищичко не разбирам! – Уебстър отново обръща гръб и продължава към своя спасителен остров разумност с бледожълти луни-призраци над него.

Тогава захлипах неудържимо за Бернардие, за себе си, за красивия венец от маргаритки на +МН 103, който водата отнесе…

Долавяш ли съмненията ми, Принцесо? Заклевам се в меча си – в утробата на утрото е свито уродливо ембрионче на страха. Ще излезе слънце, ще вдигне росата, но всенощните ми съмнения няма да се стопят, нито ще преглътна бучката безпокойство, заседнала в трахеята ми. Виждам в тъмнината свитите им сенки, гърбави и грозни, чувам крадливите им стъпки, неравномерното дишане, дори сърцата. Мирише на опасност, на немити мъжки тела и срам. Когато светлината изгони мрака, ще ги различиш и ти в утринната дрезгавина – бездарни непроницаеми рисунки върху сивото платно на последния ден.

Заклевам се, Принцесо, днешният ден ще е последен. Бернардие спи, ти спиш, спите всички, само аз съм буден – помолих Бернардие да не ме изключва тази нощ, исках тази нощ да съм буден, защото това е последната нощ на света. Заклевам се, днес нашият свят ще свърши. Разбира се, ще останат Уелс, Алфретън, Менсфийлд, Дърхам, Съдърленд, всичко тяхно ще остане, защото е дълбоко замразено и потънало в анабиоза; ще останат ампулите, полицията за супернравственост, чехлите, поливизорите, колбите с изкуствено заченати деца, холографните икони на Христос и квадрофоничните меси – всичко ще оцелее, защото е програмирано да оцелее; над съществуването им бдят изкуствени мозъци, те се грижат да се запази непокътнат инвентарът на целия им восъчен музей. Съвършената им машина ще работи днес и во веки веков – точна, прецизна и неуморима като перпетуум мобиле. И знаеш ли защо, Принцесо? Защото в нея няма нито една молекула съмнение!

Тя захапва, смила и преобразува всичко в печалба. Тя поема, обработва и трансформира суровината в благо. Любовта, въздуха и светлината тя превръща в удобства. Затова техният свят ще остане, той е конструиран за вечни времена, оразмерен е за хилядолетия напред, съвършен е в своята надеждност, а нашият мъничък свят изживява последната си нощ, защото е страстен, бутафорен и крехък. Те са убедени в своето съвършенство и величие, а ние сме плахи сенки от терзания; те винаги са побеждавали, а ние сме картинки, изрязани от лист огорчение.

Не ги ли чуваш? Не виждаш ли как се прокрадват сенките им?

Ще ти призная – страхувам се за Бернардие. Човек е, капризните му механизми няма да издържат, знаеш колко обича театъра и нас. А какво ще правим без Бернардие?

Шшт, тихо! Като че ли някой се промъква…

Всеки миг ще дойдат, Принцесо, всеки миг ще ни глътне омразата им, а аз още не съм ти казал най-важното: понякога ми се струва, че ставам човек. А ти? Понякога, особено на сцената, съвсем забравям, че съм биоробот. А ти? Вървя, говоря, мисля като човек, значи съм човек. Като Бернардие, като Уебстър. И оттук започват съмненията ми: а заслужава ли си да си човек? Фанатичен и ненужен като Бернардие. Дребен и страхлив като Уебстър. Колеблив и нещастен като Хамлет. Или мерзък и отвратителен като доктор Моорли. Такива са хората, Принцесо. Струва ли си да бъдеш като тях?

Те имат всичко. Имат повече, отколкото е нужно на едно белтъчно тяло да оцелее на тази планета. Трябват им храна, огън и книги – и нищо повече, а те имат всичко, което може да пожелае един разглезен и себелюбив горделивец. Те са като препълнени чаши, затова не звънтят, щом ги чукнеш. Ето – измислили са театъра, а след това… Ние скърбим, обичаме, плачем, убиваме се, а те не звънтят! Нямат нужда от театър, значи нямат нужда от себе си! Аз така мисля, а ти?

Кой ги излъга, че така ще се спасят от предсмъртните спазми? И крачат в своя мрак, обичат неведението си, пресъхналите си гърди, безвкусната течност по мършавите си вени. Накъде, хора? Докъде ще стигнете с това чупливо самодоволство?

Тихо… Някой наистина се навърта наоколо.

Изведнъж шатрата пламва, десетки фарове от всички страни облизват с овалните си езици разпокъсаното платнище, а в светлите им кръгове заиграват сенките на въоръжени хора.

Вече са тук. Дойдоха вестителите на последния, на съдния ден, и вече нищо не може да се направи.

– Бернардие и неговите машини да се предадат незабавно! – задъхва се репродуктор в ранната майска дрезгавина. – Всяка съпротива е безсмислена!

Спокойно събуждам Бернардие, няма защо да се бърза. Сънен е още, сумти, мляска, обръща се недоволно на другата страна, а след това изведнъж скача и ме гледа неразбиращо.

– Те дойдоха, Бернардие.

– Кои дойдоха, момчето ми? – пита.

– От полицията за супернравственост. Искат да се предадем. Казват, че всяка съпротива е безсмислена.

– Съпротива ли? – пита Бернардие, стягайки тирантите си. – Каква съпротива, момчето ми. Ние сме театрална трупа, а не шайка разбойници.

– Не знам, Бернардие. Така казват.

– Сигурно има грешка, не се страхувай. Защо ще арестуват театрална трупа…

Докато сложи ризата си, те нахълтват в шатрата – десетина двуметрови автоматчици. Лицата им са свирепи – може би заради безсънната нощ, може би заради окаяната ни безпомощност, може би им е професионален навик. Двама блокират вратата, останалите тършуват под леглата и в сандъците с реквизит.

– Грешно са ви изпратили, господа полицаи – опитва се Бернардие да ни защити. – Ние не сме нарушители на закона, а пътуваща трупа актьори. Ние изнасяме представления…

– Мълчи, идиот! – крясва офицерът. Очите му наистина са свирепи. След това се обръща към полицаите: – Има ли оръжие?

– Няколко пластмасови ками и шпаги.

– Да се приберат!

Това е, скъпа ми Принцесо. Завиждам ти, че си изключена. Въпреки това ще продължа своя мислен разговор с теб. Искам още няколко неща да ти кажа, а нямам време. Докъде бях стигнал? Ах да, до въпроса: струва ли си да бъдеш човек?

– До половин час да съберете парцалите си! Тръгвате с нас.

– Накъде, господин офицер? – пита Бернардие.

– В градския затвор.

Измъчва ме този въпрос, Принцесо. Не ми дават мира съмненията, че в участта на човеците има нещо объркано. Дори не само в участта им – във всичко! Ето например тази свирепост. Лицата им са алени от гняв и злоба, движенията са остри и яростни, езикът – груб и вулгарен. И срещу кого? Срещу няколко беззащитни биоробота и техния смутен учител. Или, да речем, омразата им към театъра – не е ли и тя резултат от тази обърканост? Не мразят ли театъра от страх, че сцената е безмилостно справедлива?

– Мога ли да включа моите актьори, господин офицер? – пита Бернардие.

– Можеш, но без глупости.

Сега ще оживявате един по един; не искам да виждам лицата ви, не бих могъл да го понеса, затова излизам навън. Нали разбираш, вече нищо не може да се спаси, всичко е в техните ръце. А човекът е объркано същество и обърква всичко около себе си. Цялата тази история с театъра беше едно заблуждение и не можеше да завърши иначе. В света на човеците има ред и всяко отклонение се наказва. Човеците обичат светът им да е номериран, разпределен в графи, прилежно подреден по етажерки, а с нашата отчаяна приумица престъпихме дисциплината им, вироглаво нахлухме срещу правилата и те няма да ни го простят. Те никога не прощават нарушената порядъчност и своеволията със строгостта. Ето това не разбирам, Принцесо: защо обичат правилата повече от прелестта на безредието?

Ред. Ред във всичко. Над всичко редът. И знаеш ли защо? Защото подреденият свят е ясен. Можеш да наблюдаваш пъстрия хаос на живота, да го осмислиш и едва тогава да потърсиш в него система. А може и обратното – да го вкараш в правилник и след това да го изучаваш. Второто е по-лесно и човеците го предпочитат.

Но сега не е време за философстване. Аз ще продължавам своя монолог с теб, запазвам си правото на последна дума, а засега искам да ти кажа следното: всичко идва от това, че светът им е резултат, а не причина.

Реквизитът е събран и подреден в каруцата, а над него е разпънато пъстрото брезентово небе на Бернардие с нарисувани клоуни, феи и русалки.

– Деца – казва Бернардие – облечете дрехите си от представлението. Нека минем през града като Шекспирови герои.

Сядаме мълчаливо един до друг, както през всичките десет години. И тръгваме.

Сигурно е смешно – отпред и отзад по няколко бронирани коли с лъчеви картечници и тежки плазмени оръдия, а в средата – комична каручка с шарено платнище, от която неугледно стърчат платнени колони, закърпени арки и саксии с изкуствени цветя. Прах, грохот на вериги, нагорещени метални брони и дула, обърнати към скрибуцащата кола на Бернардие и неговите уплашени актьори във вехти плащове и с мустаци. Нашият бутафорен свят, затворен от всички страни със стоманените пръстени на двайсет и втори век, се спуща по пътеката към Дарлингтън.

Очевидно градът е предупреден и е излязъл да ни посрещне. По-точно – да ни изпрати към някаква тъжна неизвестност. По улиците са струпани хиляди хора от всички възрасти. Крещят, освиркват, замерват ни. Някои носят лозунги „Спасете града от заразата на Бернардие!“ и „Ние нямаме нужда от лъжи!“. Децата от местното училище, облечени в сребристи униформи и със значките на Сатурн, са прилежно подредени, учителят дава знак и те започват да скандират:

– Долу театърът! Долу театърът!

Скрий сълзите си, Принцесо! Скрий ги поне от Бернардие. Той не заслужава това. Сега Бернардие има нужда от нашата гордост… Виж как е вдигнал глава, раменете му са изпънати, нищо отстрани не го докосва. Сякаш е бронзов обелиск. Сякаш е имунизиран срещу низости и оскърбления. Затова скрий сълзите си.

На централния градски площад е издигната трибуна. Десетина мъже, вероятно управата, гледат отвисоко и мнително. Посвоему чисти. Посвоему горди. Защото човекът е свикнал да побеждава, Принцесо, той по природа е победител. И се гордее с това. Да знаеш как се гордее! Той е надвил мрака и безредието, унищожил е враговете си сред животните, построил е удобни домове, измислил е поливизорите и бронетранспортьорите. Той е направил много и се гордее основателно. Той е покорил, завоювал, подчинил, укротил. Попитай го: а защо? Не знае. Не го интересува, нали ти казах – природата му е такава. Побеждава инстинктивно. Ще умре, ако не побеждава. И сега този мъж с посребрени негърски плитчици ще победи. Пак така, инстинктивно. Убеден, че това е нормално и иначе не може да бъде, защото е унизително да не властваш, защото е Човек. Те дори едни такива думи са си измислили като мъдрост: Горко на победените!

Той вдига ръце и тълпата млъква. Изважда от джоба си листче и започва да чете:

– Уважаеми дами и господа! Неизвестно откъде в нашия тих и спокоен Дарлингтън внезапно пристигна група скитащи биороботи, предвождани от един не съвсем нормален мъж, който нарича себе си Бернардие. Те твърдят, че искат да върнат древното изкуство, наречено театър. Снощи дори са дръзнали да устроят представление! – Шум и подсвирквания. – Вярно, те представили пиеса, написана от наш сънародник, но дори този патриотичен акт не може да бъде оправдание. Бруталното погазване на реда и законността, наглата интервенция в привичния ритъм на живота в Дарлингтън заслужават само нашето негодувание и презрение. Кому е необходим театърът, дами и господа? Кому е необходима тази първобитна лъжа, тези смешни жестикулации върху дървен подиум? От времето на театъра човечеството измина дълъг и славен път. Роди се изкуството на поливизията, холоскопията, кваркорамата, обемната музика, енцефаларта. Изкуството придоби нови измерения и възможности и ние няма да се върнем към първичните и диви средства за емоционално натоварване. Ние не искаме такова изкуство, което разбива нервите. Ние искаме равновесие. Ние искаме покой.

Тук кметът оглежда триумфиращо тълпата и отново забива поглед в листа.

– Гражданите на Дарлингтън гледат напред, смело ще влязат в бъдещето и никому не са притрябвали вашите нафталинени хамлетовци, господин Бернардие. Театърът е мъртъв и никакви усилия на фанатици и маниаци не могат отново да го възкресят. Затова градската управа на Дарлингтън реши да ви осъди на публичен позор и да ви изгони от града. – Овации и възторжени възгласи. – Останалото поверихме на полицията и на съдебните власти. Групата трябва да бъде разпусната, което ще е от общонационална полза. Позор за Бернардие и неговата банда! Позор за всички, които правят театър!

Позор вместо кошнички с цветя, Принцесо. Докъде бях стигнал? Сетих се, до тяхната мъдрост „Горко на победените“. Може би в това е цялата им философия. Искам да продължа своя мислен разговор с теб, но не мога – площадът се взривява от викове, полицейската охрана едва удържа тълпата, втурнала се да ни линчува. Размахват жезли, плюят и ни ругаят вулгарно. Офицерът се приближава до нас и два здрави метални пръстена захапват китките на Бернардие. Полицаите опират приклади в гърбовете ни – не, удрят ни с тях.

Когато ни повеждат към затвора, Бернардие за пръв път от няколко часа проговаря:

– Простете им, деца. Те просто не разбират.

Сега вече мога да разгледам физиономията му отблизо: малки сиви очи, които те опипват, прави устни, големи космати уши, нос като водосточна тръба. Когато съдбата ти е в ръцете на такъв мандрил, едва ли можеш да очакваш весели дни и приятелско потупване.

– Значи вие сте скитниците, дето правят театър – казва полковникът и почуква с пръсти по секретарския диктофон. – Да не ви се надява човек.

– Ние сме – отговаря Бернардие.

– Ами знаете ли, че аз като едно нищо ще ви смажа! Ей така, само с палеца.

– Знаем – казва Бернардие.

– Че аз вас, гангстери такива, мога само с едно движение – храц!

– Можете: храц – съгласява се Бернардие.

– Мога! – крещи полковникът. – Аз всичко мога! На мен народът е оказал високото доверие да го пазя. Аз съм упълномощен да пазя реда.

– Вие сте упълномощен да пазите реда – повтаря като ехо Бернардие.

– Защото вие разнасяте зараза!

– Да, ние разнасяме заразата на красотата – съгласява се Бернардие.

– Кому е притрябвала вашата красота? Никому! В точка седма от указанията на Лордполицая пише: „Красотата трябва да се изтръгва от корен. Красотата е враг номер едно на държавата, реда и народа“.

– Точно така ли пише, господин полковник? – пита предпазливо Бернардие.

– Дума по дума.

– Виж ти, виж ти – цъка Бернардие. – Не съм очаквал, че Лордполицаят е толкова красноречив, честна дума.

Полковникът отваря тежка кожена папка и съсредоточено я разлиства.

– Тук има толкова обвинения към вас, че без да ми мигне окото, ще ви избеся! – казва той.

– Не трябва да ви мига окото, господин полковник – съгласява се Бернардие. – Вас народът ви е упълномощил… И роботите ли ще избесите, господин полковник?

– И тях. Има си начин – по челната методика на сержант Корлис. Много прогресивен почин. С плазмотрон около шията им се създава вихрово поле, което бавно се затваря по Архимедова спирала. В началото полето само притиска – от дабъл-ю силите, но като стигне праговата стойност – храц! Умно го е измислил, майка му стара.

– Умно е наистина – потвърждава Бернардие. – И прогресивно, и изящно, с финес.

– Просто не знам откъде да започна – мърмори полковникът, забил нос в листите. – Да… Брей, опасна работа! От три до пет години за безнравственост – това първо.

– Безнравственост ли?

– Ами да. В пиеските ви има нескрити намеци за сексуалност – докладва агент 407. В Менсфийлд той гледал вашата пиеска „Ромео и…“. Другото не се чете. Та там имало едни такива солени работички, за онуй де, знаеш го.

– Става дума за любов, господин полковник.

– Абе любов, любов, но онази работа и тя ли е любов! Пък и с роботи – нито могат да го правят, нито го разбират. Роботите, така да се каже, нямат необходимите органи. И съответните желания. Ей на този хубавец панталонът му е празен. Значи ти го насилваш да бъде безнравствен! Не иска, не може, а трябва – това е насилие!

– Просто театър, господин полковник.

– Аз от театри не разбирам! – крещи полковникът. – Моята работа е да пазя реда и морала. Освен това член девети, алинея втора от Закона за защита на прогреса: „Който разпространява отживели възгледи, теории или реликви, възражда отминали идеи, отречени от историческото развитие, или подбужда други към подобни деяния…“. Знаеш го, нали?

– Но театърът не е регресивен, господин полковник! Той е само забравен.

– Щом е забравен, значи е консервативен и реакционен! Защо човечеството не забрави лоста и зъбното колело – защото са необходими. Защото ни тласкат напред. Няма и не може да има друга религия освен прогреса! Напред и само напред към щастливата бъдещност!

– Понякога трябва да се поглежда и назад, господин полковник, за сравнение, за поука.

– Точка! Обвинение трето – за разместване на социалните пластове. Ти, господин Бернардие, използуваш роботи втора категория. В наставленията за обществените стъпала пише, че роботи от тази класа са достойни само за обслужване на човека. Да бъдат метачи, пощальони, прислужници, миячи на обществени отходни места, а не разни там крале, принцеси и благородници.

– Сцената е територия на свободата, господин полковник.

– Забранявам! Къде ще му излезе краят, ако метачите стават крале. Това значи кралете да станат метачи. И тогава всичко ще се обърка. Във всяко общество трябва да има етажи – децата на кралете стават крале, децата на метачите – метачи. Иначе започват революции, падат бастилии, пеят се марсилези, оскверняват се пантеони – изобщо хаос и безредие!

– Но така човечеството се е придвижвало напред през цялата си история…

– Поправи се – в досегашната история. Но сега, когато постигнахме тази социална хармония, всяка промяна води до анархия.

Полковникът се изправя и започва нервно да крачи из кабинета си с ръце в джобовете.

– И аз не съм свършил, Бернардие. Аз те обвинявам в най-страшното – в нарушаване на Свещения закон за душевната сдържаност. Той беше извоюван от нашата Партия на равнодушието след всеотдайна и героична парламентарна борба. Но ти плюеш на всичко! За теб покоят и затишието не значат нищо!

– Никога не съм рушил покоя, господин полковник – казва смирено Бернардие. – Живял съм в съгласие със законите и разпоредбите.

– Лъжеш, човече, лъжеш! Ти устройваш представления, на тях присъстват хора. И какво гледат те? Любов, ревност, властолюбие, покъртителни сцени, убийства. Това гледат хората – буря от чувства, емоционални стихии. И къде отива тяхното спокойствие, гарантирано от Свещения закон за душевната сдържаност? Няма го! Вместо безмълвие и успокоение – раздиращи усещания. Че аз само за това мога всичките да ви избеся!

– Без вълнения животът е блато, господин полковник. Усещанията правят човека различен от вещите. Даже тези роботи разбират магията на душевните трепети…

– В закона е писано черно на бяло – разрешават се психически натоварвания до два мегапсиха. На вашето жалко представленийце снощи сте натоварили Френк Уебстър с цели шест мегапсиха! Два часа по-късно той е умрял от разкъсване на сърдечните мускули.

– Уебстър ли? Пазачът?

– Той, той… Вече нищо не може да те спаси, Бернардие. Той просто е гръмнал от чувства. Шест мегапсиха – динозавърска доза. Дори отличник на курсовете по безчувственост не би издържал. Че аз само за това всичките един по един ще ви инквизирам, докато станете на пихтия в ръчичките ми, докато и миризмицата ви не остане!

– Нямам вина, господин полковник, той сам пожела.

– Ще пожелае, разбира се, защото е пазач, необразован. Той още преди пет години отказа да влезе в курсовете по безчувственост, защото е непросветен и примитивен. Но това е друга работа – вие ще си отговаряте.

– Значи сме го развълнували? Значи нашето изкуство му е въздействувало? – почти радостно пита Бернардие. – Готов съм да отговарям, господин полковник. А теб, Уебстър, благославям. Ти спаси театъра! Някога човечеството ще издигне гранитен паметник на твоето просълзено лице, Уебстър. Поклон пред теб, който ще лежиш във величествения мемориал на жертвите на изкуството. И като символ на своето спасение, човечеството, Уебстър – продължава своята тирада Бернардие – над руините на душевната си глухота ще издигне великолепен мавзолей, в който ще постави твоето взривено от вълнение сърце!

– Вън! – крещи полковникът, ален от гняв. – Вън, клоуни и смешници, скитащи чучела, благородници в дрипи! Омръзнаха ми вашите надути изречения! Вън, бездомни лакеи на душите си! В най-мрачната килия!

И сега, докато се спускаме по безкрайните стъпала, мога да продължа своя мислен разговор с теб, Принцесо. Докъде бях стигнал? Ах да, до това, че цялата им философия е сбрана в изречението „Горко на победените“. Отколешна мисъл, символ-верую от антични времена. Победителят е слагал лавров венец, докато другият агонизирал върху сгурията на арената. Овации, влюбени момински погледи, златни монети, хвалебствени изречения в хрониките – всичко е за Него, Победителя. И славата, и почестите, и безсмъртието. Другият е повален, неважен, жалък или мъртъв. Той е просто победен. Това е.

После се роди едно момче, което не можеше да побеждава. Може би защото беше слаб, крехък, деликатен, може би защото всички казваха, че не е син на баща си, може би просто защото не е искал да побеждава – не знам. Той пръв казва: чест на победените, блажени са слабите. Обръща всичко, за да намери прелест и в него. После тръгва по земите и покорява със слабостта си. Вярват му, защото е толкова лесно да го победиш, че не доставя удоволствие. Става симпатичен с кротостта си, с изумителната си благост и смирението, с което посреща плесниците.

Ще кажеш: това е легенда. Сигурно – такъв човек не би могло да има просто защото по условие е невъзможно да има. Нали ти казах, човеците са победители и им прилича да са победители.

А може и да не е легенда. Може така невероятно да са се стекли нещата, че да се е родил един по-различен, не е изключено. Все едно. Той решил да спаси хората от злобата и гордостта – така разказват. Затова направил от смирението философия, а покорството превърнал в начин на живот. Но не са ли думите му притворство и демагогия? Не са ли ексцентричност или заболяване на мозъка? Решили да проверят – онези, за които няма нищо по-сладко от победата. И той кротко приел екзекуцията на кръста. Не се възпротивил, не молил за спасение, не оплаквал съдбата си. Отишъл си, както живял и както проповядвал. Тогава те му повярвали.

Но ти, Принцесо, не си мисли, че нещо се променило. Напротив! Те започнали да побеждават в името на Победения. Не приемали покорно онзи, който не вярвал, че покорството е най-съвършеното поведение. Не прощавали на онзи, който не искал прошка от тях.

Нали ти казах, Принцесо – в човеците има нещо объркано, те отдавна всичко са превърнали в демагогия.

И дрънках всичко това, за да се запитам: какво е това победата? Кому е необходима тя и защо?

Сега никой не знае колко време ще прекараме в това мазе. Разбира се, по-лесно е да ни изключат или да ни върнат във фирмата за прочистване. Но тогава къде ще остане удоволствието от победата? Ще ги лишим от насладата да бъдат властелини, да ги погали ласкавото ветрило на могъществото.

– Предлагам да съберем връхните си дрехи и да направим легло за Бернардие – казва Антоан.

– Не, деца, не съм съгласен – възразява Бернардие.

– Защо, ние не можем да настинем.

– Знам, скъпи ми Антоан. Но като свалиш плаща на Лаерт, ще свалиш и гордостта си, момчето ми.

– Едва се движа, Бернардие – проплаква Ийтс. – Батериите ми съвсем са се скапали. Не е ли по-добре да ме изключиш?

– Не трябва, дете мое. Един артист никога не слиза от сцената по-рано.

Бернардие сваля сакото си и сяда връз него. Отдавна не съм го виждал толкова уморен. Или може би отчаян? Никога не можеш да разбереш Бернардие, като че ли го топли нещо… После изведнъж скача, вдига сакото, внимателно го изтърсва, оправя гънките на панталона си.

– Човек в тая мръсотия… – мърмори недоволно. – Съвсем в средата ли е папийонката ми, Доротея?

– Наистина не издържам, Бернардие – намесва се отново Ийтс. – Нямам сила да вдигна дори ръката си.

– Включи се към мен, Ийтс – предлага Осман. – Нали знаеш, аз винаги съм зареден догоре.

Двамата докосват блестящите остриета на енергизаторите си, след няколко часа към тях се съединява и Доротея, а на сутринта всички сме свързани в ритмичен и спокоен пръстен, по който уверено циркулира енергията на нашето единство.

– Ставайте, деца! – подканя ни Бернардие. – Вече е девет, а вие се излежавате като чиновници в неделя.

– Нека се възстановим, Бернардие – възразява Осман. – Вчера беше тежък ден, може би и днес…

– Боже мой, ти като че ли не знаеш, че всеки ден в девет и половина имаме репетиция!

– И днес ли? – почти отчаяно пита Доротея.

– И днес, скъпа, и всички дни до свършека на Бернардие. А след това човечеството да прави каквото си ще.

– Уморени сме, Бернардие – започва Ийтс. – Не искаме повече.

– Не искате повече театър?

– Не! Омръзна ни твоята лудост! Можехме да бъдем щастливи помощници на човека, сити, доволни, добре облечени, а вместо това станахме презрени чергари.

– Значи предпочитате да сте слуги вместо артисти? Да сте нужникари вместо крале и благородници? Санитари с уринатори в ръце вместо метеори?

– Да, хиляди пъти да! Твоето безумие и фанатизмът ти са безгранични, Бернардие. Ти си сляп и не разбираш, че си последното нищожество в този свят, дрипа, пигмей, карикатура на шизофреник. Това си ти, Бернардие!

– Тежки са думите ти, момчето ми – казва Бернардие обидено. – Нараняват като камшици.

– Ти си неизлечимо болен, зарази и нас. Тежим върху съвестта ти, Бернардие.

– Ще поема и това, скъпи мой Ийтс.

– Ние не искаме твоето благородство, плюем на доблестта ти, Бернардие! Омръзна ни да бъдем рицари, да бъдем апостоли, гладни и пожертвани заради някакви идиотщини.

– Както желаеш, Ийтс. Театър се прави от свободни хора.

– Сам каза – хора, а не роботи. А за твоя глупав театър хората не дават и изсъхнало козе лайно!

– Ти не си артист, Ийтс, но бъди поне възпитан, има дами.

– Тъй де, никой няма нужда от театъра, никой! – крещи Ийтс. – За чий дявол тогава…

– За нас, Ийтс. Заради себе си го правим. Такъв е човекът на изкуството – продължава Бернардие кротко.

А знам, че е обиден, Принцесо. Съкрушението никога не идва самò, след него се влачат убийствените думи, предателството, мазното лице на отиващия си приятел, вероломството на лъжата, притворството – цяла армия от гнусни сенки, воня и лепкава тиня. И разбира се, най-гадното – оправданието! То подскача връз хилавите си нозе, стиска какви ли не мръсни философии като патерици, размахва знаменца за милост, дращи прошения да бъде оневинено, целува височайши ръкавици да бъде помилвано. А в джоба си носи вечното като подлостта обяснение: да, може би не беше съвсем, сигурно трябваше иначе, разбира се, трябваше иначе, но аз, как да ви обясня, господа, аз го направих заради своето щастие!

Ето къде е мерзостта, Принцесо – заради своето щастие! Сякаш това може да бъде оправдание. Сякаш щастието е банков чек, под който задължително трябва да сложиш подписа на собственото си безчестие. А светът изобщо не се интересува от нашето щастие – върти се, бляска, мята искри, а на теб ти е дадено единственото удоволствие да му се радваш.

Не можехме да избягаме от тези думи, Принцесо. Аз отдавна ги чаках – от Ийтс, от Осман, от Антоан, от Доротея, от себе си, от всеки от нас. Трябваше да се случи, защото всички носим в джобовете си подличкото кредо за собственото щастие. Дори да не го напишеш сам, то е вътре по рождение. Нали помниш? „Което е за сега, няма да остане за после; което не е за после, ще стане сега. Което не стане сега, все пак ще стане после.“ Пето действие, втора картина.

Може би съвсем не е досадно да си щастлив. Може би е съвсем естествено, роботско-човешко да искаш да си щастлив. Не знам.

– Както искате, деца мои. Тогава ще играя сам – казва Бернардие, сваля сакото си и дълго оглежда килията. Вероятно подрежда мислен мизансцен. Тук ще бъде стражната кула, стражите ще разговарят там, призракът ще влезе отляво. Бях изумен, когато преди години открих, че Бернардие няма нужда от сценичен реквизит. За него са достатъчни само няколко квадратни метра пространство, думи и поне един зрител. Защото без зрител театърът е шизофренично бълнуване.

Ако вярвах в Бога, щях да съм убеден, че Бернардие е син на дявола. Не може в едно толкова болнаво човешко тяло да живеят десетки души, демони има вътре, изписват се на лицето му, искат да излязат навън – ту злобни, ту щедри, ту благородни, ту влюбени… Играе сам, а вътре се боричкат всички Шекспирови герои за правото и удоволствието да са живи…

Намесват се Жюли и Венсен, защото са Хорацио и Марцел, трябва да посрещнат призрака. Става и Макс в своя ефирен бял воал. Знам, Осман, няма да издържиш, приятелю, в началото на втора картина си ти. Днес не изглеждаш толкова величествен, не си вдигал тежести, нищо, продължавай, обичам тези твои думи:

… и в смес от скръб и радост,

на тъжен пир сред весела жалейка,

при равновесно щастие и мъка,

тъй да се каже, със едно око

усмихнато, а другото във сълзи…

Вярно е, Осман, всички сме така – при равновесно щастие и мъка. Театър в килията, върху влажния под, сред отвратителните спринтове на плъховете – тъжен пир сред весела жалейка.

А сега е твоят ред, Ийтс, не се опъвай, няма да издържиш. Вярно, дрипи сме, нищожества, но какво друго имаме освен театъра и Бернардие? Нищо, Ийтс, нищо друго в този хладен двайсет и втори век. Стани, направи няколко крачки с гъвкавата походка на Гилденстерн и кажи своите първи думи на сцената:

Но покорни вам,

ний слагаме в нозете ви със радост

готовността ни…

Виждаш ли как се усмихна Бернардие? И как всичко, всичко наше е свързано със съдбата на Хамлет? Играем – сигурно за последен път. За сбогом със сцената. За сбогом с Бернардие. За сбогом с всичко, което десет години бяхме и никога вече няма да бъдем. За сбогом с бездомничеството, глада, униженията, студа, просячеството – за сбогом с нашето щастие. Сега ще трябва да кажа онези страшни думи, Принцесо, за които светът е оглушал. Точно тук, върху последната ни сцена, сред отчаянието и тържеството, стъпил връз костите на миналото ни, върху руините на надеждата, ще хвърля тези думи срещу глухите уши на Британия. Нека изтръпнат всички, ако ме чуят. Нека запомнят, че аз – един датски принц на шестстотин години – ги обвинявам! И това мое обвинение минава през вековете като яростен вик, като гневен упрек срещу всяка несправедливост, сълза, прекършена вяра, излъгана любов, срещу мерзостта, властолюбието, фанатизма, слепотата и глупостта. Тези думи ще ги събуждат, ще чегъртат заспалата им съвест, скопената им чест, яловата им мъдрост сега и винаги до свършека на света:

Векът е разглобен. О, дял проклет:

да си роден, за да го слагаш в ред!

Но кой ще ни чуе от това подземие? Те никога не са чували гласовете от подземията, Принцесо, защото подземията са за боклуци, ненужни вещи, стари дрехи, немити шишета, плъхове и някакви други от този род. Лъчезарните имат спални, кабинети с видеотеки, рядко слизат в подземията, само за да се убедят в собствените си придобивки и да заредят капана.

Така е било, така е сега. Хиляди хамлетовци са казвали на сцената тези думи, милиони са им ръкопляскали от ложите – и нищо! По-смелите са ги вдигали като знаме, изграждали са от тях барикади, зареждали са с тях винтовките си. Заради бъдещето, заради победата. Заради това бъдеще и тази победа:

Аз искам друг,

по-силен довод. Сцената! Със нея

ще впримча аз душата на злодея!

– За мен ли са тези думи, Принце? – чувам гласа на полковника.

– Вие сте тук? – пита Бернардие.

– Аз съм винаги тук, Бернардие. И навсякъде, където се опитват да пикаят върху реда.

– Не можете да ни забраните да играем тук, за себе си.

– Не мога, Бернардие – съгласява се полковникът. – И не се опитвам. Да си призная, на мен вашата игра ми харесва.

– И въпреки това?

– И въпреки това, Бернардие. Ти си волен човек, артист, не разбираш желязната дума „трябва“. Трябва, Бернардие! На това „трябва“ се крепи светът, то е оста на Земята, пъпът на вселената! Земята трябва да се върти, слънцето трябва да изгрява от изток, реките трябва да текат надолу, семенцата пък трябва да покълват нагоре, къртиците трябва да са слепи. Разбираш ли, трябва! Защото такъв е редът, такъв е световният порядък. И точно затова театърът трябва да умре!

– Но той ви харесва, господин полковник!

– Харесва ми. Може да се харесва на още сто, хиляда, на всички, но трябва, Бернардие, трябва! Защото такъв е редът. Британия е общество на свръхразумната организираност.

– Кой е измислил този ненужен ред, кой, дявол да го вземе!

– Той!

– Кой е той? Бог ли?

– Глупости, Бернардие! Бог отдавна е безработен.

– Тогава кой?

– Не знам. Може да е Генералният държавен компютър. Може да е Синтетичният диктатор на Лордполицая. Или самият Върховен Ред. Не знам и не ме интересува. Все едно – Той!

– А ако греши? Ако все пак не е така?

– Не ме интересува, Бернардие. Аз съм назначен да пазя реда, а не да разсъждавам. И стига, не обичам умните дискусии и философите.

Бернардие крачи от единия край на килията до другия и размишлява на глас:

– Той. Когото не познаваме. Когото не разбираме. Но сме длъжни да следваме волята му. Защото е той! Седи над всичко – над дълг, над радост, над изкуство, а никой не го е виждал, не го е помирисвал дори. Господи, какъв съм смешен, та той може би изобщо не съществува! Но това няма значение. По-важното е, че изисква, налага и управлява…

– Я оставете това, Бернардие. Няма ли да продължите? – пита полковникът.

– Не искаме да опикаваме реда, господин полковник.

– Сърдиш се като дете. Имате няколко часа, няколко последни часове. Ще дойдат инженери от „Юнайтед роботс“ да изтрият паметта на твоите артисти. Така реши Лордполицаят.

– Това е своеволие, протестирам! Тези роботи са моя лична собственост!

– Ще ти бъдат заплатени, Бернардие.

– Това е беззаконие!

– Не, това е Редът, драги мой. Пък и какво е законът? Законът – това е Лордполицаят. Затова довършете вашата драма. Мога да остана, нали?

– Да, господин полковник.

– Но ще обещаеш, че никому няма да казваш… Че съм останал… Че съм гледал театър…

– Обещавам, господин полковник.

Духа ужасен вятър и разнася зловония, найлонови пликове, хартиени парчета, полимерни връзки и яки. Какво ли не може да намери човек сред огромните купове на това бунище – клозетни чинии, копринени ръкавици, модни списания, магнетофонни ленти, раздрани обувки, птичи пух, бутилки, иригатори – изобщо всичко, което модерният човек купува, за да го изхвърли.

Отношенията на човека със сметта винаги са ми изглеждали странни – като че ли се обичат. В магазините огромни тълпи купувачи грабят всяка приумица на индустрията за вещи и само седмица след това тези вещи идват при мен – Генералния боклукчия на Дарлингтън. Ако залепиш ухо до земята, чуваш тихо равномерно боботене. Не е пулсът на планетата, не са генератори, не са енергийни колектори, а вените на двайсет и втори век – сметопроводите.

Човекът, значи, в началото гълта. Хвърля милиони грошове, за да има. За насладата да има. Но животът на вещите е кратък – така ги правят, че скоро потъват в домашния стомах за първично смилане, после минават през градския черен дроб за отделяне на токсините, след това ги глътват червата, тънките и дебелите, сиреч сметопроводите, накрая мощни пулсатори ги изхвърлят през ануса на Дарлингтън. А там съм аз – Генералният боклукчия на града. Боклукчии има много, всяко говедо може да стане боклукчия, но Генералният е един. Според ценза на заслугите.

Ха, каква обувка! Другата е с тънка подметка, а тази – с дебела. Господин притежателят или е ходил наклонен, или кракът му е бил по-къс. Какви ли не работи измисля умният човек! Ей нà сега – еднакви обувки, а с различни подметки.

Моята работа е да селекционирам отпадъците. На един куп хартиите, на друг ебонита, на трети поливинилхлорида и тъй нататък. А за това е необходимо да си образован. Вярно, с моето образование можех да стана дори иконом, но нямаше да бъда Генерален. Сега като погледна пред себе си – ширнало се огромно поле с мръсотия, дъхът ти застива. Толкова много мръсотия, че неволно събужда в гърдите ти възторг! Гледаш, гледаш, окото ти не се насища, сладко ти става, сякаш цялата планета е една необятна мръсотия! И като си помислиш, че всичко това е дело на човека, как да не хлъцнеш от възхищение!

Но аз съм Генерален, тъй да се каже – надзирател. Осемнайсет робота имам на служба при мен като редови боклукчии. Слушат ме, не мога да се оплача. Глупавички са наистина, но какво да ти правиш… Вчера идва един при мен, носи някакво камъче, какво е това, казва, господин Генерален? Гледам – черно, поресто, не мирише. Сетих се. Слушай, казвам, прòсти ми роботе, това е метеорит, хондрит. Тези дребни частици са хондри, около тях това е оливин, ортопироксен, камасит, тенит. Онзи се пули: Че откъде толкова знаеш, господин Генерален? Какво да му разправям…

Да си призная, понякога дори аз съм безсилен. Преди време ми носят нещо като тръба, но дървено и с дупки. Като го надуеш от единия край, свири, майка му стара. И като натискаш различните дупки, излизат различни звуци – тънки, средни, дебели. Странна работа! Знам си, че е забранена вещ. Някой го е имал тайно, даже може да е свирел – боже опази! А после, като са го надушили, хайде в домашния стомах. И го лепва на моя задник, аз да отговарям. Откъде накъде аз! Казвам на моя човек: Слушай, нито си го виждал, нито си го чувал, ясно ли е! И го изгорих. Няма заради една дървена тръба да си загубя службата.

Добра си ми е работата, добра ми е заплатата. И подчинените са добри. Само една шантава имам. Хубавичка е, ама нещо ù мърда – ходи с дълги бели рокли и винаги носи на главата си венче от маргаритки. Лека е, безобидна, пее си. Като дам почивка, все се домъква при мен – да си бъбрим. Трябва да я търпя, нали съм Генерален, не е прилично да се отнасям високомерно с подчинените. Ето я, пак ще ми се лепне и започват едни безкрайни тъпи приказки.

– Ти как се казваш? – пита.

– Че не знаеш ли, аз съм Генералният боклукчия, вашият шеф.

– Това не е име, а длъжност.

– Аз съм робот – казвам. – Роботите нямат имена, само номера и длъжности по единната социална таблица.

– Имат – казва шантавата. – Аз например съм Принцесата – и сяда направо върху купчината животински кокали.

– Не сядай там – казвам. – Току-що съм ги подредил, разваляш ми работата.

Но тя изобщо не ми обръща внимание, рови с клечка и съвсем разтурва купчинката.

– А къде си бил преди това? – пита.

– Никъде, скоро съм произведен.

– Ами, лъжеш – казва шантавата. – Виж колко си стар.

– Значи съм произведен стар! – настоявам аз. Мълчи. Какво ще ми каже тя на мен… Този свят ми е ясен и особено въпросите със сметта. Там съм най-големият специалист, мога да различавам към четири хиляди вида отпадъци.

– Доволна ли си от работата? – питам.

– Работа като работа – отговаря тя. – Само дето не мога да търпя мръсните мъжки гащи.

– Ако е въпрос, и аз не мога да търпя дамските превръзки. Я виж, целият триста и седми парцел е пълен, но какво да правя – специфика на работата.

От хълма се спуска следобедният вятър, подема зловонията и ги разнася по цялото поле. Става хладно, но миризмата е по-страшна – вмъква се през носа и се забива направо в мозъка. Няколко пъти предложих на роботите-боклукчии да се махнат обонятелните сензори, че да работят всеотдайно, но не, не дават – от Лигата за защита на изкуствените разуми. И се мъчим в тази смрад, а вечер ни къпят с антисептични разтвори, защото тук се въди каква ли не микроорганизмова гад…

– Понякога ми е тъжно – казва шантавата. – Струва ми се, че преди съм била принцеса, че съм излязла от някаква страшна приказка. А не помня, нищо не помня, сякаш са промили миналото от мозъка ми. Нямам минало. Защо нямам минало?

– Ех, пък и ти! – отговарям. – Щом не помниш, значи не трябва да помниш. Значи това минало не е за помнене. А защо винаги носиш венче от маргаритки?

– И това не знам – почти проплаква шантавата. – Смеят ми се, не отивало на професията ми. Казвам им, че съм принцеса, а те се хилят, вдигат ми полата – да видели благородническо дупе. Защо не ме защитиш?

– Аз ли? Че защо пък аз? Не искам да се меся в живота на подчинените ми.

– Знаеш кои стават боклукчии – все измет, все бракувани. А аз съм от втора луксозна „А“ с дълговременна памет.

– Може – казвам. – Но щом са те пратили тук, значи си за тук. Те си знаят работата.

– Ти трябва да ме защитиш – казва шантавата и в очите ù се появяват сълзи. – Не знам защо, но ми се струва, че точно ти трябва да ме защитиш.

– Хайде, хайде, ще видим – успокоявам я. – Сега отивай да работиш, почивката свърши.

Гледам тънките ù крачета, затънали до колене в мръсотията на Дарлингтън – не е за тук, крехка е, нежна, като направена от кристал за осветително тяло. Но началниците не ги разбират тия работи. И негово могъщество Лордполицаят, и негово благородство кметът, които аз иначе дълбоко ценя и уважавам, като казаха – при теб, та при теб! А не е за боклукчийска работа, виждат, прекалено е добра и чиста. От онези, дето Бог ги пази като свои деца. Такива само разстройват – и работата ти разстройват, и душата. Нека казват, че е лесно да си Генерален боклукчия. Не ти стига боклукът, ами трябва да се разправяш и с разумни същества!

Сега трябва да обходя района. В края на работното време винаги обхождам района, защото ме изпълва с възторг и благоговение. Докато не видя огромните възхитителни купове смет, докато не обгърна с поглед това очарователно и прелестно бунище, не мога да заспя. Сега вървя, подритвам отпадъците на цивилизацията и ми става неописуемо сладко, облива ме патетичен захлас. Някой ден непременно трябва да напиша ода за бунището на Дарлингтън. Сигурно ще я отпечатат в местния вестник.

И как да не се радваш, като знаеш, че всеки захвърлен тук предмет е доставял радост на човека, на обикновения, мил и добър човек от двайсет и втори век. Ето например това пенсне. Сигурно е красяло умното чело на някой лекар. Психиатър например. Да го наречем доктор Моорли. През него доктор Моорли е гледал и лекувал предано своите болни. И как да не ти стане мило от това нищо и никакво пенсне!

Или този пластмасов меч. Съвсем като истински, но пластмасов. Меч – откъде ли е дошъл? Каква е съдбата му? Не знаеш. И започваш да си въобразяваш. Може например да е детска играчка. Или музеен експонат – седи и го пази мил чичо с медал за доблест. Или скъп семеен спомен от отдавнашни времена. Или нещо съвсем, съвсем различно.

Това е бунището – загадка! Място за размисъл върху съдбата на вещите. Дори не само на вещите, а и на човека. Например този череп. Какви безобразници, нарушават реда! Забранено е да се хвърлят черепи, защото задръстват мембранните филтри. Има екарисаж, но някои не свикнаха с кремацията и крият черепите. Но колко ще ги криеш от будното око на държавата? Двайсет, трийсет, петдесет години. А после? После идва синът или внукът, не знае чий е черепът, не му е мил, няма спомени и буф – в сметопровода. Да му мисли там Генералният боклукчия.

Като го гледам, бил е човек с неизчерпаема духовитост, с блестяща фантазия. А сега какво отвращение извиква в мен! Чак ми се повдига! Тук са били устните, които съм целувал хиляди пъти… Къде са твоите шеги сега? Твоите премятания, твоите песни? Къде са твоите мълнии от остроумие, които караха цялата трапеза да избухва в смях? Не ти ли е останала нито една от тях? Добре си увесил челюст, приятелю! Хайде, изтичай до спалнята на прекрасната дама и ù кажи, че ако ще да си слага и цял пръст белило, пак накрая ще стане като теб. Разсмей я с това, ако можеш, бедни ми Йорик!

– Какво разговаряш с този череп? – чувам глас, обръщам се и виждам човек на около петдесет, облечен старомодно и с папийонка от червен лъскав плат.

– Просто размишлявах – отговарям.

– Но аз те чух да го наричаш Йорик, момчето ми!

– Йорик ли? Че откъде да знам. Все някак трябваше да го назова.

Странен човек, изглежда смахнат. Изглежда, в района на Дарлингтънското бунище могат да се намерят всякакви откачени – принцеси с венчета, брадясали скитници с пури…

– Но защо точно Йорик! – настоява досадникът, иска ми се да го пратя по дяволите, ругатнята е на езика ми, набъбнала, готова за действие, пък нà – не мога, нещо ми пречи, смущавам се, кой знае защо ми се струва, че не мога да го обидя. Човек като човек, само по-смахнат, а нещо ме възпира да му го кажа…

Вървим двамата един до друг сред огромните пирамиди мръсотия, които двайсет и втори век ежеминутно изхвърля през своите хиляди ануси. Вятърът гони зад гърба ни гъсти къдели воня, парцали, пепел, пъстри етикети, листа и пух. Вървим двамата сред световната смрад, дишаме гадните изпарения на бунището, сякаш атмосферата е отровена със зловония, сякаш цялата планета е една клоака, сякаш от недрата на земята, от небето, от вселената прииждат мръсотии, заливат всичко, стичат се по главите ни, плъзват на мръсни змийчета по лицата, около устните, спускат се надолу по врата, по гърдите, просмукват се през кожата и стигат сърцето, когато той ме улавя за ръката и пита:

– А знаеш ли какво е театър, момчето ми?

Редактира: Добромир Тонев

Публикации:

1. Сборник „Греховно и неприкосновено“ – „Христо Г. Данов“, 1983 г.

2. Антология „Българска фантастика“ – „Христо Г. Данов“, 1983 г.

3. Сборник „Нагоре по стъпалата към бога“ – „Сиела“, 2009 г.

Лъжата

Емануел Икономов

След като отчаяно въведе последната възможна комбинация – други не му бяха хрумнали, а и едва ли бяха останали – натисна отново бутона за рестартиране. Този път компютърът послушно премина през всички стъпки на настройките и очевидно склони да проработи.

– Голям си майстор, брей! – възкликна секретарката. После погледна часовника на стената и му се усмихна радостно: – Май ще успея да допиша писмото, преди да се върне шефът.

– Този път имаш късмет, че… – поде Петров, като се надигна от стола.

– Да, знам – прекъсна го тя – наистина невероятен късмет, че имам колега като теб! А сега трябва да побързам.

И ловко се шмугна между него и бюрото, за да заеме току-що овакантеното място. Петров неволно притаи дъх – може би за да задържи уханието, което главата ù бе оставила, минавайки покрай носа му. Но после се запъти решително към вратата и я отвори.

– Петров! – спря го повикване в последния момент.

„Само не отново!“ – рече си той и се обърна.

– О, не ме гледай с такова сериозно изражение! – вдигна вежди секретарката. – Не те разбирам, никога не искаш кафе или бонбон. Ала да знаеш, много съм ти благодарна и ти дължа голяма услуга!

Като затвори вратата и скри лъчезарното ù личице, Петров се запита как е възможно такова красиво момиче да му се усмихва – на него, на обикновен програмист, който едва ли може да се сравнява със зализаните професорски синчета. Ала нека не се заблуждавам излишно, отрезви се той, тя е толкова мила, защото съм ù полезен, докато съм услужлив. Знаеше, че всички го търсят най-вече за работа, защото, изглежда, единствен можеше да се справи с нерешимите им проблеми.

В малката му претрупана стая него също го чакаше напрегнато писане – трябваше да довърши доклада си за институтската конференция. Един доклад, нищо особено. Колко ли такива бе написал през годините, отдавна не водеше сметка. И свои, и най-вече чужди. Първо на научния си ръководител – за да може този профан най-напред да пробута собствената си дисертация, а после да даде зелена светлина за тази на Петров. На директора на института, който обичаше да ходи на конгреси по чужбина. Последния път шефът го взе със себе си във Виена. Не от благодарност обаче. Петров подозираше, че го бе страх от евентуалните въпроси, и затова го пусна лично да изнесе доклада и съответно да отговаря на професионалните запитвания. Почти всичките му колеги мечтаеха да го привлекат за съавтор или по-точно да се присламчат за съавтор към това, което той щеше да напише…

Просто поредният доклад. Само че този път не бе толкова просто. Отново си каза, че навярно е луд да се съгласи да пише на тази тема. Затова мислите му бягаха от работата и продължаваха да се въртят около секретарката.

Даде си сметка, че всъщност я харесва. Че не го дразни, за разлика от многобройните ù колежки, които не можеше да понася. Както и те него. Николова, госпожица Николова – не бе омъжена, и то със сигурност, защото неотдавна му се наложи да поправя компютъра на Личния състав. От него бе научил и малкото ù име – Невена, което никой сякаш не използваше – не смееше или по-вероятно не знаеше. Разбулването на тази тайна даваше на Петров основание да смята, че е с една глава по-напред от другите ергени, които се облизваха като гладни котараци пред новото маце. Пък и не само те в института бяха сред мераклиите от първия ù работен ден.

Кокетна, стройна… и сякаш непристъпна. Тъмноруса, почти кестенява, със сини очи, които обаче не блестяха глупаво, а криеха загадъчна, примамлива дълбочина. Именно те бяха привлекли Петров, който иначе не обръщаше внимание на колежките си или поне се правеше, че е така.

Телефонен звън го сепна и извади от опасната пропаст, към която се бяха насочили мислите му.

– Петров! – беше Невена. Тук, в своята бърлога, той я наричаше така. Наум, само пред себе си. – Шефът дойде с организатора на конференцията, чух ги да споменават твоето име. С не особено весел тон.

Цялата неприятност на ситуацията с доклада надвисна като буреносен облак над съзнанието му. Все пак друго е секретарката на директора да е твой човек, бе последният светъл лъч сред мрачните мисли на Петров.

Потънал в голямото си кожено кресло, Кузман Първанов, ако не по Божа воля, то по тази на високопоставените си роднини директор на Хибридния институт за приложни изследвания, заби дебел пръст с мръсен нокът в разпечатката на програмата и изръмжа:

– Този Петров! – директорът, който при споменаване на служители винаги ръмжеше, този път изразяваше възмущение. – Отново се представя от ХИПИ.

Логичното съкращение на института бе именно туй, но съвсем естествено то бе напълно неприемливо за престижното научно заведение и най-вече за надутия му директор.

Първан Кузманов, главен организатор на Конференцията по авангардни приложни изследвания – с международно участие, да не се забравя! – прояви наглостта да изхихика при споменаването на нелепото институтско прозвище. Можеше да си я позволи безнаказано, защото неслучайно се явяваше втори братовчед на директора.

– А ти с твоята КАПИ-МУ да не мислиш, че си пò цвете за мирисане? – тросна се Първанов.

– Защо толкова се дразниш от този Петров? – седнал на безопасно разстояние отвъд широкото махагоново бюро, Кузманов предпочете да върне вниманието на братовчед си към другата изкупителна жертва. – Нали той ти пише докладите?

– Е, по принцип да – призна директорът, после отново заръмжа сърдито: – Ала не и в този случай!

– Как така?

– Да не съм луд да се накисна с подобна небивалица? Ако на Петров кукувица му е изпила мозъка, негов си проблем. Нека си чупи главата – така и на кукувицата ще ù е по-лесно. Не мога обаче да допусна да излага института…

– Хайде де, не ми казвай, че освен смях подобно хипарско име би предизвикало друг, по-сериозен ефект!

Кузман Първанов така кръвнишки изгледа братовчед си, че последният се усъмни дали кукувицата не е куснала за десерт и мозъченцето на директора.

– Докато все още съм с всичкия си – сякаш прочел мислите на своя събеседник, оправда се той – нямам намерение да поставям под съмнение реномето на института и по този начин да рискувам прекратяване на финансирането на неговите водещи кадри… – Зад последните думи прекалено явно прозираше защита на собственото му място и той побърза да се поправи: – Искам да кажа – на неговите най-перспективни проекти.

Братовчедът Кузманов продължаваше да го гледа недоумяващо.

– Нямам предвид използваното съкращение на института – уточни директорът – а темата на доклада на Петров. Как си представяш моето име под следното идиотско заглавие: „Ролята на случайността в сложни компютърни системи“?

– Звучи доста заинтригуващо – отвърна напълно сериозно организаторът на конференцията. – Надявам се интересът към него да привлече участниците в залата, които иначе по цял ден пият кафе и пушат във фоайето.

– Ти си побъркан! – После, след като се замисли, добави: – Чел ли си доклада?

– Не. А ти?

– Дори не съм го виждал. Имаш ли копие?

– Доколкото знам, още не е предаден.

– Нима? Ах, този Петров, направо ще ме съсипе! – Стаята отново се изпълни с ръмжене като от провлачен запис. – Отгоре на всичко ми къса и нервите!

На екрана се мъдреше с недотам едри букви само заглавието на доклада. След множество опити да започне, Петров стигна до извода, че каквото и да напише, след няколко думи, реда или абзаца неминуемо ще го изтрие. Защото докладът не вървеше, и туйто. Явно не си го представяше цялостно, за да кара от началото към края. Не му оставаше друго, освен да приложи любимия си – и то не само защото бе спасителен – подход, като тръгне от заключението и в обратен ред сглоби целия текст от гледна точка на вече готовия смислен завършек.

Напрегна се – което бе действителният резултат в непостижимото му желание да се концентрира върху досадната тема – и без очакване на помощ от някоя земна, вълшебна или просто кибермуза, долепи върховете на пръстите си до полуизтритите клавиши. Дори за миг се усмихна при спомена за приказката, в която юнаците викали неволята. Не, той нямаше да я…

В този момент телефонът дрезгаво иззвъня.

Неволята не дойде, ала вместо нея се появи неканен, макар и недотам неочакван, злият магьосник…

Петров отдавна бе настроил телефонния си апарат да дава друг сигнал при повикване от директорския кабинет.

– Петров! – чу ръмжене още при вдигане на слушалката. – Готов ли си?

– За какво да съм готов? – тросна се той, макар недоумението му да бе напълно излишно; знаеше накъде бие Първанов.

– Въпросът ми е за доклада, бе! Написа ли го?

– Остава ми малко да го довърша…

– Не ме лъжи! – ревна директорът. – Така говориш, когато още не си започнал! Както е тръгнало, не стига, че…

Тирадата щеше да трае минимум пет минути. А ако се имаше предвид ефектът на тенджерата под налягане, очевидно повишеното вътрешно напрежение на Първанов можеше да поддържа гневното му хъркане и по-дълго. Петров изключи слуха от съзнанието си. На какво ли не се научава човек в екстремни ситуации? Междувременно пръстите му забарабаниха бързо по клавиатурата.

Когато след четвърт час директорът свърши с квичене – не му бе останал повече глас за ръмжене – Петров успя да вземе най-накрая думата. Дотогава бе написал заключението и нахвърлил основните точки с кратки бележки за съдържанието им.

– Ако благоволите да минете насам, господин шефе – от опит знаеше, че от уважение към високопоставената си особа, Първанов не би си позволил да дойде по-рано от половин час, което щеше да е напълно достатъчно за грубо завършване на доклада – ще се уверите сам, че съм накрая…

– Разпечатай гооо и ми го дооонеси веднагааа! – прекъсна го с вой началството.

– Съжалявам, но нямам тонер за принтера – хитро парира Петров.

– Вземи от склада, бе!

– Както ви е известно, вие сам наредихте на никого да не се дава нищо от запасите на института без изрично ваше нареждане, и то писмено. Щом желаете, тутакси ще мина за складова разписка…

– О, не се безпокой! – окопити се директорът. – Ще дойда да видя какво си написал след малко… – последва пауза, после: – Или по-добре – като се върна от обяд. А за теб никаква почивка! Да стоиш там и да ме чакаш!

Петров погледна часовника в долния десен ъгъл на екрана и си даде сметка, че за това време може да напише още два доклада, след като най-накрая му потръгна.

Наближаваше обяд, Петров отдавна бе забравил готовия доклад и се ровеше в някаква нова програма, която бе изтеглил нощес от Интернет.

Телефонът иззвъня. Без да очаква нищо хубаво, той вдигна слушалката и рече вяло:

– Ало?

Никак не обичаше да се представя по телефона. Какво да каже: „Петров“, „Тук Петров“, „Петров слуша“ или някоя друга тъпа реплика? Тъй или иначе знаеше какво ще последва.

– Петров? – дойде очакваният отговор от слушалката.

Че кой друг да бъде? Нима някой щеше да набере този номер, без да търси именно него? А за какво можеше да го търси, имаше няколко варианта, които лесно се обобщаваха в две групи – за работа или просто за помощ, която често се налагаше да се прекласира към първата група.

– Петров, там ли си? – нетърпеливо запита приятен глас.

Невена! – стресна се той.

– Да, тук съм, Не… Николова! Извинявай, правех нещо на компютъра…

– Да не прекъсвам нещо важно? Довършването на доклада?

– Не, той е вече готов. Не се безпокой, не ми пречиш.

Само не отново срив! – помисли си в пристъп на досада. Директорът можеше да си позволява доста луксове и прищевки, ала компютърът на секретарката му бе динозавър на преклонна възраст, който периодично издишаше и отдавна да се е превърнал във вкаменелост, ако не бяха хирургическите усилия на Петров да поддържа живота и мъката му.

– Шефът и братовчед му излязоха – съобщи Невена. Странно, изглежда тя единствена се осмеляваше да нарече така Кузманов. – Ще обядваш ли?

– Не, Първанов нареди да го чакам тук да се върне от обяд.

– Значи имаш не половин час за почивка, а цели два поне.

– Как така?

– След като се нахрани, директорът ще ходи в министерството. Дори да не се бави там особено, само пътят ще му отнеме час.

– Страхотна си, Николова! – похвали я искрено Петров.

– Ще излезеш ли тогава?

Изведнъж си даде сметка, че макар изречението да не бе довършено на глас, то съдържаше още „с мен“ пред въпросителната в края си. И то поканата му бе отправена два пъти, преди да се досети. Колко съм загубен, рече си, вместо аз да я гоня, тя самата ме ръчка! Чакай малко, какво означава всичко туй?

– Петров, пак ли компютъра? – гласът на Невена сякаш спадна с една октава. – Да го оставим за друг път, ако искаш…

– О, не, предпочитам още сега – побърза той да приеме неочакваното предложение, преди да е станало твърде късно. – Много съм гладен – добави, щом се уплаши как ли ще изтълкува тя реакцията му.

На излизане от института се вляха в тълпата статисти и това не се понрави на Петров. Наричаше ги статисти, защото не виждаше какво друго правят на работното си място, освен да висят в очакване на нареждане отгоре, което да ги задейства. Най-често изпълняваният от тях скеч бе при определени случаи да приветстват публично директора – важна функция, защото явно циганката, която трябваше да го хвали, се е споминала от срам.

Сега обаче тези същите мързеланци щяха да се раздвижат и да се преобразят в ролята си на информационни работници, заради която институтският съвет бе решил да си спести всякакъв абонамент за вестници и списания. Клюкарите не хабяха нито хартия, нито телефонни единици, нито скъпо струващи компютърни мрежи. Слуховете се разпространяваха мълниеносно и навярно някой учен би спечелил Нобелова награда, ако успее да разгадае параметрите на свръхпроводимата среда, в която това бе възможно. Явно този ден в стола нямаше да има оплаквания от безвкусната храна. Всички щяха сладко да предъвкват новината: „Секретарката и оня Петров излязоха заедно!“.

Мълчаливо, за да не налеят с някоя изпусната дума масло в клюкарския огън, се запътиха към близката пицария. Той не обичаше особено пица, най-малко от българско заведение за обществено хранене – защото повечето новоизлюпени ресторантчета не бяха на по-високо ниво от социалистическите си предшественици. Обаче трябваше да поеме нещата в свои ръце – така поне смяташе, че е редно, най-вероятно заради по-консервативното си възпитание. Всъщност нямаше нищо против тя да го води, ала за пред хората, или по-точно – клюкарите от института, се налагаше да брани достойнството си. Иначе едва ли трябваше да се безпокои за показното благоприличие на секретарката, след като еманципираните му колежки отдавна бяха проумели, че за да им се усмихне късметът в днешно време, е нужно понякога и сами да се натискат.

Да се натискат ли? Нима Николова му се натискаше? Не може да бъде, Невена не е такава – той не искаше да е такава. Защо обаче му хрумна тогава, че тя го сваля? Сигурно защото на него му се искаше да е така, защото тя го привличаше и той я желаеше…

От пъкления водовъртеж на мислите му го извади келнерът, появил се начаса край масата им:

– Какво ще обичате?

– Коя пица предпочиташ, Н… Николова? – трябваше да внимава, прекалено се бе увлякъл по Невена.

– Бас държа, че не обичаш пица. Защо не си поръчаме спагети?

– Чудесно! – зарадва се Петров на туй просто измъкване. – Карбонара или болонезе?

– Извинете – намеси се келнерът – имаме само един вид спагети. С доматен сос и настърган кашкавал.

– Тогава две порции от каквото предлагате.

– Искаш ли да си разделим една бира? – попита го Николова и като прие забавилата се за секунда негова реакция за съгласие, кимна на келнера.

Да става каквото ще, рече си Петров, харесвам я. А дали тя би ме приела? Сякаш очевидното дотук не бе достатъчно да го убеди в това.

– Ти си забележително момиче, Николова – погледна я той в очите.

– Радвам се, че най-накрая си ме забелязал – отвърна Невена.

– Нямах предвид това – сконфузи се Петров. – Исках да кажа, че си… – не можеше или по-скоро не смееше да подбере подходящите слова.

– Думай, не се страхувай! Не хапя!

– Ето че на първо място си доста смела! – После, като пое дъх, продължи по-куражлийски: – Бих казал също загадъчна. А освен това и особено привлекателна.

– И кое те привлича най-много в мен?

Тоя път прямотата ù не го сепна и той реши да отвърне със същото.

– Макар да не те познавам, мисля, че си по-интелигентна от останалите жени в института – дори взети заедно, барабар с титлите им.

– Това вече го приемам за сериозен комплимент.

Стори му се, че Невена леко се изчерви, и кой знае защо този факт му подейства донякъде успокояващо.

– Не е комплимент, а самата истина, Николова.

– Защо не минем на малки имена? – предложи тя изведнъж. – Ти нали знаеш моето?

– Не го знам – инстинктивно Петров се затвори в себе си.

– Не лъжи! – смъмри го тя ни на шега, ни твърде сериозно.

– А защо смяташ, че лъжа? – не отстъпваше той.

Невена го изгледа изпитателно, сетне се усмихна:

– Защото не умееш да го правиш, глупавичкият ми!

– Какво те кара да мислиш така?

– Например и директорът днес те хвана, когато излъга, че си готов с доклада.

Очите на Петров се разшириха от учудване, докато същевременно стомахът му се сви от притеснение.

– Ти откъде знаеш? – запита той от светлинни години разстояние, въпреки че само масата го делеше от нея.

– Подслушвах ви – засмя се Николова.

Искреността на нейния отговор не успя да стопи студенината му.

– Защо?

– Това ми е работата.

– Не знаех, че влиза в длъжностната характеристика на секретарка – вметна язвително той.

– Не е задължение, а предпоставка човек да стане секретарка – контрира тя.

Неловкото мълчание трая до момента, в който келнерът донесе две чинии със спагети и полупълна бутилка кетчуп. Петров използва случая да отклони разговора към безобидна кулинарна тема.

– Добър апетит и наздраве! – вдигна той чашата с бира. – Апропо, откъде знаеш, че не обичам пица?

– Много просто е за отгатване – рече хитро Невена, като смигна на Петров. – Имаш вид на човек, който се стреми – може би съвсем несъзнателно – да не се оставя в руслото на стандартното, който бяга от всякакви коловози на обществени норми, неписани канони и общоприети вкусове. Затова не би поръчал пица в пицария – прекалено банално е.

Наблюдателността и логиката ù направо го зашеметиха. Никой досега не му бе правил толкова точна психологическа характеристика, нито бе успявал тъй бързо да се вмъкне под кожата му. Чувстваше се обезоръжен, да не каже направо гол пред нея, пред нейната проницателност.

– Не обичам ресторантска – призна Петров. – Рядко я правят добре.

– Тогава аз ще ти направя домашна – предложи кокетно Николова – която сигурно ще ти хареса.

Пак покана, и то съвсем открита. Директността ù все още го плашеше малко, но веднага си даде сметка, че сам си е виновен за това.

– Надявам се, че няма да забравиш да донесеш виното – потвърди тя ангажимента вместо него.

Нямаше къде да бяга, капанът хлопна. И тази дефинитивност на ситуацията дори му се понрави. Той ù се усмихна, без да съзнава, че го прави.

– Да се върнем на въпроса защо, като знаеш името ми, не го използваш?

– Добре, знам ти името – призна той.

– Кажи го тогава!

Погледна я смутено. Какво искаше от него? Не успяваше да следи обратите в разговора, които тя налагаше, чувстваше, че нагазва в непозната територия, в която бавно затъва, реакциите му се забавят, усещанията му се притъпяват.

– Невена – изрече той сякаш магическо заклинание.

– Виждаш ли, лесно е. А аз пък не знам твоето.

– Наистина ли?

– Не си го споделил с мен. Иначе мога да го науча, ала няма да е същото.

– Обещаваш ли, че няма да се смееш, ако ти го кажа?

– Обещавам – закле се сериозно тя, а в очите ù се забелязваха весели искри.

– Ленин.

Единствено в зениците ù лумнаха пламъчета.

– Ленин – изрече Невена. В тона ù не се долавяше насмешка. – Ленин Петров.

– Да. Не съм го измислил аз.

– Знам. Предполагам, че си се опитал да го смениш – говореше сериозно, с искрена симпатия, но не и със съжаление или състрадание. – Навярно на Лени.

– Когато си вадех първия паспорт – заразказва той – изпуснах умишлено последната буква. За малко да ме пратят в трудово-възпитателно училище, ако не и на по-тежко заточение.

– Представям си… Лени.

– Простиха ми уж неволната грешка, защото бях сирак. Аз обаче още не мога да простя на своите родители тази подигравка с моя живот.

– Все пак нямаше ли името и известни предимства в някои случаи?

– Е, да – спомни си той. – Учителите изглежда се страхуваха от мен. Нямаха представа кой съм всъщност. Едва ли щяха да посмеят да ме скъсат, ако не си знаех уроците. Което рядко се случваше.

– А на кого всъщност си кръстен? – подпита лукаво тя.

– Познай, ако можеш! – влезе в тона ù Петров.

– На Ленина от романа на Хъксли „Прекрасният нов свят“.

Остана изумен.

– Обичаш ли научна фантастика? – запита той, след като отпи дълга глътка бира.

– Да, доколкото ми остава време да чета. Ти как смогваш?

– Какво да смогвам?

– Да изчиташ книгите, които криеш, обвити в стари разпечатки.

– Не ме карай да се чувствам като в „1984“ на Оруел! Откъде знаеш?

– Освен да подслушвам, мога и да шпионирам.

Невена му се усмихна кокетно и го остави да се поизпържи в собствените си подозрения и страхове, докато привърши с порцията спагети.

– Не се притеснявай, само те будалкам – каза тя накрая. – Видях подвързаните книжки в куфарчето ти, докато ми оправяше компютъра тази сутрин.

– Не бива да се майтапиш с такива сериозни неща – намуси се Петров. – До гуша ми е дошло от атмосферата на дебнене в института и скрояване на всевъзможни номера сред колегите…

– Хайде, Лени, не се сърди, а помисли логично: държавата ни няма средства, за да организира такова следене. Пък и институтът не прави нищо, което да представлява и най-малък интерес за когото и да било.

Очите ù срещнаха неговите и на явното му възмущение Николова отговори с ново ласкателство:

– Освен може би ти. Станал си център на вниманието. – След като Петров не реагира, тя допълни: – Всички говорят само за теб и скандалния ти доклад, който бил срам за науката.

– Така ли? – той махна на келнера за сметката. – Да не би да са го чели?

– Ще ми дадеш ли аз да го прочета? – отново атакува тя от неочаквана посока.

– Защо? Той е доста теоретичен, да не кажа само една хипотеза…

– И едва ли ще го разбера?

– Нямах предвид това…

– При моята интелигентност, както ти сам се изрази…

Неотразима е! – помисли си Петров. Чаровна, упорита, непропускаща, че и тънка психоложка за капак! Човек направо не може да ù устои и съзнателно пада в капаните ù! А пък как само измести Петров с Лени!

– И любовта ти към научната фантастика – вметна той.

– За мен ще е чест първа да се запозная с епохалното ти откритие.

Прие предизвикателството ù по-насериозно, отколкото цялата му там научна конференция с международно участие. Докъде можеше да го докара една жена само! И то за толкова кратко.

– Да вървим, че времето лети! – подкани го Невена, докато той плащаше.

– Не искаш ли кафе?

– Ще ти направя при мен. Знам къде шефът крие кафето, което донесе от Виена.

Когато наближиха входа на института, тя го хвана под ръка.

Ленин реши, че сигурно няма съществено значение дали ще скандализира колегите си и по още един, ненаучен повод.

Тази нощ Петров сънува кошмари. Накъдето и да се обърне, вижда Невена, която като Горгона го примамва, а после пипалата ù го обгръщат, претърсват, измъкват смачканите листове от вътрешния му джоб…

Всички искат доклада му, всички очакват скандала като празник, а кулминацията на карнавала е изгарянето на еретика Петров на кладата…

Прокрадва се в тъмното по коридорите на института и се вмъква в бърлогата си. Но вече не изпитва предишната сигурност в нея. Май все пак го наблюдават. Ако се има предвид елементарното подслушване на Николова, какви ли суперсредства използват директорът и другите? Той няма никакъв шанс да ги разкрие, нито себе си да скрие…

Събуди се целият в пот. Часовникът показваше четири. Чуваше се тиктакане. Господи! Та нали часовникът бе електронен! Надигна се и така се доразбуди. Навън бе тъмно, а по перваза на равни интервали се разбиваха дъждовни капки.

Предварителното вътрешно обсъждане на докладите за конференцията се водеше по-разгорещено и от защитата на дисертацията му, мислеше си Петров, докато колегите му един след друг се изказваха по негов адрес унищожително, подигравателно, заядливо-заплашително. Бе престанал да ги слуша внимателно, защото не възнамеряваше да им опонира. Стратегията на защитата му щеше да е съвсем друга. Някогашният му научен ръководител, професор от старата школа, преживял и препатил много по-различни времена, я наричаше „разузнаване с бой“. Което просто означаваше да засегнеш болните места на противниците, вместо да парираш ударите им. Тогава те сами щяха да те оставят на мира.

Докладът му вече бе свършил първата част от работата, като бе понастъпил ред ревниво пазени интереси и бе разквасил до такава степен почвата на бойното поле, че не само атаката, а и отстъплението вече щеше да е трудно. Сега трябваше само да ги накара да осъзнаят този факт, за да подвият опашки.

Последен взе думата за изказване закъснелият Димитров, който не го обичаше от деня, когато постъпи в института.

– Петров за пореден път злоупотребява не само с доверието ни, но и с добротата ни да го държим на работа тук – пледираше със силно изпъчени напред гърди Димитров, подобно на самоуверен до глупост адвокат. – Всички знаят неговия любим девиз „Да излъжем системата“, който той вече десет години обявява публично без абсолютно никакъв срам. Доктор Петров навярно е излъгал по същия начин и висшата атестационна комисия, за да защити дисертацията си. И туй не му стига, сега иска да изложи института, че и българската наука дори, бих казал, пред един международен форум, за да станем за посмешище на цял свят. Предлагам, колеги, да гласуваме за отпадане на доклада на Петров от програмата.

Неколцина заръкопляскаха, после си дадоха сметка, че Димитров отдавна не е партиен секретар на института, а само завеждащ библиотеката.

Първанов и Кузманов поведоха шепнешком спор, който приключи бързо.

– Трябва да ви уведомя – каза организаторът на конференцията, без да става от мястото си – че програмата е утвърдена от международна комисия и в нея не могат да се правят повече промени.

После директорът се надигна в цял ръст, огледа бавно насъбралите се от двуметрова височина, след което спря очи върху Петров.

– За отговор на бележките има думата докладчикът.

От опит Първанов знаеше, че всеки пропуск в процедурата или накърняване на нечии права ще му бъдат върнати тъпкано в неподходящ момент от наблюдателния му и педантичен подчинен.

– Уважаеми колеги – започна Ленин, като не си направи труда да се изправи – аз вече отговорих на предизвикателството на института, като приех да изнеса този доклад. – Сред насядалите пробяга неволна тръпка. Явно никой не бе очаквал подобна атака, нито подобна наглост, както я възприе съзнанието на мнозина. – Искам обаче да отбележа, че макар аз да съм автор, поръчител на това научно изследване е директорът на института съгласно негова заповед номер 113 от 5 май. Затова искрено съм изненадан, че сега той критикува избора на темата.

Първанов понечи да каже нещо, но острият поглед на Петров го възпря.

– Въпреки първоначалния ми отказ да участвам в конференцията, отговорникът за нея Кузманов включи доклада в програмата, с което предреши въпроса за изнасянето му.

Вместо към Петров, братовчедът погледна гузно към директора. Останалите обаче не забелязаха това, защото цялото им внимание бе насочено към докладчика. След като разгроми така шефовете, какво ли щеше да направи с другите си опоненти?

– На останалите изказвания нямам какво да противопоставя, защото в тях не чух нито една логична забележка, нито един забелязан пропуск в теорията ми. Бяха просто празни приказки като от предизборна критика.

Едно по едно лицата в залата взеха да се разведряват, поуспокоени. Някои дори се подсмихнаха.

– Колкото до другаря Димитров… – продължи с малко по-висок глас Ленин.

Междувременно библиотекарят бе тръгнал да се измъква, но при тези думи вдигна неволно глава, сетне се препъна и се подпря о стената. Петров реши, че някой майсторски му бе подложил крак.

– Бих го попитал на каква основа се изказва, след като нито е чел доклада ми, нито благоволи да присъства тук, за да го чуе заедно с всички вас. Колкото до дисертацията ми – нея, макар да я има в библиотеката, за която отговоря, съм убеден, че също не е чел, защото от порносписанията едва ли му остава време – дисертацията ми е защитена при вуйчо му, когато все още бе шеф на ВАК. Ако някой някога е излъгал въпросния му вуйчо, то това е самият Димитров, който без завършено дори висше образование кацна навремето като научен, разбирайте, партиен секретар на този институт. А сега си позволява да се изказва от името на цялата българска наука.

Чуха се подмятания, вече освободени от някогашната цензура, освирквания. Разбунените в началото на дискусията духове търсеха отдушник с най-малко съпротивление и в случая Димитров изигра ролята на неговата разбита клапа.

Колко лесно се манипулира общественото мнение, заключи тъжно Петров. Разбуди гнева на масите, после им посочи обект, върху който да го излеят.

Междувременно Първанов и Кузманов обявиха под носа си края на обсъждането и побързаха да се измъкнат през задната врата на залата, преди да са попаднали също на мушката.

На вратата на стаята му се почука. Кой ли си бе направил труда да се разходи до дъното на коридора, вместо да звънне по телефона?

– Да! – рече Петров изненадано, вдигайки очи от клавиатурата.

На прага на тясната му и отдавна неразтребвана бърлога се появи Невена.

– Излязоха – заяви тя. – Искаш ли кафе? От онова, виенското?

– Не, мерси – въздъхна облекчено той. – Пренапрегнат съм.

– Чух за дебата. Браво за майсторското измъкване.

– Изглежда нищо не ти убягва, а?

Николова се приближи и постави леко ръката си върху рамото му.

– Не си го изкарвай на мен!

– Извинявай! – побърза да каже той. – Невена. – Самото изговаряне на името ù бе способно да свали напрежението му.

– Искаш ли да направя довечера пицата, която ти обещах?

– Червено или бяло предпочиташ?

– Каквото избереш, Лени – усмихна се тя. – Ще те чакам в седем.

Секретарката тръгна бавно към вратата под възхитения му поглед и тъкмо щеше да я затвори, когато Петров викна след нея:

– А къде живееш?

– Нима не знаеш адреса ми? – учуди се тя.

– Не съм и предполагал, че ще ми потрябва.

– Определено не те бива да лъжеш – намигна му заговорнически Невена. – Не съм се и съмнявала, че си почтен. Запиши си го.

Издиктува му улицата, номера и домашния си телефон.

– Между другото, адресът в досието на личния състав не е моят, а на майка ми – каза тя, преди да затвори вратата.

Като че ли си играем на котка и мишка, отбеляза на себе си Петров. И аз съм мишката.

Главният секретар на министерството изслуша внимателно Кузманов, докато Първанов нервно пушеше и проклинаше Петров. Таман си мислеше, че е успял да ги откаже, и ето че пак запали.

– Господин министърът определено ще се заинтересува от случая – каза секретарят. – Само че днес няма да се връща повече, а от утре е на официално посещение в Турция. – Първанов и Кузманов неловко се спогледаха. – Обаче защо не дадете въпросния доклад на мен? Аз имам достатъчно правомощия да предприема каквото изглежда необходимо при подобни обстоятелства.

Едва ли си даваха сметка, че задачи като тази бяха специалитет именно на служители, които по-малко зависеха от избираемостта на длъжности като министър. Попаднал веднъж в мрежата им, докладът щеше да стигне до очите на всички, които трябваше да го прочетат, след като с него първо се запознаеха мнозина, които в никакъв случай не биваше да го правят.

Когато двамата излязоха от вътрешното министерство, отново пропуснаха да забележат, че си имат опашка. Военното контраразузнаване също не спеше.

Точно в седем бе застанал пред вратата ù. В едната си ръка държеше бутилка червено вино за износ, а в другата – огромна червена роза. Червеният цвят бе завладял също и лицето му. Пое дълбоко въздух и звънна.

– Секунда, Лени! – чу се отвътре. После изтрака верига, неколкократно се превъртя централен ключ и вратата се отвори.

Невена бе облечена в яркочервена рокля, затворена високо отпред, силно вталена и дълга до малко над коленете. Петров я гледаше в захлас и не помръдваше от прага.

– Няма ли да влезеш все пак?

Той пристъпи в антрето и се отдръпна, за да ù позволи да затвори и заключи отново вратата. Тогава забеляза, че отзад роклята бе изрязана и оставяше да се вижда голият гръб на Невена чак до кръста.

– Разбирам какво изпитваш – рече тя, като се обърна пак с лице към него. – Именно затова съм я облякла. Мерси! – добави тя, като го целуна бегло по бузата, взе розата от ръката му и вдъхна аромата ù. – Чудесна е! Виното остави на масата в хола.

След което се запъти към кухнята, за да приготви ваза с вода за розата. Прави го нарочно, каза си Ленин, като проследи леките вълнения на голия ù гръб. Ами целувката? Устните ù сякаш още пареха бузата му. Погледна се в огледалото, което висеше в антрето, но не забеляза никаква следа от червило.

После влезе в хола и остави бутилката до свещника в средата на масата. Извади плосък кибрит, какъвто често се намираше в саката му – имаше навика да ги взима от хотелите, където отсядаше по време на конференции – и запали трите червени свещи. Салфетките върху снежнобялата покривка също бяха аленочервени. Лампионът в ъгъла на стаята внезапно изгасна.

Невена донесе вазата и я постави от другата страна на свещника.

– Сложих пицата да се пече – обяви тя гордо. – Имаме двайсетина минути за аперитив, ако желаеш.

– Бих минал направо на виното, ако не възразяваш.

– Не си падаш по пиенето – констатира Невена. – Права ли съм?

– Да – погледна я Петров изпитателно, после се усмихна. – Затова ще те помоля и да седнеш.

Тя се засмя и грациозно се отпусна на стола. Гледайки я през масата, Ленин се запита дали искрите в очите ù бяха само отражения на пламъчетата от свещника. Дори си помисли, че може да го провери, ако духне свещите. Не биваше обаче да си играе с огъня, смъмри се той сам.

Петров наля вино, след като умело се справи с българската коркова тапа. Все пак бутилката се водеше за износ.

– За успеха на твоя доклад – вдигна тост Невена.

– За теб – не се остави да бъде смутен Ленин.

– За нас – поправи го тя.

– Наздраве!

Отпиха от рубиненочервената течност. Стенен часовник зад гърба му отмери седем и четвърт. По законите на приказките сега времето трябваше да спре. Че да изгори пицата, хрумна му внезапно и той прихна.

– Какво смешно има? – попита Невена.

Петров сподели мислите си и предизвика звънкия ù смях.

– Ти вътрешно си романтик, нали?

– Нямам представа.

– Как така?

– Хич не ми е оставало време да се замисля над това.

– Не си ли имал приятелка, която да ти го каже?

Ленин усети, че се сковава. Разговорът твърде бързо се насочи към теми, които смяташе за интимни и не възнамеряваше да споделя. Ала усещаше, че Невена няма да го остави да премълчи и ще изкопчи всичко от него.

– Не – отвърна тихо той.

– Не си имал приятелка или тя не го е казала? – не остави въпроса домакинята.

– Добре, изглежда не ù е хрумвало. – После, за да спести нови запитвания, реши да добави: – Имах приятелка по време на следването, но откак съм в института, социалните контакти доста ми се ограничиха.

– Не си загубил, ако тя не го е разбрала – изкоментира Николова тактично, без да го попита за причината на раздялата им.

– Ами ти романтичка ли си? – поиска на свой ред да узнае той.

– Да, не ми ли личи? – усмихна се загадъчно Невена.

– Някой казвал ли ти го е?

– Мнозина.

Ленин изтръпна. Не знаеше как да тълкува последния ù отговор, обзе го страх, че може да научи нещо, което няма да му хареса. И предпочете да се измъкне по първата възможна допирателна.

– Пицата… – поде той, но вместо него часовникът на фурната довърши намека.

– Ей сега ще я донеса – и домакинята изчезна към кухнята.

Петров се въздържа да извърне глава след нея. С усилие на волята.

Привършваха пицата, когато по неочакван начин Невена върна разговора към темата на доклада му.

– Много е вкусна – похвали я Ленин, след като глътна и последното парче от чинията си.

– Значи този път съм успяла да я излъжа.

Петров я изгледа удивено.

– С мен ли се опитваш да се подиграваш? – рече той засегнато.

– Защо смяташ, че ти се подигравам? – сопна му се Николова. – Пък и да нямаш запазена марка върху този лаф?

Атмосферата в стаята чувствително захладня и вече догарящите свещи не бяха достатъчни да я стоплят.

– Извинявай – съумя да каже Ленин. – Напоследък съм станал доста чувствителен на тази тема.

– „Докачлив“ е по-точно – поправи го домакинята.

– Такива ли са ти наблюденията?

Изведнъж Петров си даде сметка, че секретарката на шефа е на работа в института тъкмо откакто се заговори за конференцията и за неговия скандален доклад. Просто съвпадение, така ли?

Цялата романтика на вечерта сякаш се изпари. Искаше му се час по-скоро да си тръгне, да се измъкне от този капан… а допреди малко бе приказка!

– Лени – тя протегна ръка през масата и хвана неговата, преди да успее да я отдръпне. – Лени, успокой се!

– Какво ми е, че да се успокоявам?

Видя как огнена капка от червената свещ падна върху голата ù ръка, която го държеше. Невена трепна и стисна по-здраво пръстите му. Така болката ù премина в неговото тяло, но на Петров му се стори, че тя не бе причинена само от горещия восък.

– Какво искаш от мен, Невена? – попита я съвсем тихо.

– Просто да ти помогна.

– И как би могла?

– Защо не споделиш с мен? Защо не ми разкажеш какво мислиш, какво толкова те измъчва?

Даде си сметка, че тя повече би го разбрала от тъпите му колеги. Но не беше никак лесно да се реши да говори, да приеме последствията от споделянето – каквито и да са те.

– Не знам дали има смисъл – уклончиво започна той. – Освен това не бих желал да те затормозявам с проблемите си…

– Винаги има смисъл – прекъсна го тя и Ленин вдигна очи, за да срещне търсещия ù поглед – ако го споделиш с приятел.

Беше на границата да се пречупи. Поне така го чувстваше. Като пречупване. И се страхуваше, че няма да има връщане назад. Че вече няма да е същият, ако го стори. Ако сподели…

– Едва се справих с доклада – зае отбранителна позиция Петров. – Не ми е приятно да коментирам темата.

– Защо?

– Така – тросна се. – Не знам.

– Знаеш! – настоя Невена.

– Не прекалявай с търпението ми!

– Лъжата ли е ключовата дума?

Сякаш го прободе право в сърцето.

– Тя е, нали?

– Става дума за ефекта на случайни събития, които не подлежат на дефиниране, още по-малко на предсказване и управляване…

– Или както ти ги наричаш – лъжи.

– Не е важно как ги наричам, важен е ефектът от тях. Статистически…

– Лени, престани да се самозалъгваш!

Петров замълча. Имаше усещането, че ще кипне, ако каже още нещо. И после ще се разкайва, когато е късно.

– Всъщност – продължи тя, като внимателно го наблюдаваше – не става въпрос за тъй наречената лъжа. Ти не умееш да лъжеш. Просто нямаш такава дарба. Това за лъжата е лаф за заблуда на противника. И тя е само върхът на айсберга. Проблемът ти е друг в действителност. И безсилието ти пред него е това, което най-много те измъчва, нали?

Ленин я гледаше над свещите и същевременно не виждаше Невена. На нейно място бе образът на Горгоната от кошмара му, чиито пипала опасно навлизаха в най-потайните ъгълчета на душата му.

– Лъжата е метафора, с която искаш да кажеш, че не си в състояние да обясниш научно това, което вършиш. И ако другите не те взимат на сериозно – при твоята репутация на суперспец – то си е за тяхна сметка. Ти обаче страдаш, че на практика работиш по нюх, на сляпо, без сам да разбираш какво точно правиш…

– Млъкни! – изсъска Лени.

– Можеш да лъжеш системите, но не се опитвай да излъжеш мен – гласът на Невена бе спокоен, очите ù обаче не искряха, а блестяха. Сълзи, досети се той. – Още по-малко – себе си.

– Трябва да тръгвам…

– Защо не останеш още? – въпросът ù му се стори направо нелеп.

– Не настоявай – отвърна. – По-добре е да си вървя.

– Както искаш.

– Съжалявам. Извинявай.

– Няма за какво, Петров.

Обръщението ù го жилна. Стана мълчаливо, изчака я да го последва и да отключи външната врата.

– Лека нощ, Николова!

Тя го хвана за ръката. Този път го държеше съвсем леко.

– Лени – промълви едва чуто – няма ли да ме целунеш?

Не те разбирам! – идваше му да изкрещи. Пък навярно и ти не ме разбираш. Със сигурност не ме разбираш!

Осветлението на стълбите изгасна. Невена продължаваше да стои като силует на прага, яркочервена фигура в тъмното, защото очите му продължаваха да виждат сексапилната рокля.

Пусна ръката му и без да каже нищо повече, затвори вратата. Чу се глухото превъртане на ключа.

Петров едва успя да спре закъснялата си реакция, за да не срещнат устните му само гладката студена повърхност на вратата. После заслиза в тъмното, сърдит на Невена, на себе си и на целия свят.

На следващия ден напразно се опитваше да стигне до секретарката на шефа, докато не научи, че е болна и няма да идва на работа.

Не се появи ни на втория, ни на третия ден. Ленин отначало не се осмели да ù се обади. Опита се чак вечерта на третия, ала никой не отговори на звъненето му. На четвъртия ден бе конференцията.

Залата се напълни точно преди да дойде неговият ред. Мислите му обаче бяха далеч от конференцията. Все пак предпочете да говори, вместо да чете, и разви по съвсем друг начин хипотезата си. Сякаш умишлено се постара да остане далеч от науката, не приведе нито една от статистиките си. Не е задължително всяка фантастика да е научна, обоснова се пред себе си.

Много се надяваше колегите му да имат достатъчно акъл да си траят, за да не подронват допълнително реномето на института. Колкото до гостите, изложението му трябваше да ги смути дотолкова, че да се откажат да дискутират подобна небивалица. В крайна сметка докладът му не бе публикуван в сборника за конференцията с извинението на Кузманов, че е пристигнал твърде късно и не е имало време да се преведе на английски. С други думи, теорията за лъжата щеше да си остане само институтски фолклор.

Изненадващо за него след стандартната покана за въпроси, каквито рядко някой задаваше на подобни конференции, се вдигна гора от ръце. Изглежда единствените, които не желаеха да вземат думата, бяха две двойки тъмни субекти в двата противоположни края на залата. И четиримата мъже бяха гладко избръснати и късо подстригани, като само настъпващата плешивост му позволи да предположи кои са военни и кои – полиция.

– Доктор Петров – висок и възпълен мъж с мръснорусолява коса пръв започна на завален от неизплюта дъвка английски – доколкото разбрах от колегите ви, вашата теория за случайността е в по-напреднала фаза, отколкото я представяте тук. Можете ли да ни кажете кога и къде бихме могли да научим повече за нея?

Едва ли някой от института би раздухвал скандалната му тема, още повече пред чужденци. Откъде знаеше тогава американецът – че какъв друг можеше да е, ако се съди по външния му вид и директната му атака право в целта? – че съществува различна версия на доклада му?

– Ще говоря с организаторите да ни предоставят някоя малка зала за следобед – предложи Ленин, като се надяваше, че Кузманов никога не би допуснал това.

– Знаете ли, мосьо Петров – обади се дребен французин с остър нос – много е интересно сравнението ви с типичната за природата хармония и симетрия. Може ли да споделите какво ви насочи към него в съвременните сложни компютърни системи? Както и да дадете, разбира се, някои примери от вашата практика.

– Ще отнеме доста време. Нека го оставим също за следобедното обсъждане – измъкна се докладчикът.

– Хер доктор, моля предварително да ме извините, че ще се позова на слухове – започна блондин, чието сако едва побираше немското му бирено шкембе.

Ленин настръхна – какъв ли ще да е въпросът, след като човекът предварително заявяваше, че ще прекрачи границата на приличието?

– Случайността също се поддава на статистически наблюдения, а вие не приведохте никакви данни – продължи едрият шваба. – Изнесохте ни просто една приказка, която можем да съпоставим само с известния ваш прийом, наречен „да излъжем системата“. Вярно е, че интуицията не подлежи на систематика, но не забравяйте, че нейната основа – известни са ни вашите обширни и задълбочени познания в областта на информатиката – играе важна роля за направляване на тъй наречената случайност. Затова бих…

Петров не го слушаше. Беше забелязал дама с тъмни очила и възтъмна, почти черна коса, седнала до германеца. Макар външно да нямаше видима прилика, интуицията му подсказа, че може да е Невена – маскирана, за да не я разпознае веднага. Кръвното му се вдигна стремглаво. Да му се подиграва ли бе дошла? Само да му падне в ръцете, като дойде в института! В същия миг го осени друга мисъл: откъде знаеха за истинския му доклад и американецът, и германецът, че може би и всички други, напиращи да зададат неудобните си въпроси? Откъде, ако не от нея? От копието на файла, което ù даде? Толкова настойчиво го молеше първа да прочете откритието му! За кого работеше? За нечие чуждо разузнаване? Май много я биваше в икономическия, научния, както и всякакъв друг шпионаж.

Тогава реши да направи опонентите си на пух и прах, пък каквото ще да става.

Конференцията бе отминала, ала напрежението в института не спадаше. Директорът избягваше Петров, Кузманов никакъв не се вясваше, мрежата се бе сринала, но никой не смееше да извика „майстора на лъжата“. Ленин се носеше като черен облак – не само заради предателството на колегите си и най-вече на Невена, а в резултат на собственото си безсилие да поправи нещата. Времето не можеше да бъде върнато назад. Не съжаляваше за напразните си опити да убеди участниците в злополучния научен форум. За него нямаше значение вярват ли или не на безумната му на пръв поглед теория. Достатъчно му бе, че той сам се убеди в нея. А това стана, докато се мъчеше да се защити – зрънце по зрънце използваните от него факти и заключения му позволиха да си състави точна картина на истината. Лъжата във все по-задръстени компютърни системи из цял свят бе не само практика, а жива необходимост. Единственият проблем се състоеше в това, че явно никой освен него не желаеше да го признае. Още по-малко публично. Петров бе хвърлил ръкавицата на научното предизвикателство и сега бе ред на света да му отвърне. Ако може. Ако смее.

Още същата вечер след скандала, последвал дискусията на доклада му, я потърси у дома, но тя отново не вдигаше. Възможно бе телефонът да е изключен. Отиде до апартамента ù малко преди полунощ, прозорците бяха тъмни, обаче Ленин пробва звънеца. Никой не му отвори.

На следващия ден измъкна от компютъра на Личен състав телефона, за който Николова бе казала, че е на майка ù. Отговори му възрастна жена, която каза, че не познава никаква Невена, че живее сама и никога не е имала деца. Тогава той се обади в телекомуникационната компания, откъдето му заявиха, че нямат такъв абонат. После разпита съседите, които му обясниха, че жилището е празно от почти две години, след като собствениците заминали на гурбет в чужбина. Те също не познаваха нито Невена, нито някаква си Николова, а той нямаше у себе си снимка, за да разбере поне дали някога са я виждали наоколо.

На третия ден хвана натясно в кафенето завеждащата Личен състав – която също му дължеше отдавна куп услуги – с намерението да измъкне от нея къде е регистрирана секретарката на шефа. Вместо това от нея научи, че Невена е напуснала института още два дена преди конференцията.

Тогава реши, че нищо повече не го задържа тук.

Обади се от служебния телефон в Германия. Не му пукаше дали го подслушват. А когато решат да му предявят сметката за международния разговор, той щеше да е далеч. Малко ли безплатни услуги бе направил на института. Нека платят поне тази му прищявка.

Швабата му каза, че ще му изпрати необходимите покани за визи, както и билети, така че може да замине за Швейцария веднага щом ги получи и уреди формалностите. И да не се безпокои – на гарата в Монтрьо ще го чака човек, когото познава.

Гарата бе стара и неугледна. Такива бяха традициите в Швейцария, а още по-немислимо бе да се харчат пари за ненужната им промяна.

Толкова имаше нужда от почивка, че проспа почти цялото пътуване – първо със самолет до Цюрих, после с влака до Монтрьо. И едва преди да слезе, се запита кой ли щеше да го чака. Някой от опонентите му по време на разгорещената дискусия в София? Някой незнаен поръчител, когото познава от друга конференция и който всъщност го е накиснал за тази работа?

Стъпи на перона почти като продължение на огромния си куфар, като същевременно се опитваше да не настъпи дългия си шлифер. Когато най-сетне изправи глава, в първия миг си помисли, че още не се е измъкнал от съня си.

Пред него стоеше и му се усмихваше мило – сякаш ни лук яла, ни лук мирисала – Невена. Ако действително се казваше така.

– Коя си ти? – зададе той въпроса си направо, като спести размяната на приветствия, в чиято искреност не бе сигурен.

– Знаеш много добре: Невена.

– Това ли е истинското ти име?

– Да – засмя се тя. – Не ти ли се нрави?

– Напротив – Ленин също се усмихна. – То ми харесва, за разлика от някои други неща, чиито имена все още не знам.

– Излишно е да ти искам прошка в момента, Лени.

– Защо? Смяташ, че няма да ти я дам ли?

– Не, но няма да си убеден, че я заслужавам – Невена го погледна в очите по познатия му обезоръжаващ начин. – Не и докато не ти разкажа някои неща, не ги назова с истинските им имена, за да ги разбереш. – Петров мълчеше и тя допълни: – Доколкото те познавам, предполагам, че би искал да ги научиш час по-скоро.

– Тук ли ще ме запознаеш с тях?

– Не, бих оставила този сериозен разговор за довечера, в по-приятна обстановка.

– За да ти е по-лесно да ме предразположиш ли?

– Слушай, ако трябваше да те сваля, за да изпълня задачата си – изведнъж лицето на Невена придоби сериозно изражение, което никога не бе виждал – може би щях да го направя, и то без да ми мигне окото. Докато аз се борех именно с обратното, защото те харесах и не желаех да намеся чувствата си, или ако не се лъжа – чувствата и на двама ни.

– Разбирам…

– Нищо не разбираш! – очите ù блеснаха. – Надявам се обаче, че ще разбереш, ако имаш желание и търпение. – После въздъхна и прошепна: – Все още ми дължиш една целувка…

– Ще ми позволиш ли… тук и сега…

– Да! – и без да чака, тя го целуна, този път по устните. – Хайде да вървим!

– Къде отиваме?

– Може да се настаниш при мен – най-малкото ще работим заедно тъй или иначе – предложи Невена. – А в случай че не искаш, запазила съм ти хотел.

– Заведи ме където ти избереш!

– Значи все пак ми имаш доверие след всичко?

Лукавите пламъчета в очите ù го накараха само да се усмихне още по-широко.

Притихналото езеро и надвисналите над него Алпи представляваха особено красива гледка, но за Ленин по-изкусително бе лицето на Невена. Роклята ù – този път тъмносиня като водите му след здрач и съвсем подходяща на цвета на очите ù – бе строго елегантна. И екстравагантната не беше никак лоша, спомни си той. Свещта на масата бе само една – бяла, висока и остра, но все пак достатъчна за играта на огъня в очите на жената, която успя да промени живота му. Готов бе да приеме този факт като нещо естествено, дори необходимо, макар и недотам очаквано или желано – поне не и в този момент. Само не разбираше защо. Защо по този начин? Защо научната му работа, кариерата му трябваше да се преплетат така с развитието на личния му живот? Вече не знаеше какво го очаква в бъдещето.

– За какво си мислиш? – попита Невена, след като келнерът си тръгна с поръчката само на бутилка червено вино. Бяха вечеряли в апартамента ù и решили, че ще е най-добре да проведат разговора на неутрална територия. Чувството, че е под наблюдение, не напускаше Ленин.

– За участта ми да живея в свят, изпълнен с лъжи – отговори той и се учуди откъде му хрумна да каже тъкмо това. Фактът за никого не бе новост, самият той го бе разкрил още като малък, защото логичното му мислене се бе сблъскало отрано с противоречията на заобикалящата го действителност. Че нали бе израснал в една система – не компютърна, а обществена – основана именно на триумвирата от заблуда, лъжа и лицемерие.

– Това някакъв странен намек ли е, или да го приемам като обвинение?

– Пардон, просто споделих къде блуждаят мислите ми.

– Не забравяй, че и аз имам същия късмет.

– Тук светът по-различен ли е от този у нас? – още докато задаваше въпроса, осъзна колко е наивен.

– Не особено, само лъжите му са по-малко, защото на местните им липсва фантазията на нашенеца.

Ленин се засмя на глас.

– Тази им черта сигурно би ми харесала.

– Надали. Имал ли си досега работа с неподкупни педанти?

– Навярно не.

Келнерът донесе бутилка божоле. След като отпиха наздравица за откриващия се нов живот пред тях, Петров откри, че френското вино не е задължително по-хубаво от българското.

– Невена, ще ми кажеш ли най-накрая в какво съм се забъркал?

– Радвам се, че се изрази така. Очаквах да кажеш, че аз съм те забъркала.

– Няма смисъл да те обвинявам или подозирам излишно, след като ти представляваше само една от трите или четирите партии, намесени в този неумело дирижиран цирк.

– Какво искаш да кажеш? – изгледа го подозрително тя.

– Че не само ти си ме следила. Ала това вече няма значение. Все пак твоята партия спечели. Най-малкото аз я избрах.

– Говориш, сякаш си гласувал на избори. И бълнуваш за някакви партии.

– Дали е партия, религия, масонска ложа или някой друг орден – не знам. Но определено зад теб стои мощна организация. В чиито лапи съм сега.

– Очевидно „1984“ доста ти е повлияла, Лени.

– Кой стои зад всичко това? Кажи ми, искам да знам! ЦРУ? КГБ? Наркокапитал? Арабски терористи? Не ме е страх. Нямам повече какво да губя.

– Много си далеч от истината – отвърна тя.

Петров мълчаливо напълни чашите. Този негов досаден начин на подканяне вече ù бе добре познат и донякъде засегната, Невена продължи троснато:

– Ти какво си мислиш? Че ще направиш значимо откритие, с което ще изненадаш неподготвения за него научен свят? Че той няма да следи всяка твоя стъпка от момента, в който се проявят първите симптоми на нещо нестандартно, на нещо оспорвано, на нещо, противопоставящо се на актуалните му догми?

– Мерси, като е бдял над рамото ми, да ми бе помогнал поне.

– Той тъкмо това и направи. Измъкна те, преди някой друг да заподозре какво ще изгуби без теб. Спаси пророка, преди съселяните му да го разкъсат.

– Да, знам – ехидно рече той – пътят към ада е изпълнен с добри намерения.

– Престани да се правиш на всезнайко и ме изслушай! – смъмри го Невена. – Учените отдавна са разбрали, че ако сами не се погрижат за бъдещето на човечеството, на собствените си деца, никой няма да го стори. Те все пак са представители на тъй наречената интелигенция, колкото и девалвирало да е подобно понятие – на фона на всякакви неграмотни отрепки, перчещи се с псевдокултура. Защото днес всичко е подвластно на политиката и икономиката – в едни страни икономиката управлява политиката, в други, за съжаление, е тъкмо обратното. Там разни диктатори, демагози, идеологически диверсанти и прочие престъпници държат в ръцете си лостовете на икономиката и народът страда. Сам си го преживял и знаеш колко е безперспективно. Аз затова и напуснах страната още преди години.

Ленин забеляза сянка да преминава през лицето ù, сините ù очи да стават още по-тъмни, почти черни. Прииска му се да отклони темата на разговора, да разпита Невена за живота ù, за миналото. Да я почувства по-близка и не толкоз странна. Но бе сигурен, че тя няма да го допусне. Не и в този момент. Може би друг път. Ако останат заедно. Надяваше се, че ще е така. Съзнаваше, че го желае. Силно. Изгарящо. Не по-малко от раната, в която тя сипваше сега сол с думите си.

– Учените, които от десетилетия изпълняват военни поръчки, отдавна са свикнали да работят в секретност – продължи монолога си странната жена. – Не е като едно време да се вдига шум за всяко откритие или изобретение. По-висшата цел ги кара да мълчат, да пазят ценната информация за себе си и поколенията на един по-добър свят – ако някога се стигне до него, разбира се. Пък и те никога не са били особено тщеславни.

– За съжаление, тази им черта ги прави и лоши политици – отбеляза Петров. – А без намеса в политиката как смятат, че ще успеят да трансформират този идиотски свят, който се оставя да го водят за носа?

– Прав си. Но науката иска жертви, както е казал народът, мъдър или глупав. Затова гилдията – така я наричаме, защото олицетворява сдружение на професионална основа и ни позволява да пътуваме и установяваме контакти – трябва да е особено внимателна. Нито да е твърде явна, за да заслужава да бъде забелязана – например от медиите, нито пък твърде потайна, за да събуди съмнение – да речем, у спецслужбите. Представи си, ти ако изчезнеш, когато се разчуе за великата ти теория, няма ли да привлечеш излишно внимание?

– Та аз го бях фокусирал вече – на конференцията ме наблюдаваха агенти на тайната полиция, на военното контраразузнаване, без да броя чуждестранните ловци на умни глави, сред които…

– Не започвай отново! – прекъсна го Невена, после се усмихна тъжно. – Е, все пак извинявай – от мое име и от това на колегите ми. Надявам се, ако не веднага, то един ден да разбереш защо бе нужно да те съсипем като учен. Защо се наложи най-напред да изтърпиш публично освиркване, подиграване на изследванията, най-вече отричане на истината в заключенията ти. За да станеш господин никой. За да можеш необезпокоявано да се гмурнеш в подземния свят на световната наука. Където те очакват. Да, отдавна те чакаме. Някои дори с отворени обятия.

– Ти да не играеш ролята на моя лодкар през Стикс? – хрумна му изведнъж.

– Може би – отвърна загадъчно Невена, после стана сериозна: – Знам, че бе тежко и доста неприятно, но се надявам, че самочувствието ти ще го надживее. Нали си свикнал да понасяш какво ли не в онзи институт… Но това е вече минало. Никой няма да те безпокои и подиграва повече, може дори да не ти обръщат особено внимание – в реалния свят, имам предвид. Важното е, че ще имаш свободата да правиш каквото искаш. Не си ли мечтал за това винаги?

Ленин, умислено загледан в кървавочервените отблясъци в чашата си, прие въпроса за реторичен. Тя обаче не продължи и мълчанието ù го накара да вдигне очи. Менторката му чакаше реакция. Тогава той просто кимна. А наум си каза, че превъзпитанието му явно е поверено на някой, по-упорит и от него.

– Говоря ти така, Лени, защото се надявам, че ще работиш за нас – за всички нас, към които принадлежиш и ти самият. И то с още по-голямо желание, защото ще знаеш, че не е напразно. Че има хора, които те разбират, които те уважават, които – стори му се, че тя направи милисекундна пауза – те обичат. Които разчитат на неминуемите ти постижения в науката, толкова необходими за запазване на управлението на вече необозримите по сложност системи. А и с това и контрола върху бъдещето.

– Ето че си дойдохме на думата – вметна Петров. – За киберпространството и лъжата…

– Не, ти не лъжеш, Лени – гласът ù прозвуча едновременно и приятелски мек, и убедено твърд. Най-сетне той разбра, че бе излишно да спори по въпроса. Не и с нея. – Просто имаш силно развито чувство за хармония, за ред и симетрия, за вътрешна логика. Ти може да не го съзнаваш, но именно то ти помага да „прогледнеш“ в компютърните системи, да видиш къде нещата не са наред в организирания им хаос. Също и да откриеш ключето на непозната система, все едно като да разпознаеш скритата му форма в ребус, която друг не би забелязал.

Петров я гледаше омагьосан в дълбоките тъмносини очи. Усети, че ръката ù отново хвана неговата и леко я стисна. Той отвърна със същия сигнал. Надяваше се, че са се разбрали. Повярва на нюха си като при разгадаването на система.

– Това е дарба – каза Невена – засега рядка и слабо проявена, но се надяваме да намерим начин да я засилим и направим по-разпространена. Първоначално може би и по най-баналния начин – чрез селекция.

– Изкуствен подбор? – смая се Ленин. – Имаш предвид чрез… кръстоска?

– Защо не?

– И вече сте ми намерили партньор с подходящи характеристики?

– Ти го познаваш.

Петров онемя.

– Не се учудвай толкова! Както ти говори горчивият опит, и мен ме бива по лъжите. Бих казала, че сигурно мога да те конкурирам в туй отношение. Защото системите, с които се надлъгвам, са сред най-сложните – тези на човешката психология. Ние не сме ли просто биокомпютри, фантасте?

– И ти си готова да се жертваш в името на науката? – попита плахо Лени.

– Надявам се да нямаш нищо против – смигна му Невена и добави: – Защото аз дори те харесвам.

Публикации:

1. Алманах „Български фантастични ваяния“ – „ЕГИ“, 2004 г.

2. Сборник „Икосаедри“ – „Аргус“, 2005 г.

Фабрика за кукли

Стефан Кръстев

Когато я взехме, беше три килограма и осемстотин грама. Дори изключена, се самоактивираше нощем. Плачеше – дъщеря ми или аз трябваше да ù сменяме пелените и да я люшкаме. Огладнееше ли, малката само трябваше да я притисне в гърдите си и да се държи, все едно че я кърми – и тя спираше да плаче.

След месец пълзеше от ъгъл до ъгъл из стаята. Опитваше се да се изправи на крака, издавайки нечленоразделни звуци. Падаше и се хилеше, или се разплакваше. По мимиките ù се разбираше, че има предпочитания към една или друга бебешка каша, към един или друг човек. Обичаше да я люлея и да заспива в ръцете ми. Дишаше и имаше пулс.

Напишкваше се като всяко дете и растеше като всяко нормално дете.

Беше прототип от моята фабрика за кукли.

Очаквах препятствия от институтите и обществеността с вземане на разрешение за масовото им производство, но мениджърите, служителите ми от връзки с обществеността и от рекламата явно си вършеха добре работата.

С нетърпение се очакваше да започне продажбата на куклите.

Имаше обаче технически проблеми. Куклите растяха прекалено бързо. Достигаха за месец и половина възрастта, отговаряща на три години. На която трябваше да бъдат дезактивирани. Преценили го бяхме съвместно с екип от психолози, социолози и педагози. Налагаше се, за да не се задълбочи привързаността на детето. Освен това научно още не бяхме подготвени да създадем изкуствени личности, за да си позволим и производството на кукла, достигаща възрастта, на която характерът има по-дълбоки прояви.

Бяхме предвидили, като достигне куклата три човешки години, да заспи и повече да не се събуди. Не умираше като истинско дете, не изгниваше плътта, а имитацията на живата плът изчезваше. Кожата губеше пластичност, втвърдяваше се, ставаше гладка и хладна, заприличваше на обикновена, от най-евтините, пластмасова кукла. Лицето губеше израз, очите – блясък, миглите ставаха обикновени найлонови нишки. Ароматът от косите изчезваше и личеше, че са изкуствени.

Куклата оставаше като кукла. При това по-красива от всички останали, правени до този момент. Показваше на детето, че всичко е било игра, че никога не е била живо същество или истински приятел, но е открила какво значат те.

Щяха да са полезни за възпитаване на бъдещи родители у подрастващите.

Идеята ме водеше и в последните месеци живеех в проекта. Забравих, че аз самият съм самотен баща и имам истинска дъщеря, а не кукла.

Забавянето натовари допълнително бюджета. Имаше опасност проектът да пропадне, но нещо все ме спираше да пусна на пазара кукли, които само след месец и половина стават на три, на другия ден се превръщат в съвсем обикновени кукли, а са стрували половингодишен среден доход.

Ангажирах момичета да гледат малката ми дъщеря. Плащах им добре, заслужаваха го, но ми се стори, че тя расте твърде бързо. Като сгрешените кукли…

– Нямам друга жена в живота си, мило…– рекох ù една вечер, стиснал дланите ù в своите. – Само ти си ми и ти понасяш с мен тежкия момент. Ако нещата не тръгнат, вече с теб няма да сме богати. Бедни ще сме. Много бедни. Но успея ли, а туй е много вероятно, с твоя подкрепа ще съм го постигнал и всичко ще имаш от мен.

– Искам първата кукла!

Засмях се и я целунах.

– Твоя е. Предварително беше замислено.

Усмихна се и ме прегърна.

– Чакам я с нетърпение, тате…

Изпитах объркано усещане – това някога съм го преживял. Само след минути се досетих. Така ме прегърна майка ù някога, когато чакахме нея. „Чакам я, чакам я с нетърпение…тате!“ Завърши с шеговитото обръщение, защото не можеше да си представи, че ще съм баща – та аз си бях все още дете.

Задавих се от болка. Изживявах го отново. А след болката ме изпълни нечовешко озарение и сила. Организирах се по-добре от всякога, а еуфорията ми зарази и останалите в екипа. Всички давахме всичко от себе си и очаквахме децата си.

И ето – прототипът беше вкъщи.

Снимах дъщеря си в рекламен клип с мотото: „Най-младата майка!“.

Седмица преди куклата ни да отпразнува първия си рожден ден, първата серия нейни сестри излезе на пазара и не достигна. Наричаха ги: „най-невинния член от семейството“, „какво е да имате млади внуче“, „любовта, която сте нямали като дете“, „милата електроника“ и още, и още, и още…

Момчетата от рекламата добре си бяха свършили работата и бързо излизах от дефицита.

Втората серия беше не по-малко успешна. Преди третата имаше саботаж срещу завода. Млад фанатик поставил седем взривни механизма, едва не разруши всичко, но имахме късмет, че не знаеше слабите места на сградата. Пораженията ни забавиха за месеци.

По-опасен взрив в общественото мнение предизвика призивът на младежа, поставил бомбите, че това са рожби на разума и на дявола, щом не са сътворени от Господа, по негов образ и подобие. Чудовища са. Гавра с естеството и природата. С промисъла.

Наложи се лично да се срещам с него и да му обяснявам технически параметри и задачи. Отношенията ни бяха следени зорко от медиите и когато убедих момчето, че не сме имали намерение, нито сме създали нов Франкенщайн, а една играчка, загубите ни от действията му се превърнаха в ползи.

Говорехме с часове. Между философските му и религиозни възгледи разказваше много отегчителни подробности от ежедневието си.

Превърнах се в изповедник, на когото казваше всичко, но не бих успял нито да го изтърпя, нито да го спечеля, ако не виждаха очите ми как малката и още по-малката растат.

Изпълваха ме с вдъхновение. Чувствах се и родител на две деца, и млад баща, и дядо. Понякога в прилив на възторг – и като дядо на цялото човечество, но преди да е помрачила разума ми мегаломанията, намирах достатъчно чувство за хумор да се надсмея над себе си. Съвсем обикновен човек си бях, само много щастлив с двете си щерки. Едната – плод на любовта ми, другата – на труда ми. И имаше мъдрост и хармония в това, че рожбата на труда ми става рожба на рожбата на любовта ми. И расте и се развива като нейна.

Разказвах тези неща на младежа и той много неща ми разказваше. Бях много, много щастлив.

Най-малката вече произнасяше много думи, имаше си много измислени свои, опитваше се да върже сложни изречения. Обикновено ни разсмиваше. Докато дойде вечерта, в която с равния глас на оператора изрече сухите изречения, програмирани в паметта ù: „Срокът на моята годност изтича утре – двадесет и шести нула шести. Благодарим ви, че използвахте нашите услуги, ако желаете да продължите, поръчайте си следваща кукла на…… В нула четири часа и петнадесет минути ще бъда дезактивирана.“

Малката стоя цяла нощ до леглото ù. Не можах да мигна и аз. Видях как лицето на куклата стана пластмасово. Тялото ù се скова не като мъртво, а като неживяло… Косите ù придобиха изкуствен блясък. Очите ù стъклено отразиха светлината…

Очаквах дъщеря ми да се разплаче. Вместо това забелязах с ужас и върху нейното лице мъртвата гримаса на куклата.

Прегърнах я. Прегърна ме, а после, без емоция в гласа, изрече:

– Тате, нали ще ми донесеш нова?

– Да.

Без емоция в гласа я излъгах.

Заедно с излишните неща младежът ми разказа за взривните механизми. Направих ги за няколко часа и на другата нощ ги поставих.

За разлика от него, аз знаех къде.

Редактира: Илиана Цировска

Публикации:

1. Електронен сборник „Мадам Еротика“ – „Библио.бг“, 2010 г.

2. Електронен сборник „Мадам Утопия“ – „Библио.бг“, 2010 г.

За вятъра и другите природни пиршества

комедия в две действия

Любомир П. Николов

Действащи лица:

Шабленецът

Инженерът

Валерия

Кметът

Колективна памет

Памет

Карал Гот

Първо действие

Вой на вятър. ИНЖЕНЕРЪТ и ШАБЛЕНЕЦЪТ заедно носят делтаплан – крило. Подпират го на едно дърво. ИНЖЕНЕРЪТ оставя на земята сак. Сядат уморени.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Зората се вдигна в червено, ще има буря. Не е време за летене.

ИНЖЕНЕРЪТ: Аз много съм летял, не ме мисли.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Кучетата лаят пресипнало, няма един облак, а пък пръска. Казвам ти, не е време за летене.

ИНЖЕНЕРЪТ: Аз много съм летял. Много.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Колко много?

ИНЖЕНЕРЪТ: Колкото нагоре, толкова и надолу. Имах една „Чесна“ в двора. Като ми щукне, паля я и излитам. Нагоре, нагоре, докато хората станат мравки, и после бавно надолу с едни широки кръгове, а ако хвана тунел от топъл вятър, летя до късно, докато спре да се вижда. Ама сега няма бензин.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Няма. Земята си го глътна обратно. Ще стават разни работи, ще видиш.

ИНЖЕНЕРЪТ: Никъде няма бензин. Свърши!

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Една туба е пет заплати.

ИНЖЕНЕРЪТ: Вече е десет, ама няма.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Само за президентите има… и за Папата има. Не е честно… аз имам една честна в къщи. Не лети, но ми готви.

ИНЖЕНЕРЪТ: Честна?!

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Честна е! Много пряма на изказ. Каквото каже, цепи като с нож. Едноместна е и само понякога двуместна. Някои дни е добра. Има дни, когато дори си говори с мен. Ама аз не я чакам, говоря си и сам. Ако не духа силно, се чувам. Ако духа много, мога на другия ден или след седмица да чуя какво съм казал. Много е поучително. След седмица се чудиш, абе това пък защо съм го казал миналата седмица. Ами то е пълна глупост.

ИНЖЕНЕРЪТ: Моята е само „Чесна“. Ама сега е все тая – не мога да я подкарам. Не лети с олио, нито с водка.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Знам аз, знам какво е „Чесна“ и да не е честна. И сега какво – мойта готви, а твоята не лети. Продай я, бе. То сега кола, самолет, то цена няма… Нищо не струва. Оня ден един впрегнал едно „Бентли“ с коня и конят, гледам, се напиня, буксува, че не е лека тая кола, ни от ламарината са пестили, ни от боя, та онзи изскочи през шибидаха и почна да рита калника от яд. Леле, добре, че не удари стъклото, че трудно се намира предно стъкло за „Бентли“.

ИНЖЕНЕРЪТ: Ако го счупи, ще си впрегне друга кола – то сега коли колкото искаш. Сега колите по две за левче станаха. Един приятел, който спеше в гробище за коли, знаеш ли колко пари изкара?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Колко?

ИНЖЕНЕРЪТ: Към двайсет туби.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Много пари са това!

ИНЖЕНЕРЪТ: Почуквал по резервоарите и тук-там намирал по нещо. Източвал къде бензин, къде дизел и тук две заплати, там три за една тубичка – бая пари изкара. Последно се возеше в един „Ролс Ройс“, дето го беше купил за две туби 95.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Безоловен?

ИНЖЕНЕРЪТ: Безоловен. Сега няма никакъв.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Нито пък дизел.

ИНЖЕНЕРЪТ: Нито джин и тоник – всичко изгориха.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Нито мас, спирт, нафталин, свещи, парафин, глицерин и нитроглицерин.

ИНЖЕНЕРЪТ: Че кой кара с нитроглицерин?!

ШАБЛЕНЕЦЪТ: А, тука имаше едни. Караха, ама за кратко. Големо ускорение дава нитроглицеринът, преди да гръмне.

ИНЖЕНЕРЪТ: Добре, че забраниха карането на коли. Само с изрична заповед. Много народ изгърмя с тия двигатели с вътрешно горене. Не бяха експерименти, не беше чудо.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: То по-добре, че забраниха. Ние тука в Шабла сме си на коне и нас много не ни бърка. Глей какво поле е. Няма обхождане. Що ти е да пасеш кола.

ИНЖЕНЕРЪТ: Голямо поле с безспирен вятър. Мен поради този вятър ме пратиха тук.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Чух. Нещо се мъти. И какво ще е?

ИНЖЕНЕРЪТ: Ветрогенераторен парк.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Като утъпчете нещо, му викате парк.

ИНЖЕНЕРЪТ: Не, само слагаме генераторите и после пак пораства трева.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: В радиус.

ИНЖЕНЕРЪТ: И по-близо. Почти до основата.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Каварненци викат, че растенията бягат. Не щат да растат долу.

ИНЖЕНЕРЪТ: Измишльотини.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Аз повече на измишльотините вярвам, а не на пропаганда. Никой не знае, като се върти една перка, какво става наоколо. Знаеш ли какво е да има звук, а да не се чува?

ИНЖЕНЕРЪТ: Това се питат и будистите. Какъв е звукът на падащо листо, ако няма кой да го чуе?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Какво листо, тая перка е десет метра?!

ИНЖЕНЕРЪТ: Можеш ли да плеснеш с една ръка – и това се питат понякога.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Друго ти говоря, практични неща, а ти нали си се надъхал с теории, говориш отвлечени работи. Тая перка се върти денем и нощем и завърта някакви кълбета, дето не се виждат, и свири със звук, който не се чува. Ама животните бегат и червеите бегат.

ИНЖЕНЕРЪТ: Значи ги делиш на животни и червеи.

ИНЖЕНЕРЪТ: Животни, червеи и пчели. Това са животните. Ако свършат пчелите, няма да има ни животни, нито червеи, нито хора.

ИНЖЕНЕРЪТ: Ама това и ти ли го знаеш? Един от Института по пчеларство орева света, че така ще стане. Беше ходил в Китай – там в една провинция свършили пчелите. Нови кошери слагали от друго място, но нищо. Измирали, и туй то. А там хората имали овошки, най-много круши отглеждат и сега всяка пролет, като нацъфтят крушите, мъжете взимат стълбите и с едни пръчки с перца накрая механично оплождат цветовете един по един. За един ден едно дърво и е работа, която ти къса нервите.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Да не дава Господ да се катерим и ние така. Добре, че свърши петролът. Знаеш ли какво ще стане сега?

ИНЖЕНЕРЪТ: Какво?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Сега ще дойдат пчелите. Първо в малките градчета, после и в големите. И вие там в Борисовата градина може да наредите едни прави редици – един блок круши, един праскови, един сливи. Що са ви тия кестени.

ИНЖЕНЕРЪТ: Може. Вече може и маслини да се гледат.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Да се гледат може. Отиваш до маслината и я разглеждаш. Венчета от листата ù си правиш. Слагаш ги на главата си. Гледаш възвишено. По-миролюбив ставаш, пò така като гръцки бог. Ама ти знаеш ли, че една маслина дава три-четири шепи плод? Знаеш ли, че една маслина с години трябва да я чакаш? Не е това за нас работа. Ние като видим дърво без плод или скръндзаво, и го сечем.

ИНЖЕНЕРЪТ: Тука при вас е било гора. Стотици километри гора.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Сега е поле с вятър. И тук-там вашите вентилатори.

ИНЖЕНЕРЪТ: Генератори. Ама ток искаш, нали?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Аз да искам ток?!

ИНЖЕНЕРЪТ: Електричество не ти ли трябва?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Де да знам.

ИНЖЕНЕРЪТ: Не е ли хубаво, че имате ток?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Хубаво е – племенникът ми бръкна в контакта с очилата на баба си! Хвръкна на три метра! После като види контакт, вика: Пъх! Пъх!

ИНЖЕНЕРЪТ: За друго ти говоря. За консумативно ползване.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Аз като войник слагах една жица и я прикрепвах с пирони. Имах няколко пирона в устата, ама жицата се отплесна и пипна пироните, и ме тресе, докато единият пирон не изпуши. Ей тука имах една пломба от живак, ама от тая работа се изпари. Хубаво нещо е токът, няма що!

ИНЖЕНЕРЪТ: А за телевизия поне?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Баш за това ли е ползата, бе? Ако беше за театър, друга работа. Ама театърът и без ток може – важно е да се вика и да те чуват.

(към публиката) Чува се, нали?

Прави фуния с ръце. Започва да вика.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Ало, чува се без ток, нали? Проба! Едно! Еднооооо.

Тука едни ще слагат вентилатори като в нивите на каварненци. Същите. Дето ако ти е до къщата, ставаш въртоглав…

Спира да вика.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Ама и кметът хитър. И той вика вятърен парк. Тъпчете нивите и казвате парк.

ИНЖЕНЕРЪТ: Абе така се казва – това е чуждица. Там като кажат парк, имат предвид друго. Има бизнес паркове, архитектурни паркове, промишлени паркове.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Промишлени паркове?!

ИНЖЕНЕРЪТ: Да, това е, когато има много сгради и между тях има едно дърво, където хората си почиват през обедната почивка, докато свирне сирената да почват пак работа. Понякога тия дървета са направени от тел и жици и много приличат на истински.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Един в Каварна си беше забравил внучето…в парка.

ИНЖЕНЕРЪТ: И…

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Ами то се загледало в една перка и часове си въртяло главата. После му бяха гипсирали гушата, че му климаше главата.

ИНЖЕНЕРЪТ: Странен случай.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Тука няма много движение. Като видиш, че нещо се движи, и го гледаш. Гледаш го и го изучаваш.

ИНЖЕНЕРЪТ: Много сте любопитни.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Не е това любопитство.

ИНЖЕНЕРЪТ: Какво е?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Това е контрол. Викаш си, по тоя, нашия край няма никаква работа. Щом някой се движи, а няма работа, значи е подозрителен.

ИНЖЕНЕРЪТ: Ами аз как ти се видях?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Ти си имаш научно поприще. Човекът с научно поприще не е подозрителен. На него може къшей хляб да му дадеш, някоя дреха, анцуг.

ИНЖЕНЕРЪТ: Май почваш с обидите…

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Всичко е ясно… Тук ние двоумения нямаме.

ИНЖЕНЕРЪТ: (иронично) Живеете просто и понякога чисто.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Казанджията е приятел на всички, пощальонът е син на кръчмаря, гробарят живее с врачката и пияницата им е син, шивачът е на попа брат, полицаят е с очи на жабок и има сбръчкана жена, а зъболекарят и агрономът имат спретнати съпруги.

ИНЖЕНЕРЪТ: И ако мине някой с поприще, му давате храна.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Според сезона. Може дини, краставици, а на есен – чирози и вино. Но първо го изучаваме.

ИНЖЕНЕРЪТ: Другия път ще мина с колело. Не съм свикнал да ме изучават и всеки да пита едно и също. От толкова изучаване може да ми стане нещо.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Изучаването е само в началото. После каквото и да направи човек, той вече е изучен. Вече има хорска диплома. От тука натам човек каквото и да направи, няма значение.

ИНЖЕНЕРЪТ: Как да няма? Човек сам си гради биографията.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Няма. Нашият пияница спря пиенето. Прописа. Откъде му дойде това, не знам, ама нали баща му е гробар, а майка му врачка, и нещо му стана. Някакво обременение сигурно има. В София му издават книги, ама нас тука това не ни бърка. Като го видим, го питаме: абе пиянде, как вървят стихотворенията? Напредваш ли, напредваш ли? Той псува от яд. А ние го закачаме: абе какъв поет си, пък псуваш? Един поет, освен ако не е пияница, не може да псува. Не е присъщо.

ИНЖЕНЕРЪТ: Не признавате, значи, успехите на човека.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Не работи по специалността. Ако си беше останал пияница, друга работа. Аферим! Щеше да ни има уважението. Трябва да има яснота и порядък. Ако мине човек по улицата и не го знаеш, веднага го питаш: „Ти кой си?“. Ако мине дете, питаш: „Ти чийо си?“.

ИНЖЕНЕРЪТ: Не може ли да го оставиш да мине, без да питаш? В града и да иска да ти каже кой е, изобщо не те интересува.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Не може. Като съм седнал на пътя, то е за това, ако мине някой, да си приказваме. А тебе като те видях, си викам: това момче виж как се е объркало в нашата провинция, сигурно е от БАН.

ИНЖЕНЕРЪТ: Не се занасяй сега.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Хич-мигар не се занасям. Чух, че ви разпуснали и рекли: хайде сега, който от къде е, и всеки си взел дипломата и така като тебе тръгнал с един сак с апаратура.

ИНЖЕНЕРЪТ: Стига фолклорни глупости.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Ти да си видял някоя работа да се прави без фолклор?! Ако ви одобрят работата, веднага ще сложат една сцена и ще има бая фолклор на откриването.

ИНЖЕНЕРЪТ: Аз се надявам скоро да почнем. Само някой замервания още трябва да се направят.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Ти си мери, ама тоя вятър няма стопанско приложение. Той е таласъм, дух на вятър.

ИНЖЕНЕРЪТ: Странни приказки за вятър.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Див и безпросветен трансграничен, морско-земен, без смисъл е нашият вятър… Ще видиш. Той и за летене не става. Той едно найлоново пликче не може да вдигне.

ИНЖЕНЕРЪТ сочи делтаплана-крило.

ИНЖЕНЕРЪТ: Ще видя, аз затова съм си донесъл това крило. Няма забрана за летене с уреди без двигател. Ето сега ще приготвим това крило и като стане силен вятърът, литвам. Преди летях, когато си искам, сега съм безмоторен – летя, когато има вятър.

ИНЖЕНЕРЪТ оглежда крилото, става и променя ъгъла, под който е подпряно.

ИНЖЕНЕРЪТ: Нали тука винаги духа.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Духа. Ама ти си нов.

ИНЖЕНЕРЪТ: Ами не съм идвал преди.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Не си, ясно е.

ИНЖЕНЕРЪТ: Какво сега се опитваш да кажеш? Аз съм живял навън, ама българския не съм го забравил.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Тука вятърът духа отгоре надолу. Натиска хората, носи им мисли от далече и като мен почват да виждат нещата, все едно не са истински. Няма да те издигне никога.

ИНЖЕНЕРЪТ: Всеки вятър може, ако му хванеш ъгъла.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Нашият няма ъгъл. Не е от атмосферното налягане. Нашият е друг… абе нов си, нищо няма да разбереш.

ИНЖЕНЕРЪТ: Тъй ли?! Абе ти ми обясни.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Няма да разбереш…

ИНЖЕНЕРЪТ: Айде да ти дам парите за помощта и да си ходиш. Аз ще си чакам сам да дойде подходящ вятър.

Вади пари и му ги подава. ШАБЛЕНЕЦЪТ ги взима. Но не тръгва, а остава. ИНЖЕНЕРЪТ стои неловко, онзи мълчи.

ИНЖЕНЕРЪТ: Добре де, където съм бил на други места по света, като ти дават акъл, разбираш какво ти казват, някаква помощ си е. Тука като ти дават акъл, става по-лошо.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: От акъл няма по-лошо.

ИНЖЕНЕРЪТ: По-лош акъл от тука не можеш да получиш никъде. И вчера питах други хора по други работи и като ми обясниха стана по-лошо.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Истинският акъл не дава много акъл. Гледа отстрани. Не е, като го питаш как да се утрепеш, и той да ти обясни най-подробно и услужливо – ей така се утрепи. Вземи шепа карфици и ги глътни, ама от раз, щото може да се убоцкаш, ако ги дъвчеш. Ей ти обратно парите. (подава му парите) Ако съм ти помогнал, помогнал съм ти да се откажеш.

Сядат и двамата и мълчат.

ИНЖЕНЕРЪТ: Добре де, какъв е този вятър?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Това не е вятър. Това е кръпка от друг свят. Гледаш го нормален вятър, като е силен, може да се облегнеш на него, и косите ти вее и те дърпа за палтото, ама това е за заблуда, прави го това, докато ти бърка в мозъка.

ИНЖЕНЕРЪТ: Като сливенския вятър?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Мани го сливенския. Тоя е по-лош. Ама си нов – не вярваш?

ИНЖЕНЕРЪТ: Не вярвам. Аз съм инженер. Вярвам на фактология.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Има фактология колкото искаш. Преди време нашият кмет имал гост. Седнали с госта на терасата на кметството, единствената с изглед към морето, и захванали разговор по време на обяда. Разговорът се състоял само от две изречения, повторени многократно, а храната се състояла само от едно блюдо, сервирано безброй пъти. Вятърът издухвал мислите и след едното изречение, казано от кмета, а другото като отговор на госта, двамата забравяли какво са казали и започвали да приказват отново по същия начин. Поръчвали едно и също блюдо на изумените келнери, докато паднал мрак. Като разбрал на другия ден какво се е случило, кметът се позасрамил, а келнерите се кискали по ъглите, като го срещали.

ИНЖЕНЕРЪТ: Да не би нещо гостът да е бил от ония със специалните способности?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Не бе, нормален гост. Някакъв рок музикант.

ИНЖЕНЕРЪТ: Кой?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Не помня. Нещо ми се губи паметта. Като дойде, ще я питам.

ИНЖЕНЕРЪТ вади от сака анемометър – уред за мерене на скоростта на вятъра, и го поставя на стойка. Чува се виене на вятър.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Какво е това?

ИНЖЕНЕРЪТ: Какво?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Какво е, питам?

ИНЖЕНЕРЪТ: Не чувам .

(Правят няколко крачки, обикаляйки около уреда, в опит да се чуят.)

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Какъв е този уред?

ИНЖЕНЕРЪТ: Анемометър. Какво питаш?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Какво е това?

ИНЖЕНЕРЪТ: Защо се интересуваш?

(Спира вятърът.)

ИНЖЕНЕРЪТ и ШАБЛЕНЕЦЪТ (едновременно): Какво?

ИНЖЕНЕРЪТ: Ти кажи какво питаш.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Какво ще правиш с този уред?

ИНЖЕНЕРЪТ: Меря вятъра.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Нали ти казах, нищо не можеш да му премериш на тоя вятър. Той няма показатели.

ИНЖЕНЕРЪТ: Всичко мога да премеря. Аз съм от Института по надземни изкопаеми. Ние се занимаваме с вятър, слънчева светлина, протуберанси, радиация и други такива.

ИНЖЕНЕРЪТ мери с уреда, записва.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Що ме будалкаш?

ИНЖЕНЕРЪТ: Не те будалкам.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Защо изкопаеми? Това не са изкопаеми.

ИНЖЕНЕРЪТ: Така ни кръстиха колегите от БАН – Институт по надземни изкопаеми, защото шефът на института е на 76. Викат му „изкопаемото“. И така ни излезе името. Иначе институтът е за алтернативни енергии.

ИНЖЕНЕРЪТ се чеше по главата, смята, задрасква. Нещо не е наред.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: А, тук енергии да искаш, ама са опърничави.

ИНЖЕНЕРЪТ: Абе нещо не се получава.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: С кое?

ИНЖЕНЕРЪТ: Уредът ми дава противоречиви показания.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Той добре, че нещо хваща.

ИНЖЕНЕРЪТ: Вашият вятър няма стандартните показатели. Вероятно се проявява в скали, където нашите уреди не мерят.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: И аз това ти викам. Много сте умни вие от БАН. По вашата си скала, де.

ИНЖЕНЕРЪТ: Айде да не се обиждаме.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Не те закачам. Всеки си има скала и разбиране. Ние тука много не четем – нашето знание идва от другаде.

ИНЖЕНЕРЪТ: То и в града никой не чете. Ама сега като не карат коли, знам ли, може да почнат.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Друго ти приказвам. Сутрин рано на крайбрежната улица, на ръба на отвесната скала стоят деца с широко отворени усти. Виждал ли си ги?

ИНЖЕНЕРЪТ: Не.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Вятърът влиза в устите им, прави лупинги и оставя в главите на децата някаква мъдрост. Стоенето с широко отворена уста по посока на вятъра е основният метод на обучение. Така получават всичките си нужни знания.

ИНЖЕНЕРЪТ: Трансфузионно.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Може и така да се каже. Аз бих казал въздуховодно.

ИНЖЕНЕРЪТ: Интеркраниално.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Бих го нарекъл ала-бала-шабланица.

ИНЖЕНЕРЪТ: Вероятно е честотна индукция.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: А, не е – без мобилни телефони и други гаги.

ИНЖЕНЕРЪТ: Джаджи.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Без джаджи – само механично! Но не всичко става от само себе си. На крайбрежната улица може да видиш и частни учители с компаси, сектанти, стойки за закрепване на глави, подпирачки за брадички и разширители на усти. Добрите учители могат само с лека промяна на ъгъла, под който влиза вятърът в нечия глава, да развият музикалните, математическите или художествените способности на ученика.

ИНЖЕНЕРЪТ: Вярно ли?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Моят племенник например разви млеконадойни способности. В първи клас. Налита на кърмачки.

ИНЖЕНЕРЪТ: Мамален рефлекс.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Не иска само да бозае, иска и да стиска. Ако не му дадат, пищи с всичките си музикални способности.

ИНЖЕНЕРЪТ: Възрастова регресия.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Да, не е стоял на хубав вятър. Ще го водя пак да стои на вятъра – нека му издуха тая способност и да му даде друга.

ИНЖЕНЕРЪТ: Значи при вас знанието и способностите идват от само себе си – нещо просто и естествено. То е като мечтата на първите енциклопедисти – човек да знае всичко.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Това е било преди БАН, нали?

ИНЖЕНЕРЪТ: Малко преди БАН. После всеки енциклопедист получи отделен институт. Всеки енциклопедист сега е концептуалист. Всеки си има ресор. Колкото повече хора – толкова повече ресори.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Професор Шелдрейк като беше тука, и той така каза: аз такова обучение само на едно място по света съм виждал – то беше в будистки манастир. Сложни работи говореше тоя човек, та съм ги забравил. Сега ще извикам паметта си.

ИНЖЕНЕРЪТ: Ще си спомниш…

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Нищо не разбираш, щото си нов. Твоята памет е в главата ти.

ИНЖЕНЕРЪТ: А твоята?!

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Моята е на повикване. Тука вятърът издухва паметта и всеки ползва чужда.

Започва да вика.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Памет! Памет! (към ИНЖЕНЕРА) Сега ще дойде моята памет. Памет!

Влиза ПАМЕТ (ослепителна красавица, по нощница).

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Нещо си се разголила, разгологъзила си се!

ПАМЕТ се движи като на прет-а-порте.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Как човек да си покаже паметта в такъв вид? Засрами се!

ПАМЕТ: И сега какво, да си тръгвам ли?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Стой, стой! То човек понякога решава да сподели спомените си, ама трябва да са подплатени с нещо.

ПАМЕТ: Надплатени, искаш да кажеш.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Спомените трябва да са облечени, не такива едни да прозират. На едни голи спомени кой ще повярва?

ПАМЕТ: Ще повярва, вярвай ми. (към ИНЖЕНЕРА) Той ще повярва във всичко, което му кажа.

ИНЖЕНЕРЪТ: Имате слаба памет, г-н …?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Викай ми Шабленски.

ИНЖЕНЕРЪТ: Да, г-н Шабленски. Фина и изискана памет.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: А, добра е. И аз си я харесвам. Другите знаеш ли какви памети имат. Едни такива дебели, досадни стари памети. Обременени. Знаеш ли к'во е паметта ти като почне да разправя едни – аз като бях млада, мене ме искаше г-н Еди кой си. А най-лошо е паметта ти като изфиряса и като ти вика: абе не помня. Аз не помня, паметта ми не помни и к'ва стана тя. Трибуналът в Хага – никой нищо не помни и да вземем, та да се отровим като Милошевич, щото без памет не се живее. Хайде сега, мойто момиче, разкажи, когато дойде професор Шелдрейк, какво стана.

ПАМЕТ: Кой Шелдрейк?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Ти ми кажи – ти си ми паметта.

ПАМЕТ: Не се сещам.

ШАБЛЕНЕЦЪТ се удря по главата.

ПАМЕТ: А, сетих се. Когато дойде Шелдрейк. Беше с един будистки монах.

ИНЖЕНЕРЪТ: Как се казваше монахът?

ПАМЕТ: Не го помня.

ШАБЛЕНЕЦЪТ пак се удря по главата.

ПАМЕТ: Не го помня, казах!!

ШАБЛЕНЕЦЪТ пак се удря по главата.

ПАМЕТ: Стига, казах ти, че не го помня. Мога да извикам моята памет, тя го знае.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: А, не. Много памети – хилави спомени…

ПАМЕТ: За Шелдрейк се сетих…

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Казвай!

ПАМЕТ: Помня… Сега ще ви предам звукова картина от това паметно за града ни посещение.

ПАМЕТ заема тържествена театрална поза и започва напевно да пресъздава случилото се. Сменя гласа си, когато цитира хората, включващи се в този разговор.

„Професор Шелдрейк изнесе лекцията „За живота на малките кукувици“. Градската зала едва побра всички желаещи да го чуят. Майките дойдоха с децата си, защото мислеха, че лекцията ще е популярна. Лудите търсеха скрит смисъл, а старците идваха с подозрението, че кукувиците знаят колко живот им остава.

Шелдрейк им каза:

– Нека всеки да попита каквото иска.

И тогава заваляха въпроси:

– Как кукувиците знаят колко ще живее този, който ги слуша?

– Как знаят кой точно ги слуша?

– А може би този, който е броил колко години му остават, умира доброволно в точната година.

Такива неща питаха.

– Това са бабини деветини – каза им Шелдрейк. – За друго ще говорим – за това как малките кукувици знаят нещо, на което никой не ги е учил.

Всички млъкнаха.

Шелдрейк им обясни своите наблюдения. Започна с това, че възрастните кукувици снасят яйцето си в чуждо гнездо и после се изпаряват безследно. Малките кукувици се излюпват, хранят ги другите птици, но учат всичко сами. Сами се учат и да летят. После в един важен за всички кукувичета ден, всяко едно от тях напуска гнездото и отива на определено място, където се събират всички кукувичета. Никое от тези пилета няма майка или баща, които да му кажат къде да отиде, но всяко едно стига на точното място и в определеното време. После сами, без някой да им показва, намират и пътя до Африка.

– Инстинкт – обади се някой.

– Не, този термин не обяснява нищо – каза Шелдрейк.

– И те слушат вятъра, като нас – извика едно момче.

– Браво, може и така да се каже – продължи Шелдрейк. – Слушат си техния вятър. Хората приемат това, което носи за тях вятърът, кукувиците – което е за тях, рибите – което е за тях, и всяко растение – което е за него. Всеки вид – хората, растенията и животните – си има информационно поле.

В залата се чуха ръкопляскания.

– Дойдох във вашия град – продължи – защото чух, че се учите, като пускате вятъра в главите си. Браво. Това е гениално и просто едновременно. Как става?

– Ушите ни са непромокаеми! – скочи пъргаво едно момиче. – Искам да кажа, че каквото ни е влязло в главата, не изтича, докато спим настрани. Затова и не си пробиваме ушите, а носим обеци с клипс.

– Освен това – важно каза един частен учител – нашият вятър е морски, силно солен и неговият смисъл се отлага в мозъка. Вятърът в равнината е сух и не води до никакви натрупвания и идейни отлагания, а само до психични разстройства. Вятърът в големите градове е най-вреден, защото носи само преработени човешки мисли, отхвърлени от нечия глава.

– Благодаря – отвърна Шелдрейк. – Струва ми се, че тук си живеете добре и в здравословен климат. Вашият град е малък, а хората са щастливо вятърничави и всяка сутрин се събуждате с нови желания. Както знаете, новите желания водят до нови принципи, новите дрехи водят до нови настроения, а новите мисли преди събуждане са най-хубавите. Задържайте сутрешните си мисли и не бързайте да си спомняте кои сте поне до обяд.“

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Ето това се казва памет! Браво, моето момиче! Тот в точ. Шелдрейк сега да дойде, не може да го повтори така.

ПАМЕТ: На вашите услуги.

ИНЖЕНЕРЪТ: Аз може ли да ползвам нейните услуги? Аз често забравям.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: А, не! Видя една младичка памет и искаш да я ползваш.

ПАМЕТ: Само като публично общуване, в контекста на дискурс.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: А, не на мене тия. С паметта си човек е интимен.

ИНЖЕНЕРЪТ: Значи вие…

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Без такива! Всеки тук ползва по една памет. Иначе какво ще стане.

ИНЖЕНЕРЪТ: Къде да си намеря и аз една? Знаеш ли какви важни неща забравям. Няма после с кой да ги споделя.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: В момента в града няма свободна памет. Има една, ама не ти я препоръчвам, тя е колективна.

ИНЖЕНЕРЪТ: Не става ли колективната памет?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Става, за сватби и погребения става, ама не може много да ù разчиташ. Малко е чалната.

ИНЖЕНЕРЪТ: Може пък да опитам.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: По принцип трябва да имаш едно наум, като говориш тука с хората. Тука сме по-особени.

ИНЖЕНЕРЪТ: А виждам, много охотно давате акъл и всеки си живее със собствената памет крайно ревниво.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Тука малко сме се омешали, затова.

ИНЖЕНЕРЪТ: С кой сте се омешали?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Ами тука преди двеста-триста години са се омешали неандерталци и кроманьонци.

ИНЖЕНЕРЪТ: Как така?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: И аз не знаех, ама със Шелдрейк беше едно момиче и тя ми разказа.

ПАМЕТ: Пиарката на Шелдрейк. Социален антрополог.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Някаква такава беше, ама хубава. Разправя за едно време, все едно че е живяла тогава. По нашите земи едно време имало неандерталци. После от Европа насам настъпили кроманьонците.

ПАМЕТ: От Азия са дошли кроманьонците. Тя така каза.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Не може да е от Азия. Цивилизацията идва от Европа. Кроманьонците имали високи чела като шведи и ходели в кожени гащи като баварците.

ПАМЕТ: Ти си измисляш както ти изнася.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Както и да е. Айде не ставай и ти обременена памет… Кроманьонците идвали насам…

ПАМЕТ: … настъпвали с машината на тяхната цивилизация, налагайки монопол върху ресурсите…

ШАБЛЕНЕЦЪТ: … а неандерталците се биели помежду си, биели жените си, жените им ги биели, децата и те се биели, всеки имал по един боздуган; децата още като прохождали, получавали по едно боздуганче на прощъпалника и се дрънкали по малките главички, а кроманьонците настъпвали със запалени факли. Неандерталците като отстъпили тука при нас и като видели, че зад тях е морето и няма накъде да отстъпват, се взели в ръце и почнали да хитруват. Почнали да залъгват кроманьонците, почнали да търгуват с тях, да се съюзяват, а някои се уредили със смесени бракове. Колкото по-близо до бреговата ивица, толкова повече се омешвали и ние тука, които сега живеем до брега, сме тяхното домочадие.

ИНЖЕНЕРЪТ: Може и така да е било, само че не било преди триста, а преди петдесет хиляди години.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Не е важно. През поколение, през две, и той генът вземе, та избие – ти знаеш ли какви криви зъби имат хората тука. Бивни. Братовчед ми знаеш ли долната му челюст – ей така е изпъкнала пред горната. (показва) Къде три сантиметра е по-напред. И като тича, хлопа-хлопа.

ИНЖЕНЕРЪТ: А, това е челюстен прогнатизъм. Знам го, защото преди години работех по една тема – палеогенеза на българските растафарианци.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Кои?

ИНЖЕНЕРЪТ: Растафарианци. Тези със сплетените коси.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Дето не се мият, ама са много музикални.

ИНЖЕНЕРЪТ: Мият се, разбира се, ама косите им са с восък. Та, по темата за растафарианците бях на командировка в Ямайка, в техния БАН. Там всичките им професори и академици са като твоя братовчед. От посолството ме бяха предупредили – викат, тука прогнатизъмът е като при нас социализъма, повсеместно е разпространен.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Ама като братовчед ми ли са?! (показва, като си издава долната челюст напред)

ИНЖЕНЕРЪТ: А, не, някои са така. (показва, като си издава горната челюст напред) Там техните институти не са разделени като нашите, там институтите им са разделени по принципа на захапката. Институт на щипцовидната захапка, Институт на покривообразната захапка, Институт на корнизовидната захапка и разбира се, на зеещата захапка. Така се постига пълно разбирателство между учените с един и същ подход към проблемите.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Впечатлително.

ИНЖЕНЕРЪТ: Там всеки институт си има своя столова с техни си прибори и институтите не се хапят помежду си… там и да има разногласие, сядат и пушат, и чакат да дойде един техен шеф, Джа.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Ей това се вика организация. Не е като при нас, дето всеки е от различна нация. Тия смесени бракове объркват поколенията и създават хаос.

ИНЖЕНЕРЪТ: Хаосът е проблем и в науката. Трябва от хаоса да се стигне до устойчиво развитие.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Не дай боже хаосът да ти дойде, особено пък в семейството. Човек гради семейство и го кара като кроманьонец – купува книги, гледа театри по телевизията, не се бие с непознати, и изведнъж вземат, та се пръкнат две близначета неандерталчета и започват да се дрънкат по главите с каквото им попадне, точилка, мотичка, черпаче и т.н. И като пораснат, дрънкат баща им да им купи „Голф“. Добре, че вече не се ползват коли.

Минава един младеж на моноцикъл. (Ако няма такъв артист, може и на колело.)

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Ето, и децата се нагаждат към положението. Нямат бензин даже и за колелата. Пестят децата, браво. Карат на една гума.

ИНЖЕНЕРЪТ: Те и преди колелата бяха без бензин.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Абе преди хората си караха колелата без бензин за кеф, сега е безнадеждно… Аз тъкмо си бях купил кола и бензинът свърши.

ИНЖЕНЕРЪТ: Едновременно ли стана?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Едновременно. Купих си колата и отидох в един мотел. Не бях сам. Така се прави. Там преспахме. И ù викам на моята: айде сега да се разходим с колата. Тя вика: добре, ама що да бързаме, нали сме в провинцията и не се бърза. Тя тъкмо се беше върнала от София от един тримесечен курс за фризьорки на педикюр. Викам ù: добре, няма да бързаме, и останахме в мотела още няколко денонощия.

ПАМЕТ: Аз това не го помня.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Защото бях пийнал. Така се прави. И на шестия ден отидохме да заредим бензин. По пътя гледам само каруци. Някои даже караха в лявото платно. Викам си: абе не е Тодоровден, каква е тая кушия сега? А тия пък от каруците ми викат: бегай от пътя. На бензиностанцията ме гледат подозрително. Какъв бензин търсиш ти тука, сине майчин! Ти подиграваш ли се!? Обяснявам им най-възпитано, че досега обикновено от бензиностанция съм си взимал бензина, а те още по-сърдити. Бе ти от Луната ли падаш, бензинът свърши миналата седмица! Край. Няма!

ИНЖЕНЕРЪТ: Забраниха всякаква продажба. Каквото остана, го прибраха за висши цели.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: За кроманьонците от генерал нагоре.

ИНЖЕНЕРЪТ: Вече няма значение кой е кроманьонец и кой неандерталец. Може пък и генералите да кротнат. Може пък всички да кротнат. (към ПАМЕТ) Виж, вече и самолетите не летят. Няма ги черните дири, маскирани в бяло. Намалиха отпадъците в йоносферата.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Дойде време да се обезвреждат отпадъците.

ИНЖЕНЕРЪТ: (към ПАМЕТ) За друго говоря, ама той… (прави знаци към ШАБЛЕНЕЦА) Особено важно е в тия години, когато озонът изтънява… кравите, те са виновни – преживят и после отделят … знаете, нали…

ПАМЕТ: Аз съм памет, аз не участвам в разговора, защото съм памет на Шабленски. Той каквото каже или вие на него, аз ще го запомня.

ИНЖЕНЕРЪТ: Та кравите…

ПАМЕТ: (не се сдържа) Пърдят!!

ИНЖЕНЕРЪТ: Не съм казал, че…

ПАМЕТ: Не сте казали така, ама казахте „отделят“. Една памет такова нещо не може да каже.

ИНЖЕНЕРЪТ: Защо?

ПАМЕТ: Абе как една памет ще каже такова нещо. Да не съм някоя научна памет? Да са дали на някоя памет титла, че се изразява бутафорно?! Да сте чули памет да говори за популации и копулации. Не. Паметта се храни с това, което човек си говори наум.

ИНЖЕНЕРЪТ: Това ми се струва много интересно. Ще си го запиша, ако го запомня.

ПАМЕТ: За една памет е важно да е точна. Ако може – екзактна. Фарфаронство и фриволности – не. А паметите на професорите най-бързо изфирясват. Не им уйдисват на акълите сложни.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Недей много да се палиш, че ще ти изгорят бушоните. Хайде сега, мойто момиче, разкажи за оня случай, когато вятърът издуха буквите…

ПАМЕТ: (застава театрално и почти рецитира) Една нощ градът бил връхлетян от такъв вятър, че каменните къщи се разтреперили, а лабиринтите за вятър започнали да свирят като тръби на орган. Хората загубили мислите и спомените си, кучетата започнали да кашлят, вместо да лаят, птиците се скрили в дупки по земята, за да не отлетят набързо в морето, засмукани от фуниите на вятъра, а козлите заудряли главите си в стените. Хората, животните, а може би и растенията не били на себе си. На сутринта вятърът стихнал, настанала необичайна тишина и всички щели да се успокоят, ако не било едно странно обстоятелство. Вятърът успял неусетно да издуха всички букви от града. Докато хората през нощта се щурали от страх насам-натам и разбира се, никой не четял, нито книга, нито вестник, вятърът издухал всички напечатани букви, буквите от надписите на паметниците и надгробните камъни, нарисуваните букви по стените, ръкописните букви в писмата, титлите в дипломите на докторите и професорите, лекарствата в рецептите на болните, стиховете на влюбените и дори онези знаци, които приличали на букви, но не били букви.

ИНЖЕНЕРЪТ: Много архетипно. Браво! После какво стана?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: После откриха буквите в един кладенец – това и аз го помня.

ИНЖЕНЕРЪТ: Тука в града ли?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: (хваща за ръка ПАМЕТ) Я, я ти, мойто момиче, най-добре разказваш.

ПАМЕТ: В града има кладенец, от който никой не черпи вода. В него хвърлят, предимно нощем, непотребни неща – вкиснати зелки, стари портрети, счупени часовници, понякога плъхове, понякога котки. Една жена дори хвърли в кладенеца всички инструменти на мъжа си, гимнастическите уреди на сина си и стиховете на дъщеря си. Направи го не нарочно, а защото искаше да почисти. Тя е най-голямата чистница в града и в къщата ù има само четири легла, една маса с четири прибора и нищо друго излишно. Хората от семейството молят за всичко, което им трябва, съседите и вече съпругът ù дава цялата си заплата в съседните къщи, за да може без да се срамува, да иска някои вещи. Вече прекарва цялото си време при съседите, а жена му стои сама в празната си чиста къща.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Ти нещо се отплесна. Я се стегни. Аз ако на собствената си памет не мога да разчитам, то да ида направо да се пропия. Сбогом, памет, ще викна и аз.

ПАМЕТ: Това, което казах, може и да не изглежда свързано с тази история, но е, защото обяснява защо в кладенеца можело да се намери всичко необходимо за един сносен живот. Също така обяснява и защо Валерия, дъщерята на кмета, като паднала в кладенеца, паднала на меко и не си счупила врата. Тя била голяма красавица, въпреки че в тъмницата на кладенеца това не се виждало. Валерия! Валерия!

На сцената една незабележима досега плоскост се завърта към публиката и там има срез на кладенец, а вътре е момиче, облечено като колежанка – това е дъщерята на кмета ВАЛЕРИЯ. ВАЛЕРИЯ щраква запалка, намира един петромаксов фенер, пали го и го държи в ръката си, оглеждайки кладенеца. В кладенеца има различни нахвърляни предмети, антикварни вещи, късове хартия, пергаменти, дипломи, а ВАЛЕРИЯ е увита в хартиени ленти с текст върху тях. ВАЛЕРИЯ взима някои листчета и ги чете.

ВАЛЕРИЯ: Ха, колко букви – писани на ръка и печатни, следи от възвишена поезия и проза, както и от политология, статистика и други безсмислици.

ВАЛЕРИЯ започва да размотава лентите с думи, оплели тялото ù.

ВАЛЕРИЯ: (зачита се) Ха, „Мила ми Валерия“! (пак чете) „Ангел мой“, „Козленце припкаво“, ха! „Стига с това „ха“!“ (оглежда се) Кой пък ми дава акъл?!

Взима друга лента.

ВАЛЕРИЯ: (чете) „Знам, че думите ми ще отидат на вятъра, както изчезва прането на майка ми и с всяка дума и всяка отлетяла дреха оставам по-гол пред Вас.“ Ха!

Взима нова лента.

„Господин Кмете, зная, че бавите проекта за вятърен парк, но знайте, ще дойде ден, когато дъщеря ви ще падне в кладенеца и аз ще съм този, който ще я спаси, и това ще стане преди още да е догорял петромаксовият фенер.“

ИНЖЕНЕРЪТ: (скача) А, това е от мен!

ПАМЕТ: Това е доста учудващо! Как така?!

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Думи, какво да ги правиш. Всеки път се нареждат както си искат. Правят от миналото бъдеще, а не знаят какво са яли за вечеря.

ИНЖЕНЕРЪТ вади от сака си въжена стълба, хвърля я в кладенеца и слиза по нея. Тъмнината скрива ШАБЛЕНЕЦА и ПАМЕТ.

ИНЖЕНЕРЪТ: Извинете, че ви прекъсвам, но видях, че свети петромаксовият фенер.

ВАЛЕРИЯ: А мен ще ме спасите ли?

ИНЖЕНЕРЪТ: О, разбира се – но ми беше неудобно да започна с това.

ВАЛЕРИЯ: Но ще започнете.

ИНЖЕНЕРЪТ: Готов съм да ви спася на мига!

ВАЛЕРИЯ: И аз. Но да не бързаме – горе много духа. Да постоим тук.

ИНЖЕНЕРЪТ: Тук е много уютно. Само дето някой е хвърлял прокиснали зелки.

ВАЛЕРИЯ: (вглежда се) Очи от копърка.

ИНЖЕНЕРЪТ: Дъвкани бонбони и близани близалки.

ВАЛЕРИЯ: Кукувици от часовници.

ИНЖЕНЕРЪТ: „Паралели“.

ВАЛЕРИЯ: „Лик“.

ИНЖЕНЕРЪТ: „Дума на българските емигранти“.

ВАЛЕРИЯ: (граби с шепи листчетата и ги хвърлявъв въздуха) Думи на български емигранти…

ИНЖЕНЕРЪТ: В собствената им родина…

ВАЛЕРИЯ: Балкански коне…

ИНЖЕНЕРЪТ: Подобия на кафяви мечки…

ВАЛЕРИЯ: В една кръчма като човешка длан…

ИНЖЕНЕРЪТ: (чете от едно листче) „Сюблимна от фрустрации…“

ВАЛЕРИЯ: (разплита още ленти от себе си) Виж – редици от букви в загадъчни изречения.

ИНЖЕНЕРЪТ взима от разпилените листчета и ги разглежда.

ИНЖЕНЕРЪТ: Истории, разкъсани на парчета. Тук има много изследователски материал. Да направим едно полево изследване. Аз съм от БАН.

ВАЛЕРИЯ: „Чупа Чупс“, приятно ми е.

ИНЖЕНЕРЪТ: Какво „Чупа Чупс“?

ВАЛЕРИЯ: Аз съм от „Чупа Чупс“. Дистибутирам близалки.

ИНЖЕНЕРЪТ: Приятно ми е. Да не сте им рекламно лице?

ВАЛЕРИЯ: Че кой иска да е лице на близалка?

ИНЖЕНЕРЪТ: О, извинете, беше един лапсус.

ВАЛЕРИЯ: Нищо, вие от БАН не сте от тоя свят.

ИНЖЕНЕРЪТ: Ласкаете ме, Валерия.

ВАЛЕРИЯ: Ни най-малко.

ИНЖЕНЕРЪТ рови смутено в листчетата.

ИНЖЕНЕРЪТ: Намерих един цял лист. (чете) „Една зимна утрин през северната порта на града влязъл конник без глава. Конят препуснал към градския площад. Конникът, въпреки че бил без глава, бил добре облечен и имал вид на човек, който носи важна новина, защото стискал в юмрука си навито на руло писмо. Като стигнали площада, конникът и конят направили няколко обиколки, в които конят танцувал валс, менует, марширувал, а после, като се събрали хората, конят започнал да се покланя. В дисагите на конника открили две глави. Сложили едната върху тялото и тя казала: „Нека другата да ви каже“. Сложили другата глава и тя казала: „Нека другата да ви каже“.

ВАЛЕРИЯ: Има ли друго? Напомня ми за нещо.

ИНЖЕНЕРЪТ: Това е на този лист. Търси жълт лист като този…

Двамата търсят.

Светлината се връща към ШАБЛЕНЕЦА и ПАМЕТ.

Делтапланът-крило не е на мястото, на което са го оставили – малко преди това (ако техниката позволява) е издигнат нагоре към тавана, все едно че излита, и след като е издигнат, вече не се вижда от публиката. (Ако техниката не позволява, е издърпан зад кулисите.) ШАБЛЕНЕЦЪТ гледа към небето, сочи го въодушевен и си върти главата, явно следвайки хаотичните движения на летящия делтаплан (платно за кайтсърф).

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Лети, лети, гледай! Делтапланът е литнал сам.

ПАМЕТ: И какво като лети?!

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Не би трябвало да лети. Виж, вятърът си играе с него. Сега ще го разкъса!

ПАМЕТ си гледа маникюра. Отегчена е.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Гледай, вятърът го върти в спирала.

ПАМЕТ поглежда без ентусиазъм.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Що не се забавляваш? Сега ще се разбие в някоя скала.

ШАБЛЕНЕЦЪТ си върти неистово главата, следвайки въображаемия полет.

ПАМЕТ: Ако си въртя главата като тебе, няма да запомня нищо.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Абе въодушевявай се и ти, мани ги записите. Не изпускай момента!

Двамата си въртят енергично главите, следвайки полета. ПАМЕТ припада. ШАБЛЕНЕЦЪТ се надвесва над падналата ПАМЕТ.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Не унивай, моя памет! (вдига я на ръце и я изнася от сцената) Къде ще намеря по-хубава памет…

Светлината се връща към ИНЖЕНЕРА и ВАЛЕРИЯ. Те все още търсят друг жълт лист. Валерия го намира.

ВАЛЕРИЯ: Това трябва да е: (чете) „Уважаеми граждани, дошъл съм във вашия град с моя кон, който се казва Паркур, но това не е важно. Важното е, че съм дошъл да поискам ръката на Валерия, и понеже не знам дали тя харесва руси със сини очи или чернокоси с бадемови очи, съм подготвил две глави и за двата варианта. Ако обикне душата ми както аз я обичам, ми е все едно коя глава ще избере. Другата ще я подарим на бедните.“ (ВАЛЕРИЯ изведнъж се сеща) А, този го знам. Като бях на четиринадесет години, дойде един от Сливен да ме иска за жена.

ИНЖЕНЕРЪТ: На четиринадесет?

ВАЛЕРИЯ: На четиринадесет. Тъкмо бях узряла. Баща ми страшно се ядоса, а онзи вика: що бе, при нас момичетата вече на единадесет раждат. На годините на вашата дъщеря са си отгледали децата и отиват да следват в чужбина. Баща ми не искаше и да чуе и извика полиция. А онзи настоява, казва: понеже аз съм малцинство, а вие сте мнозинство, затова ми отказвате ръката на дъщеря си, но аз ще се оплача пред европейския съд.

ИНЖЕНЕРЪТ: Много е бил хлътнал, щом пред европейският съд е решил да излага родината.

ВАЛЕРИЯ: Но и баща ми не е вчерашен. Има медийно влияние и пусна едно опровержение… едно страшно объркващо опровержение. (търси друг жълт лист) Дано да е тука… А, ето го, май че е това. (започва да чете) „Уважаеми съграждани, един конник без глава от Сливен е отвлякъл дъщеря ми Валерия. Знае се само името на коня, но то не е важно. Умоляват се всички граждани, тъй като две глави мислят по-добре от една, да допрат главите си една до друга по двойки и нека русата глава да не казва „Нека другата да ви каже“ и vice versa, а всяка глава да каже какво е видяла, и да докладва, защото някои казват, че бил рус със сини очи, а други – чернокос с бадемови очи, а конят му можел да танцува валс, менует и да марширува, все едно че е на състезание по паркур.“

ИНЖЕНЕРЪТ: Това опровержение, намекващо за отвличане, го е уплашило със сигурност. Като се намеси пресата, нещата стават сериозни.

ВАЛЕРИЯ: Дори да не са сериозни, щом пресата се намеси, все едно са му написали присъдата. Оттогава не се мярна повече.

ИНЖЕНЕРЪТ: Медийната истина е най-силното оръжие. Като те погледне с ония писани вежди, като метне крак връз крак на екрана, няма как да не ù повярваш.

ВАЛЕРИЯ: Баща ми знаеш ли какво казва? Истината е подводно животно – само от време на време си показва главата. Който видял, видял.

ИНЖЕНЕРЪТ: В БАН направихме едно лонгитюдно изследване на истината. Истината в исторически и фамилно-семеен план. Прилики с реални обекти и вещи.

ВАЛЕРИЯ: Какво излезе?

ИНЖЕНЕРЪТ: Излезе, че истината е стока за бита. Всеки човек и семейство си избират истина според вкуса и доходите и си я ползват. Истината е като един тапет и всеки път когато се зацапа, може да се смени с по-хубава. Истината може да се ипотекира, може да се вложи в банка или да се изтъргува втора ръка. Горе-долу половината истини в употреба са втора ръка.

ВАЛЕРИЯ: А на мен ми се струва, че е като близалка. Докато ти е сладка, я облизваш и ù се радваш. Като ти омръзне, вече изобщо не те интересува и само ако си съвестен, може да си я увиеш в целофан и пак да си я прибереш в джоба. Аз затова не ща да съм рекламно лице. Някой те е лизал и после те захвърля. Знаеш ли колко бракове свършват така?!

ИНЖЕНЕРЪТ: Аз не съм женен, сигурно защото не съм попадал на жена като вас.

ВАЛЕРИЯ: В смисъл?

ИНЖЕНЕРЪТ: С вашия профил и анфас.

ВАЛЕРИЯ го гледа неразбиращо.

ИНЖЕНЕРЪТ: Също и с вашите силогизми, които идват не от две, а от само една предпоставка. Вие не сте като колежките от БАН.

ВАЛЕРИЯ: Те какви са?

ИНЖЕНЕРЪТ: Колежките от БАН като имат две предпоставки, от които може да се направи дедуктивно заключение, не го правят, а търсят трета или четвърта предпоставка. Една колежка преди да направи заключение, беше събрала около 950 предпоставки. Тогава институтът се събра на общо събрание и шефът ù каза: колежке, от вас очакваме стейтмънт, беше го срам да каже „заключение“. А тя се разплака на трибуната и каза, че е дошла в БАН да прави сериозна наука, а не халтура, и си хвърли оставката.

ВАЛЕРИЯ: И?

ИНЖЕНЕРЪТ: Никой, разбира се, не прие оставката. Не може да се приеме оставка, зад която стоят 950 предпоставки.

ВАЛЕРИЯ: Не може.

ИНЖЕНЕРЪТ: Има си писани правила.

ВАЛЕРИЯ: И ние имахме, но вятърът издуха буквите и сега няма правила. Сега е анархия.

ИНЖЕНЕРЪТ: Мога ли сега, по време на анархията, да ви целуна?

ВАЛЕРИЯ: Трябва ми поне една предпоставка, за да ви разреша.

ИНЖЕНЕРЪТ: В профил или в анфас?

ВАЛЕРИЯ: В анфас, фронтално по устните.

ИНЖЕНЕРЪТ се накланя да я целуне. В този момент се чуват викове: „Инженер Теофилов! Инженер Теофилов!“.

ИНЖЕНЕРЪТ: (стреснато) Да не е баща ви?

ВАЛЕРИЯ: Не, това е шофьорът му.

Виковете продължават.

ИНЖЕНЕРЪТ: (първо неуверено) Тук съм, идвам! (кашля) Ехо! На единадесет часа спрямо посоката ви на движение. Имате ли джипиес… завийте наляво. Пет метра по-надолу…

Сцената се осветява и се вижда, че един човек тегли рикша, чиято кабина е направена от срязан автомобил. Човекът е облечен в гащеризон като автомобилен състезател. Оставя рикшата, приближава се и гледа в кладенеца.

КАРАЛ ГОТ: Г-н инженер, ще трябва де излезете. Има мисия за вас.

ИНЖЕНЕРЪТ: Събирах тука едни данни, но добре, излизам. Момент.

(към ВАЛЕРИЯ) То се видяло, че друг път ще продължим… Хайде да съберем буквите.

Двамата събират листчетата и лентите с надписи в един прозрачен пластмасов чувал.

ИНЖЕНЕРЪТ започва да се катери по стълбата.

ВАЛЕРИЯ клати въжената стълба, смее се на пресекулки.

ВАЛЕРИЯ: (закачливо) Кога ще продължим?

От клатенето на стълбата ИНЖЕНЕРЪТ пада няколко пъти, моли я да млъкне, и продължава да се изкачва. ВАЛЕРИЯ се катери след него, държейки чувала. Излизат от кладенеца.

ИНЖЕНЕРЪТ: (подава ръка) Приятно ми е, Теофилов.

КАРАЛ ГОТ: Карал Гот. Пилот от рали „Златни пясъци“.

ИНЖЕНЕРЪТ: Чувал съм за вас. Вие имахте тунингована лада?

КАРАЛ ГОТ: А, не – „Рено Алпин“. Ето я. (сочи срязаната кола) Ето я моята красавица, ама ù паднаха лепенките. Няма вече спонсори.

ИНЖЕНЕРЪТ: Не бяхте ли най-добър на макадам?

КАРАЛ ГОТ: Да, особено на мокра настилка в обратните виражи… Какви времена бяха. Три пъти съм си чупил ключица. Хубави времена!

ИНЖЕНЕРЪТ: Добре си живеехме…Аз съм си чупил два пъти крак.

КАРАЛ ГОТ: Но да тръгваме. Викат ви за много важна мисия… Моля качете се. (към ВАЛЕРИЯ) Госпожице, заповядайте. Да ви помогна за чувала…

ВАЛЕРИЯ: А, не, това са само накъсани думи, на грамаж не по-тежки от завещание.

КАРАЛ ГОТ: Защо са ви? Искате да ги рециклирате?

ИНЖЕНЕРЪТ: А, думите, за разлика от хартията, сами се рециклират.

ВАЛЕРИЯ: С тия букви може много работи да се направят. Аз не знам баща ми дали ще ми даде зестра, а с тия букви може някой нотариален акт да се напише, някое дарение… или пък някоя статия в модно списание… например „Валерия от далечния град Шабла завъртя главата на известен столичен инженер“.

ИНЖЕНЕРЪТ: „Сливен е в траур…“

ВАЛЕРИЯ: „Валерия превзе модните подиуми от Силистра до Петрич“.

ИНЖЕНЕРЪТ: „И вече тежи четиридесет и един килограма“.

ВАЛЕРИЯ: Ти не вярваш, но тези букви стават на всичко…

ИНЖЕНЕРЪТ: Нещо като стволови клетки за литературата…

ВАЛЕРИЯ: И за всякакви други писания.

ИНЖЕНЕРЪТ: Точно така. Подреди ги и им кажи: хайде сега множете се, че истината без вас може, ама лъжата не.

КАРАЛ ГОТ се впряга в рикшата и потеглят.

ИНЖЕНЕРЪТ: Много се радвам, че ще се возя с вас. С вас се чувствам спокоен на пътя.

КАРАЛ ГОТ: Може пък и да изпреваря един-двама, така, за спортна форма…

ИНЖЕНЕРЪТ: По-добре не бързай. Мисията не е заек да избяга… Аз в БАН знаеш ли колко мисии съм имал… стоят на бюрото ми и никоя не бяга…

Рикшата се скрива зад кулисите.

Завеса

Край на първо действие

Второ действие

Кабинетът на кмета. КМЕТЪТ и ИНЖЕНЕРЪТ са седнали един срещу друг.

КМЕТЪТ: Появила се е една птица. Птицата Изчадие. Голяма е колкото тюлен. Разбира от механика. Краде въжета и платна от рибарските лодки и ги хвърля върху перките на каварненци. Омотава въжета, докато ветрогенераторът спре да работи. После отива и на спокойствие започва да кълве електрониката. Кълве резистори, диоди и злато от платките, не кълве само кондензаторите – знае, че задържат ток.

ИНЖЕНЕРЪТ: Знае ли тази птица, че един генератор струва четвърт милион?

КМЕТЪТ: Знае.

ИНЖЕНЕРЪТ: Фигуративно го казах. Знае ли тази птица, че генераторите са свързани последователно и в система и като накълве един, все едно че е накълвала всички?

КМЕТЪТ: Това не знам дали го знае.

ИНЖЕНЕРЪТ: Какъв вид е тази птица?

КМЕТЪТ: Изчадие.

ИНЖЕНЕРЪТ: Няма такива птици.

КМЕТЪТ: На мен ли го казваш? Аз птиците и особено морските ги знам. Този вид птици ги няма. Имаше само три. Мъжка птица Изчадие, женска и едно малко Изчадие. Малкото Изчадие, като летяло, минало през перката или по-точно перката минала през него, и долу бяха паднали едни филии от малкото Изчадие, все едно че някой е рязал хамбургски салам.

ИНЖЕНЕРЪТ: Грозна работа.

КМЕТЪТ: Грозна. И сега майката отвързва лодките и влачи въжета и мрежи, докато затрупа и усмърти някоя перка.

ИНЖЕНЕРЪТ: Как да я усмърти?

КМЕТЪТ: Ей така, и аз мога да се изразявам фигуративно, една перка като заприлича на парцалена кукла, вече не може да се върти. Блокира.

ИНЖЕНЕРЪТ: Нима е възможно…

КМЕТЪТ: Изчадия, нали ти казвам… А мъжкото Изчадие стои, казаха ми, в една пещера и е много мрачен. Не е ясно какво е решил да прави.

ИНЖЕНЕРЪТ: Какво може да направи… може би като женската ще почне да прави диверсии.

КМЕТЪТ: Не знам. На всичко е способен. Тая птица изчадие преди е била тюлен.

ИНЖЕНЕРЪТ: Как тюлен?!

КМЕТЪТ: Ей така. Била е тюлен, но тюлените взеха да изчезват и тия точно – това семейство – хвръкнали като птици. На всичко е способен един тюлен, който може да стане на птица.

ИНЖЕНЕРЪТ: Това е нечувано. Влечуго може да стане на птица, но трябват милиони години.

КМЕТЪТ: Ти си нов тука. Нищо не знаеш. Ако не вярваш, питай Колективната памет. Тя помни и каквото е останало от животните, и после го вкарва в паметта на хората. Например ако плуваш във водата и си един такъв дебел, игрив и мазен и изведнъж искаш да станеш птица, може би си на път да станеш Изчадие. Добре, че на хората това не се случва.

ИНЖЕНЕРЪТ: Странни работи говорите. Карал Гот каза, че ме викате за една мисия.

КМЕТЪТ: Имам за теб една задача.

ИНЖЕНЕРЪТ: Карал Гот каза мисия. Ако е задача, може и да не я приема.

КМЕТЪТ: Карал Гот не прави разлика между задача и мисия. Мисия е, когато имаш оръжие. В първата част на мисията лъскаш оръжието, а във втората част на мисията стреляш в картеч напосоки. Като паднат всички, а останат добрите, си изпълнил мисията… Аз ти давам задача. Доста деликатна.

ИНЖЕНЕРЪТ: Слушам.

КМЕТЪТ: Двете птици Изчадие. Трябва да се обезвредят, без да се убиват. Най-добре пак да станат тюлени. Чак тогава може да правим ветропарк. Ти, разбира се, ще бъдеш главният инженер. Аз друг няма да търся.

ИНЖЕНЕРЪТ: Благодаря.

КМЕТЪТ: Иван Шабленски знае къде са птиците. Видял ги е в една пещера до брега. Стоят си там, играят барбут и пеят назално като тюлени.

ИНЖЕНЕРЪТ: Със сигурност кроят планове… Може ли да питам нещо?

КМЕТЪТ: Кажи.

ИНЖЕНЕРЪТ: Шабленски твърди, че тукашният вятър няма стопанско значение.

КМЕТЪТ: … и че дъщеря ми е сгодена за един от Сливен. Тука нищо не е вярно. Тука може да се изпотрепеш да търсиш някаква истина, може сто човека да разпиташ, и нищо няма да научиш. Като няма букви, думите са едни вибрации. Вибрациите нямат стопанско значение, само хорският резонанс има значение.

ИНЖЕНЕРЪТ: Боже, как си нямам една памет да ми го запомни това и като стана сенилен, да го каже на внуците.

КМЕТЪТ: Кой е сенилен?

ИНЖЕНЕРЪТ: Не, аз като стана сенилен… Ние от БАН остаряваме по-бавно… нашата есен е по-дълга.

КМЕТЪТ: За вас не знам… В тоя град всеки е тръба на орган и важното е да звучи вярно. Това от мен да го знаеш, ако и ти някой ден станеш кмет. Айде сега… (дава му знак да тръгва и се зачита в някакви документи)

ИНЖЕНЕРЪТ: Айде. (излиза)

Завеса (или завъртане на сцената)

Интериор на антикварен магазин. Вътре седи една дама. Ексцентрична по облекло и изказ, но с финес.

ИНЖЕНЕРЪТ: Казаха ми, че мога да ви намеря тук.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Говори ми на „ти“… аз съм стара, но и млада. Може пък да се познаваме от преди.

ИНЖЕНЕРЪТ: По-добре на „ти“. Дойдох да се запознаем. Всички ми викат – иди, намери Колективната памет.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Всеки минава през мен.

ИНЖЕНЕРЪТ: И аз затова…

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: При мен за да вземе нещо човек, трябва да даде. Може да вземе каквото си иска, а да даде каквото не иска. Затова си седя тука сама в антиквариата и никой не ме търси. Искат само да взимат.

ИНЖЕНЕРЪТ: Шабленски има една симпатична индивидуална памет. Да не ви е дъщеря?

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Харесва ти, така ли?

ИНЖЕНЕРЪТ: Много бих се радвал…

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Знам накъде биеш, но виж какво, аз не съм някаква мадам… Аз с тия работи не се занимавам.

ИНЖЕНЕРЪТ: Много сте светнати тука! Всеки знае накъде бия, почвате да ми омръзвате вече… В БАН, за да тръгнеш да биеш нанякъде, трябва поне 10-15 години да не си бил наникъде. Трябва да си въртял и сукал около едно нещо, за да ти дойде авторитет от това нещо, и тогава може да биеш.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Тука е по-особено. Морски вятър може от Турция да донесе нещо, от Одеса, от Кавказ или от Мангалия. Тука многото мислене е признак на високомерие.

ИНЖЕНЕРЪТ: Шабленски и Валерия хич не са високомерни. Кметът ми се видя малко високомерен.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Не е високомерен. Той е общественик. Знаеш, през един общественик като минат сто човека на ден, и той хем става полиглот, хем с никой не ще да приказва.

ИНЖЕНЕРЪТ: Има някакво объркване във вашия град. Чувам нелогични неща, които се оказват истина, говоря с луди, които знаят повече от мен. Имате вятър, който краде буквите, и птици диверсанти. Знаеш ли защо е така?

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Аз такива работи не знам. Аз не мисля, а помня. Ако например имаш комплекс – тогава е друга работа. Ако си разстроен, ако искаш да си отрежеш ухото и разсъждаваш – ето това ще го запомня.

ИНЖЕНЕРЪТ: Кметът ми даде една мисия. Трябва да озаптя две птици. Помниш ли времена, когато тюлени летящи като птици са правили диверсии?

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: (механично и напевно, като запис) Имам памет за един филм „Птиците“. Птици са влизали през турбините да разглеждат самолети по време на полет… Птици са носели през войните шифровани телеграми в тила на врага. Има една птица полковник. Една клиника в Лондон изпраща проби до микробиологичната лабораторията с гълъби.

ИНЖЕНЕРЪТ: Уау! Ти си като хард диск.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Гълъбите изтребиха гугутките и сега са новите плъхове на градовете. Носят зарази. Никога на давай храна на гълъб – храниш плъх.

ИНЖЕНЕРЪТ: Това, което казваш, кой го казва?

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Много, аз каквото кажа, са го казали много. Повтаряно е хиляди пъти. Може да не е вярно, но се е настанило в хорското съзнание.

ИНЖЕНЕРЪТ: Значи в колективната памет може да има лъжи, масови заблуди и фанатични вярвания.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Има, разбира се, аз не ги пресявам. Толкова съм стара, че ако почна да мисля, може и да се разпадна.

ИНЖЕНЕРЪТ: Значи не можеш да ми помогнеш?

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: За какво да ти помогна?

ИНЖЕНЕРЪТ: Да се справя с тия птици… с тая безконтролна ситуация, която е извън всякакво научно мислене.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Твоите науки тука не важат.

ИНЖЕНЕРЪТ: Все пак искам да се ориентирам…

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Ти защо бързаш да се ориентираш. Днес като се ориентираш, утре ще разбереш, че си се лъгал. Я се отпусни и се огледай в този магазин. Какво виждаш?

ИНЖЕНЕРЪТ: Часовници от миналия век, пожълтели снимки, книги – май всички стари вещи от града са тука.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Тука хората не завещават старите си вещи. Носят ги в антиквариата.

ИНЖЕНЕРЪТ: Има ли някаква причина?

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Антиквариатът е нещо като библиотека. Старците не пропускат да посетят магазина през рождените си дни, годишнините от сватбите си и седмица преди смъртта си, за да си опреснят спомените… но има и друго.

ИНЖЕНЕРЪТ: Какво друго?

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Махалата на стенните часовници ги хипнотизират, музикалните кутии им пеят нежно и те забравят кои са, а се сещат какви биха могли да бъдат.

ИНЖЕНЕРЪТ: Странен е този магазин.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Продавачката (навежда се към него и му казва тихо), която е и съдържателка, не се интересува от печалбата, а от нещо друго.

ИНЖЕНЕРЪТ: От какво?

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Не може да се каже отведнъж. Затова старците слухтят с оглушалите си уши.

ИНЖЕНЕРЪТ: А ти знаеш ли какво е?

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Старците слухтят, а трябва да гледат.

ИНЖЕНЕРЪТ: Какво да гледат?

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Невероятно е, че никой не забелязва, но в този магазин всички вещи се подмладяват.

ИНЖЕНЕРЪТ: Но тези часовници са стари. Хич не ми се виждат подмладени…

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Не си мисли, че един часовник от осемнадесети век, оставен в този магазин, ще да стане часовник от деветнадесети век. Не, часовникът се подмладява, защото частите му се връщат към онова състояние, когато е бил току-що произведен, и заработват в синхрон без характерния мързел на старите часовници.

ИНЖЕНЕРЪТ: А, така е по-ясно.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Времето, разбираш ли, времето тук върви по-бавно… Старците, без да знаят, се подмладяват… идват и слухтят… стоят и се помотават, но излизат навън на вятъра без нито една болежка… Продавачката ти изглежда млада, нали?

ИНЖЕНЕРЪТ: Да. На не повече от тридесет години.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Тя е на сто и двадесет. Тя е баба на продавачката в другия антикварен магазин.

ИНЖЕНЕРЪТ: Има два антикварни магазина, така ли?

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Само два. (хваща го под ръка и така се разхождат) В другия антиквариат собственичката е строга и съсухрена бабичка с отдавна пожълтели коси. Истинската ù възраст обаче е четиридесет и две години. В нейния магазин вещите остаряват бързо. Човек си тръгва съсипан от другия магазин, уморен, все едно че е прочел наведнъж и запомнил цяла енциклопедия, с мисли необичайно тежки, но и прозорливи.

ИНЖЕНЕРЪТ: Звучи ми страхотно. Боже, трябва да докарам моите колеги тука. Един автобус хабилитирани лица и ще започнем незабавна рехабилитация. Които иска прозорливост, го пращаме в онзи магазин, който иска да е млад и да му работят частите, да стои в тоя. Всеки хабилитиран трябва да се рехабилитира!

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: За мен ще е много поучително. Няма обаче да им казваш коя съм, да не почнат да се преструват за поколенията.

ИНЖЕНЕРЪТ: Няма. Ти знаеш ли, че при нас има хора, съставени от различни части? Например има един доцент, той работи с главата си и само нея използва… сутрин като излиза от къщи, понякога излиза бос, понякога по джапанки, отива на спирката и така се качва в градския транспорт. За него краката му не съществуват.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Нервните импулси понеже щукат само в мозъка му, са забравили пътя до краката.

ИНЖЕНЕРЪТ: Как точно го каза! Ти трябва да се занимаваш с наука.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: А, не съм достатъчно стара за това!

ИНЖЕНЕРЪТ: Но пък си необичайно прозорлива.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Аз съм виждала всичко. Хората не си уважават частите. Има хора, които казват: ако лъжа, отрежи ми главата. И като знаят, че лъжат, значи са решили да си поживеят без глава.

ИНЖЕНЕРЪТ: Хората казват „опичай си акъла“ и си купуват мобилен телефон.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: А селяните си купуват сел фон. И казват: ха, джобът ти звъни!

ИНЖЕНЕРЪТ: Така си приказват – с речеви конструкции.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Никой не е застрахован… Тука при тоя вятър, както си ходиш и не мислиш за нищо, може изведнъж да ти се забие някоя речева конструкция в мозъка и после започваш да говориш едни: „С ваше позволение“, „Първо дамите“, „Беше ми много приятно“, и хората престават да те слушат.

ИНЖЕНЕРЪТ: Сетих се нещо…старците ходят ли в другия магазин? Нима искат да станат столетници по-бързо?

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Там акълът им заработва на бързи обороти. Мисловната умора разсейва другата, по-страшна житейска умора. Старците си тръгват оттам по-стари, но по-бодри духом. Като излязат навън, вятърът им носи нови мисли.

ИНЖЕНЕРЪТ: Доста е объркано…

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Всъщност нито излизащите от този магазин, нито от другия имат представа защо в този град вятърът не престава да духа.

ИНЖЕНЕРЪТ: Може би е поради морето или географското положение на града.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Това са повърхностни и грешни изводи. Вятърът в този град се дължи на различната скорост на времето в двата антикварни магазина. Запомни го това, че аз може да го забравя.

ИНЖЕНЕРЪТ: О, това обяснява много неща. За малко да си хвърля дипломата, а то каква била работата. Благодаря ти.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Само ти и аз знаем… и аз току-що се сетих… нещо се уморих…

ИНЖЕНЕРЪТ: Дедуктивно ли се сети…

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Дедо ти дедуктивно! Индуктивно. В тоя магазин всичко е артефакт и архетип. Що часовниците са кръгли – архетип. Що има кукувици в часовниците – пак е архетип. Що има излъскани скулптури на голи манекенки – щото това е сублимация. Скулпторите искат някоя да им позира – отплесват се и като една жлеза точат слуз. Това събирам: запарки, настойки и слуз. (прави ужасни гримаси)

ИНЖЕНЕРЪТ: Защо сега така говориш?!

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Както искам, така ще си говоря; ще знаеш, малко съм тра-ла-ла и ретро, мааму стара.

ИНЖЕНЕРЪТ: Какви са тия приказки! Все пак си дама.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Колективна… аз съм колективна дама. Сега употребявам пастирска лексика…

ИНЖЕНЕРЪТ: Не можеш ли да се изразяваш някак по-адекватно?

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Мога, как да не мога. Ам че тъй де. Мога да ти говоря като конте и прочие. Мили ми господине… Аз нали съм обща – в колектива има и простаци, и чиновници, дето са неутрални, има и от Сорбоната в Харвард. Всичко има и малко се е омешало, ще ме прощаваш, уважаеми младежо, пардон. (прозява се) Аз ще си полегна малко… пък ти иди виж ги там изчадията (сънено с прозявки), нещо са се разбунтували, щото си имат причина… ама трябва да мине малко време, трябва тая причина да се разсмърди…

КОЛЕКТИВНАТА ПАМЕТ поляга на една лежанка от 19-и век. ИНЖЕНЕРЪТ се суети, завива я с един килим и излиза.

Завеса

ИНЖЕНЕРЪТ и ШАБЛЕНЕЦЪТ са пред една пещера. Отвътре се чува грачене на птици.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Нещо много станаха изчадията… Един сом от Дуранкулашкото езеро и той стана изчадие. Аз го видях – опитваше се да литне. Хвърка над водата, а знаеш, сомът е дънно животно. Ако дънните животни станат изчадия, спукана ни е работата.

ИНЖЕНЕРЪТ: Аз видях ято летящи скумрии. Още не бяха станали изчадия. Малко като скорци бяха.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Значи разузнават. Скорците разузнават и после като нападнат, нищо не остава. Всичко оглозгват. Едни голи клони остават.

ИНЖЕНЕРЪТ: Една кукувица и тя стана изчадие.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: По какво позна?

ИНЖЕНЕРЪТ: Ами не кукаше, а викаше цигу-мигу, цигу-мигу.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Цигу-мигу?! Абе ти да нямаш живачни пломби и да приемаш някоя радиостанция?!

ИНЖЕНЕРЪТ: Не, сериозно. По едно време се надвеси над комина и почна като куче да вие. Снощи не съм спал.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Може да е някоя музикална кучка.

ИНЖЕНЕРЪТ: Не, излизах и я гоних. Аз ги познавам кукувиците. Мятах камъни по керемидите. Тя прехвръкне на друга къща и като се прибера, пак каца над главата ми. Чувам я как трака по покрива, маха с криле и жужи като цикада.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Ти знаеш ли, ако кукувиците станат изчадия? Мани, мани. Ще почнат да пророкуват.

ИНЖЕНЕРЪТ: Какво да пророкуват?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Ами нормалната кукувица пророкува края на един човек, а кукувицата изчадие може на цял град или цяла държава да брои дните.

ИНЖЕНЕРЪТ: При нас в БАН на едно куче му имплантираха електроди и започна да брои. После откриха и друго – като завъртят настройките в едно специфично положение, кучето започва да хълца. Шефът на института по електроника твърди, че хълца, а шефът на института по биология твърди, че киха. Едва не се избиха…

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Какво се оказа?

ИНЖЕНЕРЪТ: Според мен кучето киха, защото си затваря очите. Като кихаш, винаги си затваряш очите.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Май че е такъв случаят.

ИНЖЕНЕРЪТ: На официално ниво спорът още не е решен. Очакваме от Новосибирската академия на науките да ни изпратят едно хълцащо и едно кихащо куче, за да направим сравнение.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Те имат ли такива кучета?

ИНЖЕНЕРЪТ: Те всичко могат да направят.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Да не са направили те изчадията?

ИНЖЕНЕРЪТ: А, не. Те техните изчадия ги изстрелват в космоса. Може обаче някое да е избягало и да е заразило и нашите.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Такова чудо не е било. Мало и голямо тръгнало да става изчадие.

ИНЖЕНЕРЪТ: Пещерата е пълна. Страх ме е да си помисля какво е вътре.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Диверсант до диверсанта.

ИНЖЕНЕРЪТ: Може пък да се събират да се чифтосват.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Чак такива изчадия не може да са. Как тюлени ще се чифтосват с кукувици и сомове?!

ИНЖЕНЕРЪТ: Значи събранието е по политически причини.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Айде, аз ще взема да вляза. Ти стой тука да не избяга някое.

ШАБЛЕНЕЦЪТ влиза вътре. Чува се страшен грак на птици. Чува се как ШАБЛЕНЕЦЪТ им крещи: „Къш!“, „Мирно!“, „Сядай долу!“, „За пооочест!“ и др. Птичият грак го надвиква. Излиза уплашен.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Вътре е страшно. Нещо са се нахъсали. Налитат на бой.

ИНЖЕНЕРЪТ: Как, с юмруци ли!?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: А, не, с гърди. Перчат се. А шефът изчадие нещо спортува. Вдига едни тежести…

ИНЖЕНЕРЪТ: Много антропоморфно…

ШАБЛЕНЕЦЪТ: … то пък едни тежести, ама айде от нас да мине. И гледа изпод вежди.

ИНЖЕНЕРЪТ: Абе те май са тръгнали да стават хора.

В този момент пристигат КАРАЛ ГОТ, който тегли рикшата с ВАЛЕРИЯ, седнала в нея. ВАЛЕРИЯ слиза и държи чувала с буквите.

ВАЛЕРИЯ: Какво става?

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Налитат на бой.

ВАЛЕРИЯ: Не са ви набили още, като гледам.

ИНЖЕНЕРЪТ: Нещо искат да кажат. Обаче говорят едновременно.

КАРАЛ ГОТ: Да им пуснем един „Пършинг“, а?

КАРАЛ ГОТ изважда от рикшата гранатомет. Върти го много гордо в ръцете си. Застава на коляно и го насочва, все едно се прицелва. После застава на друго коляно и слага гранатомета на другото рамо.

ИНЖЕНЕРЪТ: А, без глупости! Трябва да разберем какво искат. Трябват преговори.

КАРАЛ ГОТ: Отивам в такъв случай да докарам кмета.

КАРАЛ ГОТ се впряга в рикшата и изчезва зад кулисите.

ИНЖЕНЕРЪТ влиза в пещерата. Пак се разнася грак. Чува се как ИНЖЕНЕРЪТ им казва: „Хайде сега един по един. Моля да се изслушвате! Не е академично… Моля! Моля за тишина!“ Птичето грачене спира. След малко се чува единствено кукане на кукувица. Чуват се пет кукания. Инженерът излиза от пещерата.

ИНЖЕНЕРЪТ: Може би е нещо като ултиматум. Сигурно имаме пет дни.

ШАБЛЕНЕЦЪТ и ВАЛЕРИЯ: (уплашени) За какво?!

ИНЖЕНЕРЪТ: И аз не разбрах…

ВАЛЕРИЯ: Да им хвърлим торбата с думите. Може да се изразят някак си.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: По-добре да кажат, да не ни държат в партер.

ВАЛЕРИЯ: Може нещо да сглобят. (подава плика на ИНЖЕНЕРА)

ИНЖЕНЕРЪТ влиза пак и им хвърля торбата с думите. Чува се одобрително грачене. Малко след това ИНЖЕНЕРЪТ излиза от пещерата и през това време пристига рикшата с кмета.

КМЕТЪТ: Вътре ли са…

КАРАЛ ГОТ: Вътре… чавка им е изпила мозъка.

КМЕТЪТ: Говорих с други кметове. При тях положението е спокойно. Нямат брожения.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: При нас нещата стават неочаквано бързо. Това е от нашия вятър.

ВАЛЕРИЯ: Който носи правоверни, православни и мамалигарски песнопения.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: И някои скрити закани…

ВАЛЕРИЯ: Другите нямат нашето море…

КАРАЛ ГОТ: Което е море до двеста метра, а по-надолу от кръста е бомба.

КМЕТЪТ: Все пак е нелогично… Нашият град е най-добре организираният град, при нас няма трафик и полюции. Няма отпадъци, мухъли или полипи. Може да има бомбирали буркани по мазетата, може да има някоя вкисната зелка в кладенеца, но това е. Отвън и отвътре нашият град е чист!

КАРАЛ ГОТ: Ние сме побратимени с Упсала, дето са доста успани.

КМЕТЪТ: И сега, на какво отгоре не знам, тия птици, тия рептили от всякакъв вид създават брожения и чупят международен инвентар за стотици хиляди евро.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Отвързвайки лодките, ловко крадат мрежи и платна…

КАРАЛ ГОТ: За стотици левове.

КМЕТЪТ: Но няма да оставим така тая работа. Аз мисля да призова населението и всяка къща да си вземе за домашен любимец по едно изчадие. Да си ги гушкат, да им режат перата и да им кажат: абе вие ток от възобновяеми източници не искате ли бе! Какво сте се разпищолили? Какви са тия диверсии срещу зелено.бг? Но… което изчадие не слушка – в пералнята и пералнята на центрофуга. Разумът, знаете, е летлива субстанция.

От пещерата излизат КОЛЕКТИВНАТА ПАМЕТ и ПАМЕТ. Всички са стъписани.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: (към ПАМЕТ) Ха, тебе не съм те викал.

ПАМЕТ: Насън и в ден като днешния няма нужда да ме викаш.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Какъв ден?

ПАМЕТ: Паметен.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Защо?

ПАМЕТ: Птиците накълваха буквите и казаха какво мислят.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Точ в точ.

ПАМЕТ: Горе-долу точ в точ.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Какво е то?

Напрегнато мълчание. КОЛЕКТИВНАТА ПАМЕТ започва донякъде тържествено.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Както знаете аз съм памет и на птиците, и на хората.

ПАМЕТ: … и на пчелите.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: На всички.

ПАМЕТ: На всичко, що лети, диша или плува.

КОЛЕКТИВНАТА ПАМЕТ: И на тия пред телевизорите, дето нито летят, нито плуват, ами само дишат.

ПАМЕТ: … понякога учестено.

КОЛЕКТИВНАТА ПАМЕТ: По същество. Тези вътре не са изчадия. Единственото животно изчадие е ехидната.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Защо пък ехидната? Има едни жаби, дето са най-големите изчадия, а хамелеонът има език, два пъти по-дълъг от тялото.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Ехидната има характеристики на различни създания. Тя донякъде е птица, защото снася яйца. Донякъде е бозайник, защото кърми бебето си, донякъде е влечуго, защото такива са ù краката, а също има и торба да си носи малките. Но и тя не е изчадие.

КМЕТЪТ: Ехидни няма да се взимат по къщите. Не е възпитателно за децата.

КАРАЛ ГОТ: Някои вече имат ехидни по къщите. Моята първа съпруга беше голяма ехидна.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Много беше ехидна, вярно е

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Тия вътре смятат, че перките износват вятъра.

ПАМЕТ: В тия „късни“ времена…

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: … казаха, всичко се износва. Вятърът, законите, вярата, истините – всичко се износва и остарява. Всичко, което е било впрегнато твърде много и е било двигател за обществата…

ПАМЕТ: Били те птичи, рибешки или човешки…

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: … се изхабява. Всяка природна сила, която искаме да впрегнем, става твърде позната, изтъркана и безинтересна. Всяка божествена сила, която губи своята тайна, умира.

ПАМЕТ: … и при хората… царете винаги са ги убивали…

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Стихиите, казват, са недоволни. Морето, твърдят, се изтъркало и сега боботи от витла на кораби… Небето е пробито от летящи тела, които не са птици, и много неща не са естествени…

КАРАЛ ГОТ: Сетих се, че рибите ги дават като брашно на кокошките.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Силите стават притежание на съзнанието. А то слабее в тия късни времена…

ИНЖЕНЕРЪТ: Дори магнитите се износват за 400 години.

ПАМЕТ: А всеки човек – максимум за сто.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: А човешката мъдрост вече кучета я яли.

ПАМЕТ: Шабленски даже се изтърка, защото си мисли, че всичко знае.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Я млък…

КМЕТЪТ: Но в нашия град все пак е различно – вятърът винаги ни носи нови мисли.

ВАЛЕРИЯ: И желания.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Обаче искаме и него да впрегнем.

КАРАЛ ГОТ: Вече всички трябва да се впрегнем.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Не може да впрегнеш учителя си, нали. Не може да стоиш с отворена уста и вятърът да ти носи мъдрост, и после да му кажеш: „ Я работи!“.

ВАЛЕРИЯ: Я поддържай тая птица в полет!

ИНЖЕНЕРЪТ: Я покажи скорост и мощ!

ПАМЕТ: Е, няма работещ гуру.

От пещерата се чува весел грак на птици.

ИНЖЕНЕРЪТ: Това, което го говорим, кой го казва и дали е доказуемо?

ПАМЕТ: Приказките не са доказуеми, но може да са верни.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Те казват: Господ ни е дал повече, отколкото могат да ни вземат хората. Ние можем и без тях да се спасим.

КМЕТЪТ: Това какво значи?

ВАЛЕРИЯ: Не знам?

КАРАЛ ГОТ: И аз не знам.

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Те казват, че скоро ще се обърнат полюсите и юг ще е север.

ШАБЛЕНЕЦЪТ: Значи фазата ще е нула и уредите ще спрат да работят.

ИНЖЕНЕРЪТ: Тогава перките на генераторите ще се въртят наобратно и вместо да произвеждат ток, ще го смучат.

КАРАЛ ГОТ: Времето ще тръгне назад! Часовникът ми ще върви наобратно. Единайсет, десет… (другите подхващат като абитуриенти) девет, осем, седем, шест, пет, четири, три, две, едно, йеееее!!!

КМЕТЪТ: Не е толкова весело, успокойте се!

КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ: Те ви канят вътре да се разберете. Накълвали са буквите и са сглобили приблизително точни изречения. Който иска, е поканен да влезе при едно условие – който влезе, вместо поздрав трябва да каже „Не сте изчадия“.

Всички влизат в пещерата. Всички казват „Не сте изчадия!“ или разновидности: „Ти, малкото… о, о, не си изчадие“, „Може да сте плашещи, но не сте изчадия!“, „Явно не сте от Чад, моля за извинение“, „Упс, не сте изчадия“ и подобни извинения.

Завеса

Край

Редактира: Калин М. Ненов

Публикации:

1. Електронно списание LiterNet – бр. 6/2012, 2012 г.

2. Електронен сборник „Психомантеум“ – „Библио.бг“, 2013

Илюстрация: Еми Димитрова

Киберпънк с човешко лице

Григор Гачев

Киберпънкът се роди като жанр през 1980-те, първо с филма „Беглец по острието“, след това с романа „Невромантик“. Създаде си гурута, спечели поддръжници и се наложи като основна част от съвременната фантастика. Или дори прогностика, според някои фенове. А когато нещо е толкова истинско, че доста хора го възприемат като прогностика, си струва вниманието. Защото обществото се движи не от законите на науката или технологията, а към мечтите и желанията си.

Основната концепция на киберпънка е бъдеще, което гъмжи от свръхтехнологии, но мизерията и социалното неравенство са останали. И дори завоювали още позиции, с всички последствия от това. Ако в типичното за фантастиката утопично бъдеще всичко или поне всичко необходимо е безплатно, то в киберпънка е без стойност единствено човешкият живот. Той е бъдеще на мегакорпорации, превърнали дори държавите в остатък от миналото, а правителствата им – в послушни фигуранти. Бъдеще, в което властта и парите са единствените ценности, а човешкото същество е консуматив.

За хората това бъдеще е затвор. Те оцеляват в него по законите на дарвинизма и плащат за това със същността си. Без значение дали са клошари, или шефове на корпорации, мечтите им касаят само тях самите и само в най-близък план. Изкуството, доколкото изобщо го има, се твори от отхвърлени от обществото маргинали. Добротата, жертвоготовността и благородството са изключения, редки до степен да не им вярваш, ако ги видиш. Човечността най-често е непредставима и непонятна. Накратко – хората са изгубили човешкото си лице.

Човечността и доброто обаче не са лесни за унищожаване. Преди милиони години предците ни навярно не са ги познавали. Появили са се чрез защитата на семейството, самоорганизацията на стадото, общата съдба на племето, общите интереси в държавата. Така създадената етика към близките е била разширявана от мъдреци и философи към по-далечните, и това се е оказвало правилният ход. Човешкото лице не е само добро – то е и изгодно, и следователно способно да се утвърди дори в свят, който признава единствено изгодата.

В такъв свят обаче отчаянието идва лесно, а надеждата – трудно. Без значение дали прекарваш в него физическото си съществуване, или само интелектуалното с книга в ръка. Отчаяният и обезнадежден, лишеният от доверие към околните лесно се предава и става жертва на големите и силните. Загубата на човешкото ни лице е в основата на всичкото зло, което сътворяваме едни към други.

Затова киберпънкът има нужда да намери своето човешко лице. Нека читателите му виждат, че доброто и човечността избуяват дори в най-отчайващите и отвратителни общества. Че ги има навсякъде и ще ги има винаги.

Понякога това търсене създава алтернативен киберпънк, твърде различен от канона; използващ похватите му (внезапно потапяне на читателя в непознатата среда, липса на обяснения, бараж от нови термини и думи, усещане, че бъдещият разказвач ни възприема като свои съвременници – затова понякога наричат киберпънка „история на бъдещето“) – но с друг подход. „Да обичаш Сам Сама“ например описва едно неопределено бъдеще, където човешкият род се е разделил на хуманитари и техничари, с твърде различни мисления, езици, светоусети. Описано през погледа на двама герои, които – по почти противоположни причини – не се вписват в никоя от категориите, това бъдеще е опияняващ танц на усещания, осъзнавания и проникновения. Визии, които не класифицират и не подреждат света, а го възприемат какъвто е. И с това го правят нежен и красив, изпълнен със съчувствие и разбиране. С истинското съпреживяване, което не оставя място за злото.

Понякога търсенето ни довежда до кибер-варианти на прастарите легенди, както в „Не се обръщай назад“. Един съвременен Орфей, който трябва да върне от смъртта своята Евридика. Нито боговете вече са същите, нито адът, нито нищо познато ни. Останало е единствено правилото, че който се обърне назад, губи… И разбирането, че не винаги можеш да имаш каквото искаш – но винаги можеш да се бориш за него. Да се опитваш, да се надяваш, да търсиш обичта си.

И дори в класическия киберпънк се намира предостатъчно място за човешкото лице. Която и книга на „патриарха“ Гибсън да отворите, ще намерите в нея симпатични герои, творящи добро по своя начин и според силите си. Човечността е невидимото лепило, което държи цяло всяко общество, пречи му да се превърне в обикновена, лесно повреждаща се машина. Колкото и далеч да са стигнали опитите да бъде унищожено, то ще се появява от най-непредположими места, от върховите постижения или отпадъка на обществото, но ще го има. Така е и в „Бунището“.

Препоръчваме ви и:

„Лутащи се мравки“, „Хакери на човешките души“ и „Нашите марковски процеси“ – романи и повест от Иван Попов

„Вирт“ и „Прототипът“ – повести от Георги Малинов

Не се обръщай назад

Мартин Петков

Сигналът в лявото око се губеше, но всичко останало беше наред. Орф завъртя глава и се огледа. Дааа, бързичко действаха момчетата от Центъра. Дори и с едно око беше ясно, че е успял да мине през портала. Двамата пазачи продължаваха да се щурат от другата страна на прохода, почесваха се по рунтавите калпаци и се взираха с недоумение в него. Паролата беше разбита майсторски и не им позволяваше нито да повикат подкрепления, нито да започнат да го преследват. Единият от тях отчаяно взе да му маха с ръка и да вика нещо.

Орф се усмихна криво и им обърна гръб. Заради повредата в окото усещаше, че си върти главата повече от обикновено. Удари няколко пъти с длан по слепоочието. Вътре нещо изцъка и лявото око премига, после постепенно дойде на фокус.

– Така е по-добре – измърмори Орф и вече с две очи погледна света около себе си.

Горното ниво на Масива се беше ширнало пред него в безкрайна верига от равномерно издигащи се блокове. По тях се открояваха малките черни точици на портовете. Оттам минаваше пътят му към четвъртото дъно. И към Дика.

„Четвъртото дъно – мислеше си Орф, докато с бърза крачка приближаваше Масива. – Ханс е влизал в Периферията. Шак е стигал до първото дъно, и то за не повече от минута. А какво има после, никой не знае. Тези, които може би знаят, така и не се върнаха – Стас, Кел, Вин, Дора, Селена… Изчезнаха, без да успеят да изпратят и един байт до повърхността. С две думи – кофти работа. Дори много кофти. Ханс каза, че Масивът сам си подреждал информацията по-нататък. А как точно я подрежда и къде се намира сега Дика, това никой не можа да ми обясни.“

Масивът израсна пред Орф и надвисна хладно над него. Той се спря за секунда и потърси с очи най-близкия порт. От правоъгълния отвор лъхаше на топло и кисело, все едно бяха повръщали в него. Орф го разгледа внимателно и изхъмка озадачено. Над порта някой небрежно беше изписал със спрей U Sexy Bomb, а под него се мъдреше гравираната фраза:

Made in Singapore

No 113264887

Орф записа номера и бръкна в джоба си. Време беше за първия орех. Стисна го силно между пръстите си, орехът изпращя и се разпука. Орф го метна в черното нищо, пое си дълбоко въздух и мина през прохода.

За момент загуби ориентация. Дори се зачуди дали не са го изтрили при прехвърлянето. Но след това дойде гласът:

– Добр диен!

– А?! – заекна Орф.

Не го бяха изтрили.

Гласът беше старчески и проломотваше думите с известно усилие. От време на време гълташе гласните.

– Вий ли сти за рмонта?

– Аз?

– Тъй си и знайех. – Гласът като че ли не усети въпроса в интонацията на Орф. – Времье беше да ни пратят някой.

Орф се почеса нервно и се огледа.

– Къде сте, не ви виждам?

– Ух, все забравям. Сигичка.

Нищото се превърна в материя и Орф видя, че се намира във вече поовехтял, но все пак подреден чиновнически кабинет. Зад полирано бюро с чекмеджета седеше дребно усмихнато човече. То се почесваше с молив по оплешивяващата глава и кимаше доброжелателно към Орф. От стената зад него се подаваше грозна мивка с един кран и зацапано огледало, в което се отразяваше плешивината му.

– Тъй. Май сига йе по-добрье. – Човечето кимна към пишещата машина пред себе си. – Тъкмо подготвях нова докладна до Главния…

В този момент вратата зад Орф (оказа се, че там има врата) се отвори и през процепа се подаде намръщена едра глава с къса подстрижка.

– Готова ли е програмата за аварии?

Въпросът беше зададен вежливо, но предполагаше само един отговор.

Видът на питащия подсилваше неприятното впечатление. Той дърпаше заговорнически от един фас, тръскаше пепелта на земята и непрекъснато се оглеждаше. Орф си помисли, че така изглеждат хората, които прекарват целия си живот в страх как все някой ден началството ще ги хване в издънка и ще ги изрита от уютното им чиновническо бюро.

На чичото в стаята обаче въобще не му беше до такива разсъждения. Той припряно ровеше в купчината пред себе си и заекваше от напрежение.

– Тука бьеше някъде… ей сегичка… аз, таковата…

Онзи с фаса го гледаше мрачно и предъвкваше на сухо. При това не спираше да се оглежда и да тръска пепел.

– Ей тука беше. Секундичка само…

– Секундичка, секундичка… – измърмори недоволно другият. – До обяд да ми е на бюрото, иначе ще докладвам на шефа и не знам какви ще са последствията. Една програма не можете да напишете като хората.

Чичката зад бюрото се сви.

– Ама ний не пишим програми – рече той. – Ний само ги анализираме.

– Анализирате – изплю с негодувание и погнуса онзи. – Всички се извъдихте анализатори. А бачкатори хич не останаха. Ще ви форматирам аз на вас дисковете и ще видим тогава вирус памет яде ли.

Вратата се затвори. В стаята остана да се носи неопределен аромат на евтина цигара и на заплаха.

Орф се почувства неудобно, но все пак реши да опита късмета си:

– А случайно да знаете как се стига до второ дъно?

– А?! – погледна го неразбиращо човечето и измънка със съжаление: – Значи вий ни сте от поддръжката…

Орф прецени, че е по-добре да замълчи, отколкото да излъже. Стараеше се да не отмества поглед от кранчето на чешмата, за да не срещне тъжните очи на събеседника си.

– И значи ще трябва да се пиши нова докладна – омърлушено заключи човечето.

– Аз, може би, такова, по-късно – измърмори Орф и се измъкна заднешката от стаята.

Озова се в безкраен коридор с еднакви безименни врати от двете страни. Онзи с фаса още се виждаше в далечината – мърмореше си нещо под носа, куцукайки бавно по черно-бялата мозайка и клюмайки заканително с глава. После кривна встрани и изчезна.

Орф въздъхна и стисна здраво двата ореха, които потракваха в джоба му. Но до второ дъно трябваше да се добере някак и без тях. В Центъра не можаха да му направят повече. Само три, а Орф вече бе използвал първия, за да мине през портовете на Масива.

Тръгна по коридора, оглеждайки се внимателно. На всяка врата имаше красива месингова табелка, но на нея не пишеше нищо. Вървя дълго, но коридорът не свършваше. Вратите също не се променяха. Накрая Орф загуби търпение и отвори наслуки една от тях.

Вътре, на обикновено пружинено легло с дюшек, се изтягаше симпатичен младеж с хавайски плитки и вечерен фрак.

– Здравейте – каза Орф. – Кой сте вие?

– Аз съм Хракуля – рече кротко младежът и се усмихна. – Как я караш, пич?

– Бива – рече замислено Орф. – И какво правите тук, Хракуля?

– Аз съм вампир – отвърна скромно младежът и се прозя отегчено. – Смуча информация от разни сървъри. Бази данни, жълти хроники, секретни разработки… каквото изпадне…

– А случайно да знаете как се стига до второ дъно? – попита вежливо Орф.

– Естествено – отвърна все така отегчено онзи.

– И сигурно можете да ме прехвърлите там?

– Аз да не съм ти златната рибка! – изхили се младежът.

– Не, само си помислих, че… – подхвана Орф.

– Добре де – махна с ръка вампирът. – Щом ти е дотрябвало второ дъно, добре. Но да знаеш, че там няма никаква трева. Виж, ако искаш, мога да те метна за малко на шестнайсто… Там Фидел шитка страхотни пури без акциз.

– На мен всъщност ми трябва четвърто – рече обнадеждено Орф.

– Четвърто – погледна го тъпо младежът. – Там пък за къв ти е?

– Приятелката ми е там.

– А, приятелката. Това е друга работа. Чука ти се, значи – заключи мъдро Хракуля. – Но за четвърто дъно нямам ключ, брато. Ще трябва да караш по каналния ред. Мир, друже!

И преди Орф да успее да отговори, вампирът щракна с пръсти и стаята изчезна.

На второто дъно нямаше нищо. Или почти нищо. След малко се появиха сиви контури. Орф почака още, но друго не се появи. Къде ли го беше пратил Хракуля? Това въобще не приличаше на второ дъно. Всъщност не приличаше на нищо. Но тогава се сети, че никой не знаеше на какво трябва да прилича второто дъно. Той извади картата, която му бяха дали програмистите. Върху платката се появи малка червена светлинка и замига бързо. Картата работеше. От червена, светлината стана жълта, след което, за учудване на Орф, придоби мек ябълковозелен оттенък. Ако картата не лъжеше, това наистина беше второ дъно.

От нищото се появи опърпан просяк и го задърпа за ръкава, викайки прегракнало:

– Дай байт, дай байт…

После просякът изчезна и се появи инвалид с превръзка на окото и дървена протеза на крака. Той се изви в пространството над Орф, взря се в него с единственото си око и заграчи с дрезгав глас:

– Петнайсет вируса в диска на Пе-Це-то. Йо-хо-хо и… По-нататък го забравих… А какъв бях само, преди да ми връчат черния знак. Но тогава дойде Били Боунс, по прякор – Големите порти (а на английски – Big Gates), и стана тя една…

В този момент някой изтри едноокия и отново останаха само сиви контури.

Орф бръкна в джоба си и извади втория орех. Черупката почти се взриви в ръцете му и Орф трябваше инстинктивно да затвори очи от силната светлина.

Когато отново можеше да вижда, установи, че се намира в безкрайно зелено поле. Небето над него беше оцветено в морскосиньо и от някъде натрапчиво се носеше припевът на Джон Ленън – „Ягодови полета завииинаги“, но в карибски аранжимент.

След малко от далечината се зададе и самият Джон Ленън. Подрънквайки на китара, той вървеше към Орф и си мърмореше нещо. Но едва когато се приближи съвсем, Орф успя да долови следното:

– Всичко, от което се нуждаеш, е… всичко, от което се нуждаеш, е… по дяволите, какво беше…

– Любов – довърши мрачно Орф и добави: – Щеше ми се аз да съм го измислил.

Джон Ленън се усмихна загадъчно и метна китарата в един храсталак.

– Още не му е дошло времето за такива откровения.

Погледът на Орф проследи внимателно полета на китарата и се върна към собственика ù. Тогава видя, че това изобщо не беше Джон Ленън, а младо юпи с очила и костюм на Армани, което се взираше съсредоточено в него.

– Добър ден – рече объркано Орф.

– За мен всеки ден е добър – равнодушно отвърна онзи.

– Как така?

– Ами така. Може да се каже, че обичам да си угаждам.

Юпито свали очилата от носа си и започна да ги търка съсредоточено.

– Но по-добре да поговорим за вас. Надявам се, че пътувахте добре? Нали така е прието да се пита при човеците?

– Хм…

– И няма нужда да ми хъмкате… Заради вас трябваше да програмирам нови пазачи за периферията. Така че нека си спестим поне хъмкането. По-добре – разкажете, за какво сте дошли при нас?

– Щом знаете за пазачите, значи трябва да знаете и защо съм тук – рече мрачно Орф.

– Аз не съм врачка – отсече сухо квази-Ленън и приседна в тревата. – Вие по-добре ми разкажете, не се стеснявайте. И за вас ще бъде по-добре, ще ви олекне, така да се каже, а пък и аз ще си спестя малко RAM. Но седнете де, седнете, недейте да стърчите така.

Орф вяло се отпусна на тревата срещу юпито.

– Разкажете например, с какво се занимавате? – подхвана квази-Ленън.

– Програмирам музика – все така мрачно отвърна Орф.

– Ах, музика – въздъхна превзето онзи. – Знаех си аз, че ще намерим нещо общо. Ах, тази музика… Ах, този джаз… имаше такъв филм, помните ли? Но как го казахте вие – програмирате? А нима музиката може да бъде програмирана?

– Разбира се – кимна Орф. – Това е обичайна практика при нас.

– Хм, обичайна… При вас може и да е обичайна, а при нас, видите ли, може и да не е… Не знам… кх, кх, не знам…

И след кратък размисъл добави:

– Изсвирете, моля ви се, нещо! Ако не ви затруднявам, разбира се.

Орф погледна подозрително към квази-Ленън. Онзи го зяпаше невъзмутимо и се усмихваше. Тревите наоколо се поклащаха, въпреки че не се усещаше никакъв вятър. В цялата ситуация имаше нещо нелепо, но Орф все пак бръкна в джоба си и извади портативния програматор. Настрои го и включи на приемане. Почака малко, след което се съсредоточи и започна да обработва материала. От програматора се заизсипваха звуци. Квази-Ленън слушаше с притворени очи и поклащаше глава в такт. Орф включи няколко вариации и ги смеси. Това обикновено довеждаше публиката до екстаз – всички замлъкваха, занемели от очарование и неразбиращи какво точно им се е случило. Квази-Ленън обаче само се усмихна и отвори очи:

– Не е лошо. Даже никак. Но кажете все пак – нима имате нужда от такива евтини трикове?

– Харесват се на публиката – отвърна обидено Орф. – Това е част от шоуто.

– И как точно ви вкараха тук? – смени внезапно темата юпито. – Обещахте им автограф ли?

– Нещо такова – смотолеви Орф. – Всъщност, имам приятели в Центъра. Аз им помагам за някои неща, а те…

– А те ви вкараха тук – завърши юпито. – Мдааа, горе нещата не са се променили много. А освен това сте и известен, така ли?

– Би могло да се каже – смутено отвърна Орф. – Над сто концерта годишно. Над шейсет милиона даунлоуда. Нямам повод за оплакване.

– Освен един – кимна разбиращо квази-Ленън. – Този глупав инцидент с Дика. Всъщност това ли е наистина причината да нахлуете тук по този начин, да трошите програми, да повреждате входове и да горите вертикални връзки?

Орф помръкна и прибра програматора в джоба си.

– Да – каза твърдо той. – Аз ще си я върна.

– Разбира се, разбира се – продължи да кима юпито. – Така и трябва. Това е то любовта. Само, разрешете ми да се поинтересувам – как точно възнамерявате да го направите? Нали разбирате, питам от чисто професионален интерес.

– Професионален? – повдигна вежди Орф. – А кой сте вие всъщност?

Онзи приглади несъществуващите гънки по сакото си и отново придоби сериозен вид:

– Аз съм системният администратор. Мислех, че вече сте се досетил. Може да се каже, че в момента вие сте в моя дом. Гост, един вид, пък бил той и неканен. Но не се притеснявайте. Тук е пълно с неканени гости, както и сам вече сте забелязал. Това ме развлича.

– И от развлечение ли създадохте дъната? – запита ядно Орф.

Системният администратор разпери ръце.

– Разберете, мен никой не ме е питал какво искам. Затова и аз не питам никого дали му харесва тук или не. Досега в системата са вкарани над седем милиарда персонални кода. Седем милиарда! И няма нито един загубен. Това трябва да е достатъчно за онези отвън. А как са подредени кодовете и къде, вече си е лично моя работа. И няма защо да ми се цупите. Аз никога не съм бил дилър на змийско мляко. И никога не съм продавал замърсени дози на наивни млади момиченца. По мое време нямаше синтетика. Само хашиш.

Орф изскърца със зъби. Пред очите му изплува восъчното тяло на Дика и образът на механика, който бързаше да вкара кода ù в системата, за да може да хване мача по телевизията.

– Само да ми падне – изсъска Орф – Ще го…

Квази-Ленън се изправи и въздъхна укорително.

– Ех и вие… Хайде, вървете при нея. Но на ваше място аз не бих се доверявал твърде много на играчките, които са ви дали онези сополанковци в Центъра.

Орф го изгледа удивено. Нима той знаеше?

– Естествено, че знам – отговори на глас квази-Ленън. – Та това е просто, като две и две – четири. Всъщност, Центърът и масивите с персонални кодове са били създадени точно с тази цел. Човек умира, но ДНК кодът му остава и се трансформира в програма. После се записва на диск, където трябва да чака какво?

Квази-Ленън направи драматична пауза и продължи:

– Естествено, че възкресението! Въображаемото второ пришествие. Или, казано с други думи, онзи прекрасен ден, в който, извървявайки обратния път, програмата отново ще се превърне в човек. Е, не е точно като в Библията, но какво да се прави.

– Какво да се прави – сви рамене Орф.

– И вие си мислите, че сега този ден е дошъл. Отгоре на всичко смятате, че хлапетата в Центъра са ви направили голяма услуга, като са ви пуснали тук, а всъщност е точно обратното. Те ви използват като опитно мишле, Орф. Пускат ви в лабиринта и чакат да видят какво ще стане.

Лицето на квази-Ленън бе станало сериозно и мрачно, докато изричаше това.

– И все пак – възрази Орф – те успяха да ме вкарат при вас. Защо тогава и останалото да не е вярно?

– Защото – усмихна се вежливо администраторът – вие сте жив. Поне засега. Всъщност вие не сте тук, а там. Това тук е само една обикновена репликация на оригиналното ви аз. Докато, разбирате ли, аз или например Дика съществуваме само тук, в тази реалност. Репликацията на Дика се е превърнала в оригинал, просто защото… оригиналът е изчезнал.

Орф замълча и наведе глава. Думите на администратора звучаха убедително. Но сега беше твърде късно за такива колебания.

– Вие казахте, че Центърът е бил създаден точно с тази цел. Нашето възкресение.

– Да – кимна домакинът му. – Хората обожават да си поставят глупави цели.

– Може би сега целта ще бъде постигната? – пропусна забележката му Орф. – Все отнякъде трябва да се започне, нали?

Администраторът повдигна апатично рамене.

– Аз няма да ви преча. Просто исках да ви предпазя от едно разочарование. И да ви предупредя да не се надявате твърде много на орехчето, което носите в джоба си.

Китарата отново се появи в ръцете на Джон Ленън, той се обърна и започна бавно да се отдалечава, подрънквайки по струните:

– Ние всички живеем на жълта подводница, жълта подводница, жълта подводница… Та нали все някъде трябва да се живее, по дяволите…

Орф активира третия орех и почувства как червата му се обръщат и се опитват да излязат през устата. А когато се съвзе, установи, че се намира в малка заседателна зала, където очевидно се провеждаше оперативка.

Пред аудиторията се бе изправил дребен тантурест човек, който с нервни движения обясняваше нещо на слушателите си:

– Аз от трийсет години създавам политики. Какво като нито една от тях не работи? Нека някой друг да се заеме с това и да ги накара да работят. Толкова ли нямаме изпълнители? Аз с фактурки няма да си губя времето. Правя само каквото ми е наредено. И затова министърът всяка година ме награждава с почетна грамота. По телефон говоря рядко. Трябва ли ми някой, пращам секретарката да го повика. Та да не се троши държавна пара за телефончета. Но това, че трябва да се правят икономии, никой не го разбира. Смеят ми се. А защо, питам аз? Трийсет и две години трудов стаж са това. Три пъти са ме уволнявали и всеки път съдът ме възстановява на работа. А те седнали да пишат доноси срещу мен. Не мога да разбера, какъв им е проблемът? Когато се даде заповед – изпълнявам ли я? Изпълнявам я. И да не ми харесва, пак я изпълнявам. Щом е дадена такава заповед, значи трябвало е да се даде, и точка. Затова за последен път питам – кой написа доноса? Ти ли беше?

На Орф му трябваше време, за да разбере, че става дума за него. Аудиторията го гледаше укорително.

– На доносник прилича – измърмори някой от залата.

– Мръснишка му е физиономията – добави друг.

– Аз… – заекна Орф. – Извинете, сбъркал съм…

– Сбъркал бил – кресна патетично ораторът и плесна с ръце. – Дръжте го!

Заседателната зала се люшна към Орф. Той отстъпи назад и излезе през една от вратите. Ключалката изщрака след него и отвътре се посипаха гневни удари. На Орф му се стори, че от някъде се носи смехът на системния администратор.

Обърна се и изпухтя тежко. Отново се намираше в коридор с врати. Само дето този път нямаха табелки.

Орф отвори наслуки една от тях и се озова в средновековно подобие на съдебна зала.

Двама пехливани, голи до кръста и с бръснати глави, млатеха с всичка сила някакъв човечец. Човечецът се извиваше и пищеше от болка. На мъничък скрин до пехливаните седеше съсухрен писар и дращеше усилено по хартията пред себе си, като в същото време сричаше на глас:

– По дело № 1640/2002 обвиняемият се признава за виновен по всички обвинения…

На скамейката над тях червендалест съдия, облечен в тога и с перука на главата, се прозяваше отегчено и си бъркаше в носа.

Пехливаните продължаваха да млатят, а обвиняемият продължаваше да пищи, но това по никакъв начин не впечатляваше представителя на правосъдието.

– Нарушен е параграф хиляда осемдесет и четвърти, параграф хиляда осемстотин и… двадесет и трети, не… и двадесет и пети… – мрънкаше писарят.

– По-бързо, по-бързо, да свършваме вече – сумтеше съдията. – Обещал съм на ерцхерцога да обядвам с него.

Орф затвори вратата и се подпря на нея. Очевидно не търсеше където трябва. Следващите няколко опита също бяха неуспешни. В една от стаите попадна на живо телевизионно предаване. От невидими колони в тавана гърмеше популярна музика, една от стените бе заета от огромен екран. На екрана проблясваха съобщенията, които си разменяха невидими зрители:

„Пасивен търси… има терен и голям… телефон…“

„Сия-Яна е мноо яка пичка. Шари черпи компанията.“

„Пацо харема поздравява Базата.“

„Младо дръвче търси стара лейка за поливане.“

Не се получаваше. Орф извади програматора и започна да го настройва. Зареди един от записите на Дика – „На брега/004.01“.

От усилвателя се разнесе смях. Чуваше се шумът на прибоя. После Дика каза:

– Да си вървим, Орф, слънцето залязва. Студено ми е.

Орф стисна зъби и изръмжа. Въобще не му се искаше да прави това. Смехът на Дика го разкъсваше. Представи си я такава, каквато беше онази вечер – с лека бяла рокля и коси, сплъстени от солената вода. Включи функцията за просвирване и замижа.

Гласът на Дика се измъкна от програматора, претърколи се на земята и се втурна по безкрайния коридор. Блъскаше се във вратите, резонираше в помещенията зад тях и търсеше… Преминаваше през кодовете на съществата, които вегетираха там – измъчваха се, гавреха се едно с друго, потапяха се в оргии и се давеха в илюзии… Гласът ги пронизваше и продължаваше да търси. Щеше да търси дотогава, докато не намереше своя дубликат. Дика. И тогава щеше да се върне при Орф, за да му покаже пътя.

Почака известно време. След това си пое дълбоко въздух и тръгна…

… Дика се печеше в шезлонг до басейна и пиеше коктейл „Куба Либре“. Келнери с хавайски ризи сервираха напитки на шкембести възрастни немци, които се припичаха по пластмасовите скари наоколо. Орф пристъпи напред и се прокашля:

– Здравей!

И после трябваше да отстъпи, защото Дика се озова на врата му и го притисна силно към себе си.

– Най-после – шепнеше тя в ухото му. – Откога те чаках. Знаех си, че ще дойдеш. Имам толкова много да ти разказвам, толкова много …

– Обичам те – едва успя да прошепне Орф през водопада от думи.

– И аз – отвърна тя и се провикна през рамото му: – Келнер, още един коктейл, моля. И две текили. Помниш ли, когато се напихме с текила? Беше страхотно. Уф, горещо е. Хайде да се изкъпем, искаш ли?

И тя се зае да смъква дрехите му, а после трябваше да го избутва към басейна, да го пръска с вода и да го увещава, докато той най-накрая отстъпи. Все пак се опита да я спре, но тя не искаше да слуша. Опияняващият ù смях го обгърна и Орф се предаде. Плуваха. После пиха коктейли и текили. Едновременно. После пак плуваха. Главата му се носеше блажено из нищото. Любиха се. Отново пиха. Орф помнеше, че по едно време към тях се присъедини весела компания момчета и момичета. Пяха, свириха на китара. Орф им демонстрира програматора си. Записваше китарата и я превръщаше в пиано, акордеон, цигулка. А по-нататък вече не помнеше нищо.

Когато се събуди, слънцето отдавна бе изгряло и Дика отново се печеше край басейна. Мътният му поглед мина през дебелите немци, които усърдно се цапаха с плажно мляко, и се спря на Дика. Изправи се и пристъпи решително към нея.

– Време е да тръгваме.

– Къде? – надигна се от шезлонга Дика. – По-хубаво място ли си намерил? А пък на мен ми казаха, че това е най-доброто… Пет звезди…

– Дойдох да те взема – каза тихо Орф.

Дика го гледаше с неразбиране.

– Не искаш ли? Връщаме се.

– Връщаме се – повтори глухо тя.

– Да, хайде. Нямаме повече работа тук.

И той се заоблича трескаво. Но когато се обърна, видя, че Дика не бе помръднала. Седеше на шезлонга и се взираше в него.

– Ти!? Не си ли тук?

– Не – отвърна той и се засмя. – Не съм. Но ще те измъкна, повярвай ми. Ако знаеш какво ми дадоха момчетата. Пренастроиха музикалния програматор и го превърнаха в… и аз не знам в какво точно, но то ще ни върне обратно.

Дика го гледаше с празен поглед.

– А пък аз си помислих, че…

Орф не разбра веднага. Но изведнъж му прималя под лъжичката, той приседна на земята и прегърна коленете ù.

– Милата ми… как не се сетих за това. Наистина, какво друго можеше да си помислиш.

Тя го погали по главата и въздъхна.

– Не, не съм тук – продължи той. – Но сега това не е важно. Важното е, че си тръгваме, разбираш ли? Тръгваме си двамата. Това е важното. Сега ти ще се облечеш, а пък аз ще включа програматора и той ще ни върне обратно по пътя, по който дойдох. Съгласна ли си?

Дика кимна с глава и приглади рошавата му коса. В очите ù имаше сълзи. Орф се изправи, закопча ризата си и извади програматора.

– Готова ли си?

Тя кимна и наведе глава. Орф включи програматора и го настрои на обратно възпроизвеждане. Зелената точка изплува на дисплея и замига трескаво. Сега трябваше просто да следват сигнала.

Орф тръгна напред. В далечината се мержелееха вратите на познатия коридор. А някъде отвъд коридора го чакаше системният администратор, а също и Хракуля, и онзи другият, с докладните и мекото произношение. А след това трябваше само да излезе през портала и да се върне в реалността. Заедно с Дика.

И в този момент почувства, че Дика я няма. Обърна се и видя, че тя е спряла и го гледа отчаяно.

– Какво има? – извика той. – Защо спря?

– Съжалявам – отвърна Дика. – Съжалявам…

Той не разбра веднага. Помисли си, че просто се е уморила, и понечи да се върне, но тя го спря с ръка.

– Недей. Аз оставам. Не искам да се качвам горе.

– Дика – извика Орф, но тя се отдалечаваше от него. Все повече. Все повече…

Изведнъж всичко изчезна и той се озова отново пред портала, където двамата пазачи продължаваха да се щурат, а от небето се носеше гласът на Джон Ленън:

– Той е истински човек отникъде

и си седи на място, което не съществува…

Публикации:

1. Антология „Сънувах човешко лице“ – „Буквите“, 2006 г.

2. Алманах „ФантАstika 2008“ – „Човешката библиотека“, 2009 г.

Да обичаш Сам Сама

Владимир Полеганов и Калин М. Ненов

Too much love will kill you

Just as sure as none at all

(от помагало по мелодика, трети клас по Унисис)

~1~

Амарантовият ирис набъбва от влагата и в ъгълчето на окото ù напъпва алена капка.

Аленото увисва за миг от златистите ресници, после плахо се плъзва по алабастровата кожа, надолу по едва загатнатата извивка на носа, през ръба на горната устна, върху заострената мекота на брадичката, по тетивата на шията, изпъната и трептяща, аха да се скъса… За миг замира в долчинката над ключиците – миниатюрен прибой от червено на ръба на бездната от сребро и злато, която се вие надолу, надолу, напред, надолу, там, където неговите пръсти рисуват по нейните криви и търсят сърцето ù.

(Господи, защо не затварям очи поне тогава?)

Неговите очи са затворени, но между всеки два тласъка въздух през тънките ноздри, под клепките му прозира златно сияние. Светликът на ангелите.

(Рафи, Саме – серафими… Сами са си го избрали, сами са се направили ангели.)

Едно от крилете му, като пелената на първия сняг, плъзва над прималяващата извивка, с която гръдта ù прелива в хълбок, и скрива от поглед другата му ръка, сякаш бронзова ръкавица (само че топла… даже оттук се усеща), която слиза по нейното злато, за да потърси хлътнатинката филиграненото сребро на корема ù; да отключи (чувал съм) още един от екс-центровете. Двете тела трепват, тя отмята глава дори повече, аленото капва тъкмо върху източения му показалец и искрящата, искаща пъпка под него. Крилете ù го притисват отвсякъде, плътно, както зората – разбуждащия се свят. Криле и крака, рози и бронз, сребро и златен светлик, дланите му върху нейната кожа…

Сега очите ù са затворени, обърнати към небето, древния дом на митичните им предци. Устните ù потръпват, крилете им се разтърсват и две пера, сякаш роза и бронзов кинжал, преплитат спирали в нежен танц към земята. Изхлипвам и свеждам очи.

Секвоята Спомен гушва погледа ми с изумрудената си нежност и го държи в прегръдките си всичките двеста метра до долу. Двамата рафи остават там, във високото (повече там, отколкото аз ще бъда някога тук, с някого… Господи…): рехаво облаче насред синевата на утрото за случайно зареялите се погледи – холовидно ярка картина, в която всеки щрих от ангелското им съвършенство пламти, за взиращите се право в тях. (Колко деликатна, колко свободолюбива е нашата технология…) Остават там, носени от невидимите си аграв полета, размахали бутафорните си криле, най-красивата текска измислица, която ми е отказана до живот.

(Е… дойде ли Второ пришествие, всички ще полетим.)

(Досущ като през Последната война.)

Засмивам се през горчивото в гърлото си и хуквам по алеите на градината. Първите стъпки идват на тласъци, после физическата умора разстила възбудата и я утаява.

а)

– Желанието – рече ù старият тек – е това, заради което съществува нашият свят.

Тя не му повярва, но остана известно време с него, за да се полюбува на светещите му очи. Жълти и червени искри играеха върху гладката черна повърхност под клепачи, които никога не се склапяха. Нищо не беше толкова живо в тялото пред нея, колкото очите.

Ако наистина има желание, помисли си тя и легна до стария тек, то е в тези очи. Винаги отвъд мен.

От лявата ù ръка беше изпълзяла змия на насладата, сега забила зъби във вените на мъжа, увила част от тялото си около мускулестата му дясна ръка. Съсухрената кожа на тека и лъскавите люспи на влечугото се търкаха една о друга в ритъм, който идваше някъде от момичето и се хранеше с енергия от център в тялото на мъжа. Той, който се казваше Адат, но предпочиташе да го наричат Габриел, и тя, която искаше да забрави името си, защото то ù напомняше за всичко, което ù беше отказано – Дезире, тя, която сама се бе нарекла Сама, допреди малко бяха едно. Нито жена, нито мъж. Това цяло, напоено в хими и сглобено от неизговоримите страсти на двамата, се роди и умря в тялото на змията, под студените люспи и дълбоко зад раздвоения ù език.

Тя е само машинка. Нищо повече.

Сама затвори очи, изтри спомена за секса (змията се прибра в лявата ù ръка с тихо изсъскване), стана от леглото (легло! класическото обиталище на желанието… жалко, че класиката е просто илюзия) и каза на тека:

– Беше хубаво, но не искам пак. Ти си твърде… силен.

Той заби нокти в корема си, кожата поддаде, разкъса се и зейна рана, червена като жадна уста. Пръстите му се задвижиха все едно свиреше на пиано, и между устните на раната се появиха метални зъби.

– Имам още нещо – каза ù той – което няма как да не ти хареса. Това – ноктите му заскърцаха по разкрития метал – ме изключванапълно. Ставам като бебе. Тогава някой трябва да поеме грижите за менизцяло.

Тя изключи всичко в ума и под кожата си. Затвори се плътно пред него и предложението му.

– Не искам.

И си тръгна.

~2~

Вел ме побутва отзад.

Прехапвам устни, но рамото ми не трепва. Идентът спира да гъделичка дланта ми, отлепям я от меката му заобленост и влизам в сима.

Посреща ме приглушеност. Златните светлини в ъглите на помещението са забулени зад дъгови воали, а гласовете на теките посетители се размиват (навярно демоди) в ромолене и сребърен звън. Телата са някак неясни, сякаш размиват самото пространство, захвърлили границите си.

Нещо ме гъделичка по плешката. Този път не успявам да се овладея и подскачам, завъртайки се. Тялото ми се блъсва в някакъв ръб, който омеква миг преди удара.

От еластичния допир, новостта на мястото, тая непринудена интимност на Вела, която се е ухилила до ушите и се впуска в шеметно бърза серия от мними атаки – в очите, по шията, в сплита, коляното, слабините… не мога да я следя… изведнъж ми призлява, и се люшвам напред, и ме спират ръцете им. Вела държи не по-малко здраво от Вел, а Вел гледа не по-малко угрижено от сестра си.

Когато очите ми фокусират отново, дръпвам се крачка назад и измъчено се усмихвам на двамата стимери. Вела посяга да хване дланта ми, но сега аз съм по-бърз (като никога…). Пръстите ù увисват сред празното, тя прехапва устни. Към Вел точно в тоя момент не смея да гледам.

Вела и Вел. Двама обикновени теки, от по-топлата разновидност. Ако не бяха златистите им зеници, би могъл да ги сбъркаш с хуми. Телата им не излъчват заплаха, не се перчат с никакви видими емпета, дори не са съвършени.

(Господи… ония два рафа…)

Носът на Вела например е твърде широк, а едното око на Вел гледа криво. Само дето…

Само дето така става още по-симпатичен.

Стисвам зъби и непохватно протягам ръка. Вела я грабва сияеща, още преди да е преполовила пропастта помежду ни. Пръстите ù са топли и гъвкави, притаили силата си, както аз съм стаил дъх.

Вел също посяга, но се отказва и с ухилен жест ни насочва към една от свободните ниши. Обичам усмивката му – обичам усмивките и на двамата, нали тъкмо с тях успяха да ме спечелят през тия шест месеца, откакто се срещаме. Ако сега изведнъж изчезнат, скрият се зад стиснати устни, ще пищя. Ще бягам и ще пищя. Все ми е тая какво ще си мислят.

Вел докосва гърдите си, тъкмо където почват ребрата, и измъква сребристо флаконче. Не ща да знам откъде точно, зает съм да гледам Вела, която също докосва гърдите си и забива смутен поглед в земята едновременно с мен. После смехът ù заромолява и ‘финските гласове наоколо засвирват в съзвучие с него. Поточетата бълбукат, кипят гейзери, някакъв непознат басов тон (може би стон, може би песен) слага студена длан на врата ми и се вмъква под костите на тила. Притварям очи, за да пусна тръпката да се лее навсякъде, да разтвори свития ми юмрук, свития ми стомах.

И тръпката се разлива – ала е друга, боцкаща тръпка, която започва някъде над сърцето ми, хладно-успокоителна. Бавно, по котешки, вдигам клепачи и проследявам как Вел отлепя от кожата на гърдите ми сребърното флаконче, усмихвайки се насреща ми.

(Сигурно е зиак, промърква умът ми… Тоя човек… спазми на лицевите му мускули, едно-друго, от толкоз хильотене? И в това ли са се скулптирали? Леле, колко е сладък с тая трапчинка отляво…)

Две точици, остри и жарки, ме убождат под плешките, лекичко. Неземно блажен, гледам как десет дълги и фини пръста се плъзват под мишниците ми (… кой рече, че не са съвършени?), прегръщат средата ми и се заиграват с шевовете по ризата. Тъканта, уловила покоя ми, охотно се сцепва и свлича встрани.

Сега Вела докосва гърдите ми (Господи… това ли било да те пипне друг…) и ненатрапчиво притиска гърба ми с гърди. Вел, едно тяло, което сякаш е само емпе към усмивката си, ми кимва и се разтваря в размитите очертания на сима.

Аз затварям очи, да почувствам всяка изпъкналост от ребрата на Вела. (Какво ни разправяха по хумология? Гърбът бил най-нечувствителната зона в телата ни… хе, цефецета.) Ръцете ми се надигат (Господи… тия две плавни създания моите непохватки ли са?) и се сключват около нейния гръб, и сега хлипът излиза с въздишка и се смесва с нейния дъх над рамото ми. Този е миг на покой. Просто стоим, притиснали повече точки един в друг, отколкото знаех, че имам; подпрели глави – тя върху рамото ми, аз върху нейното слепоочие.

И уж е покой, а тялото ми се стопля: сякаш всяка негова клетка е отпуснала глава върху рамото на съседната и чувства сърцето ù до сърцето си, познала я е за първи път с пръсти, позволила е на нейните пръсти да се спускат надолу, сред косъмчетата по корема, и надолу…

В следващия миг идва реакцията.

Тялото ми застива. Сгърчва се. Счупва ù нещо.

Очите ми милостиво се превъртат в орбитите, преди да зърнат кръвта или ужаса в нейните.

б)

– Какво толкова е откъснато от теб, та търсиш някой да запълни празното място? И кой е толкова специален, та дори формите на теките не могат да го уловят?

Хумата до Сама приличаше на сестра ù, но от нея лъхаше не толкова страст, колкото спокойствие и уют. Сестра ù изгаряше хората – можеше да познаеш къде е била по пътечката въглени след нея – а тази хума, която гледаше всичко наоколо с очи, които милват, но не съблазняват, беше като самия огън, когато и ти си огън: близка, топла, позната.

– Не знам – отвърна Сама. – Отдавна съм така. В мен има черна дупка. Дори сестра ми не успя да я запълни, а тя вилня и горя както само истинските хуми могат.

Другата кимна.

– Чувала съм за хора като вас. Живеете и в двата потока с лекота. Хуми и теки – за вас това не са трайни избори, а просто… дрехи. Но съм чувала и че не знаете какво искате, затова го търсите във всички възможни потоци.

Сама не каза нищо и се опита да си спомни името на хумата.

– Олга.

– Да, Олга. Защо дойде при мен, Олга?

– Ти ме повика. Когато се разминахме в парка, кожата ти светеше.

– Но и ти няма да ми помогнеш, нали?

– Няма, да. Знам го само като те галя, така, не ми трябва повече.

Сама мълчеше.

– Бих могла да остана с теб още, разбира се. Да раздвижа мускулите ти с още един масаж, но няма да мога да ги пренаредя както искаш…

– Знам, Олга.

Момичето стана и от това легло. Потта ù бе оставила сянката ù завинаги по белите чаршафи. Сега светлината се плъзгаше по голото ù тяло, без нито една прашинка мрак да ù пречи.

– Хареса ми, наистина – каза и облиза устни. Вкусът на хумата изчезна под езика ù като спомена за тека. – Но не е нещо, което бих правила много пъти. Ще настръхвам по-малко и ще съм по-скована с всеки следващ дъх, ще…

– Разбирам те – тихо изрече Олга и Сама се зачуди дали жената действително бе изрекла думите, или те се появиха в главата ù с милването на хумата.

После замръзна: статуя, оставена в ръцете на почти непозната скулпторка. Хумата продължи да я гали – корема и нагоре, гърдите и брадичката. Дланта ù говореше нещо на кожата на момичето, но думите се губеха в някаква черна пропаст, която се отваряше с всяко докосване. Същото беше и с целувките.

~остани~ощесъвсеммалко~Сама~~~остани~~нищо друго~

~3~

Аз съм виновен за всичко.

Трябваше да се сетя.

Още вторият ми баща ми го каза: технологична несъвместимост. Рядка.

Гласът му бе много нежен, много внимателен.

Генетично заложена. Нелечима. Не напълно изследвана. Атавизъм.

Открили го още при първите мед-гледи. Някои от скенерите блокирали, а аз едва не съм спрял да дишам, когато пуснали в кръвта ми минибдителите. После са нямали право да ми слагат приставки или химусилители, докато сам не поискам, но се стараеха да ми припомнят, все с оня нежен, внимателен глас, всичките. Навярно те чакат изненади, Саме; трябва винаги някой да те наглежда. Някой от тия съвършени, усмихнати, всепрощаващи…

Не съм бил виновен аз, каза Вел. Знаели за проблема ми (Вел каза: „дара ми“), но толкова ме били обикнали, че искали да ми помогнат да се отпусна. Не изчакали да си направим изследвания, просто ползвали най-слабия дизинхибитор, за който знаели, такъв без никакви странични…

Вела стоеше до него и се усмихваше (всепрощаващо). Но макар да не видях нито един белег по нея, в очите ù счупеното стоеше. Не са свикнали с болката, ненадейната, изненадваща, физическа болка, каквото и да изпитват в симите си…

Аз съм виновен. Нараних приятел, нараних някой, който ме е обичал, нараних Вела… нараних друг човек.

Затварям очи и леглото на цела се размества под мен, за да ме поеме в неутешителната си прегръдка.

в)

Сама често вървеше по непознати улици. Сега бе поела из една от новите приумици на теките: кварталът се наричаше Променящият се град и тук всичко беше винаги друго. Момичето не знаеше накъде ще завие или дали онзи фонтан пред нея ще остане фонтан, докато стигне до него.

Идваше тук, защото движещият се град я успокояваше. Той беше нейното огледало. Крачеше напред и се връщаше назад. Назад към онзи момент, в който майка ù, онази, която я бе носила в себе си, ù каза: Ти си като вода, момичето ми. Приемаш всички форми. И името ти значи желание. На онзи стар език… Майка ù, която познаваше стихиите толкова добре. Сигурно имаше нещо вярно в думите ù.

След това спираше и чакаше някоя сграда да се смали с един-два етажа и в небето над нея да види останалите си родители, всичките спокойни и усмихнати, как я подканват да влезе в морето, голямото море с мърморещите вълни и солените пръски пяна, гола, сама, отворена. После да търси ръцете на другите деца: плахите пръсти на момичетата и изгарящите, дори под водата, на момчетата. Но аз съм вода. Нали? В морето само ще се загубя… Дали го изричаше наистина или не, нямаше значение, защото те я гледаха от брега, спокойни, и те я докосваха под вълните, възбудени. На този бряг думите не се чуваха никога и затова ги използваха рядко…

Винаги беше така: градът се менеше около нея, а тя се въртеше в него като стъкълцата на калейдоскоп – разпилени, шарени, отразяващи – в тръбата, която някой държеше. Кой?

Винаги стигаше до този въпрос. Тогава излизаше от Променящия се град.

И потъваше в Градината.

Което не беше трудно, защото тя беше навсякъде. Стара и не чак толкова бързо променяща се. Пълна с хора.

Сама лягаше под някоя сянка и започваше да гледа жестове и да търси погледи. Едните я оплитаха в мрежите си от бързи движения, а другите я теглеха като хвърчила нагоре, нагоре. Тихи жестове, много цветни погледи. Често някой я улавяше така здраво, че тя тръгваше с него; или нея; тях. Те никога не я отвеждаха на мястото, където бе онова откъснато нейно парче, за което ù говореше Олга.

Гледаше и синьото небе, летящите теки и левиращите хуми. Едните като стрели, другите като птици. Бързи и бавни. Наблюдаваше облаците – истинските и илюзорните.

Под онзи облак там има ред. Сигурно и с мен е така: под мъглата, която съм, има нещо, което може да бъде видяно ясно. Също като онези рафи горе…

~4~

Градините на Арката са прелестно място. Всичките тия нюанси зелено, свежината, прохладата… двете козинести светкавици, които се стрелват напряко пътеката… гепарди навярно, улисани в майската си игра. Мъничък чичопей изпъчва жълта гръд върху едно клонче отсреща и приветства света с пролетта. Току над главата ми се изшмугва нещо. Пухкава тъмнокафява опашка почти ме погъделичква по челото. Когато додото тръгва редом с мен, тракайки със сивокафеникавия си клюн, не смогвам да се сдържа и запявам. Тананикам си тихо, но топло, по един безименен път, от многото, които накрая водят до същото място…

Тананикането ми стихва, но не заглъхва, когато я виждам. Надвесила се е над един от застиналите водопади в градината и плиска сияещи капчици върху лицето и раменете си. И вместо гледката да свие сърцето ми от болка и невъзможност (толкова грация в едно-единствено тяло… Господи, колко си щедър…), тя го облива и мие, точно както капчиците вода. Изящната ù ръчичка се отлепя от устните и поема през въздуха плавно, сякаш оставяйки му достатъчно време да се отдръпне. Милва водата като стара любов, която още обичаш приятелски. Извива се в шепа, разтваряйки пръсти, за да изплуват на свобода малките п’рани. Издига се над повърхността като раждаща се Венера. И всяка капчица, която се връща обратно, е сякаш дваж по-лъчиста, дваж по-пречистена от благослова на допира ù…

Тя изведнъж се обръща, бърза, но все така гъвкава, и потъвам в очите ù.

Не, не, потъвам наистина, не хиперболизирам и не е смотаното клише от поезията… Тия два океана светлокафяво, топло кафяво са се разтворили насреща ми, срещу мен, право към мен, тъй доверчиво и неуплашено, че сам не намирам време да се уплаша. Зад тях, през тях, блика пламък, пречистващ като самата вода и даже по-нежен от нея. Усещам как собствените ми зеници се разтварят, поглъщат хлада и горчивината на ирисите ми, канят я на свой ред да ме види, да разгледа спокойно, внимателно, със същата грация, еднорогова грация (ето как са изглеждали древните твари, значи…); да си вземе всичко, което хареса… Господи… има ли нещо, което ще си харесаш, девойче? Потъвам в недрата на този твой пламък, все по-ярък, все по-дълбок, все по-наблизо…

Нито усещам ръцете ù, когато потърсват опора на раменете ми, нито разбирам, че се повдига на пръсти. Целият свят е очи – нейните, моите, нашите, почти в едно, почти едно, с друг човек, заедно…

И когато тя затваря очи, а моите устни се разтварят, за да пропуснат нейната мека влага, ми трябва цяла секунда, преди да си спомня кой съм. И после още една, преди мокрият ù език върху моя да взриви образа на пипалото: слизесто, тръпнещо, ровещо из устата ми.

Следващата една секунда обаче ми стига:

да видя как очите ù зейват и сега пламъкът в тях е пожар и агония, лудост, политане в пропаст, разкъсани органи – сякаш образите в ума ми се впиват в утробата ù и почват да порят;

да видя как очите ù се затварят, от носа ù теква кръвта;

ръцете ми, за които до тоя миг съм забравил, да я подхванат, преди да се срути цялата;

да я назова такава, каквато е: хума, скулптирана, млада, още неопитна в емпатията, неспособна да екранира чуждите моции…

Нито отпуснатото ù крехко телце, нито следващите десет минути, в които я нося към най-близката връзка с цел, стигат, за да заплача. Гледам безсилните ù клепачи, гледам струйките кръв по брадичката и страните, и не смея да ги избърша, не смея да ги докосна. Препъвам се по пътеката, но не падам и няма да падна, додето не я отнеса. Ще падам после (и падам, и падам); сега сякаш я носи някой друг, някой друг сякаш иска да плаче.

Когато стигам до цела, други ръце я поемат от моите, други ръце избърсват кръвта от лицето ù. После… после лежа на тревата и нито затварям очи, нито виждам зеленото над главата си.

г)

– Бъдеш сама? Опитвала си?

– Не. Невъзможно е.

– Напротив – винаги възможно.

– Как така?

– Просто изключваш, както когато си тек и не искаш се отваряш повече или си хума и искаш кажеш оттук~започвам~аз, и после се обръщаш или просто свеждаш очи. Но не обръщаш този гръб, и не свеждаш тези очи, знаеш?

– Дори и да успея да го направя, те пак ще ме дръпнат обратно и аз ще се отворя или ще кажа оттук~продължаваш~ти…

– Има места, където тях не. Подслоните в горите, оазите, летовите, Градините.

– Не съм си представяла, че ще стигна до там.

– Стигнеш? Дез, са просто спирки.

~5~

Децата им – децата на теки и хуми – нямат нужда от патериците на порасналите. Едва по-късно, когато изгубят… какво, Господи, губят по-късно? – едва по-късно избират дали предпочитат текския или хумския път, хирургията отвън или втренчването навътре.

Ето ги и сега. Тия надали са на повече от пет-шест, двете близнета, облечени в диафанни материи, които сегиз-тогиз сменят цвета си според средата и настроението им, понякога даже прозират напълно. (Леки, чисти и голи…) И момченцето с кестенява косичка, което хвана подхвърления… да, портокал е, поне оттук изглежда така. Ето смеха, виковете им. Ето пръстчетата, които се ровят в пръстта или в косата на другия. Ето бързата болка на оня мъник, който скокна от прекалено високо; ето бързото му разсмиване, когато го накачулват другите, когато го гъделичкат по босата здрава петичка…

Те нямат нужда от патерици, стими и хими, мантри и тантри.

Извъртам глава и изпъшквам, когато виждам облака бял дим с форма на гъба, толкова далече, сякаш е зад хоризонта. След секунда смисълът на видяното застига видяното: във виртулето на юг някой явно има нужда да отдуши агресията си, или пък си припомня какво не бива да става, никога, никога пак. Гъбата расте още миг-два, после ветровете я сплитат на панделки и разнасят по една към всеки от човешките трансели наоколо.

Тази пътека води на запад, към морето.

От лявата ми страна два гепарда са се вторачили един в друг със златистите си очи, като две кинетуи, у които целият живот е събран във връхчетата на трепкащите опашки.

Извъртам глава вдясно, преди единият да опре нос о другия.

От дясната ми страна сред дърветата трепти мараня.

Извъртам глава надолу, надалеч от тая златиста жар, извираща от земята, тоя мираж, скрил под мантията си истина, която бушува много по-диво от гънещия се въздух между стволовете. Извъртам глава надолу, но не и преди да мерна трите чифта разтворени устни, които рисуват по тялото между тях.

Извъртам глава надолу – а там две божи кравички, прилепили гръбчета (или както наричат ентомолите техните задни половини), се носят на зиг-заг по меката пръст. За миг кракът ми надвисва над тях, един миг само, преди да се овладея и бавно да го отдръпна. Кравичките (които не дават мляко и не е ясно кой точно бог ги пасе) се защурват из треволяците, унесени в любовната си игра.

Да тлеят! Ще стигна морето, без да ги гледам, без да погледна никого! Не искам! Не мога повече! Оставете ме сам! Аз съм… сам…

И този път не падам нито веднъж.

(Познати са ми разказвали, че пътеките на Градините са живоскулптирани тъй, че да ни пазят от падания и наранявания; че под девствената повърхност се крият сложни биомеханики… че усещането за недокоснатост, естественост, чистота е само илюзорно.)

Повдигам клепки, когато мекият морски мирис провира перки през ноздрите ми и ме погъделичква по мозъка. Морето се е простряло в лазурния си покой, галено от оранжево-огнените лъчи за последно, недокоснато, вечно, чисто…

Силуетите там, навътре… те са живи!

Стегната сива форма пронизва вълните, изопва се изящно пред залеза и се гмурва обратно, окъпвайки с бели пръски двете човешки тела от гърдите до тъмните им коси. Една перка, чер силует на фона на огненото, се подава, извърта се, стрелва се към едното човешко тяло, женското. Потъва, преди да я стигне, жената отмята коси, изскача нагоре почти до бедрата, устата ù зейва.

Още една перка бръсва мъжа по рамото, а после го доближава, бавно, направо лениво, спокойна като отиващото си слънце. Ръцете му се протягат, над, през, под водата, и за миг зървам хлъзгавото лъскаво тяло, което обгръщат. После двамата, неговата глава и перката на 'фина, се потапят, успокоено и плавно.

Другият 'фин се вижда само като по-тъмен въртоп сред лазурното, стрелващ се към жената ту оттук, ту оттам. Тя отваря уста все по-широко, главата ù се извива все по-назад, лактите, раменете, гърдите ù се полюшват все по-задъхано. В един миг всичко по нея подскача: тялото се изопва изящно, пронизва водата, блясва като златиста, гола светкавица над притихналото море и се връща, за да проникне в него.

Миг по-късно морето изглежда пусто до хоризонта, а аз съм впил пръсти в пясъка и крещя.

Но не се ражда ни звук.

д)

И се спуснаха в Дестру:

Където Сама видя как екстазът на теките и последните дихания на града се сливат в едно.

Тя нямаше време дори да се запита защо винаги другите и различни лица на света я привличаха. От Променящия се град до Падащия град. Никога в обикновения, стар, познат трансел. Нямаше време да си почине след спускането, в средата на прашен булевард, върху който слънцето рисуваше назъбени сенки. Сенки на натрошени сгради и полегнали кули, а над тях летяха рафи и мони, едните размахващи криле от сребро, другите – от обсидиан. Нямаше време, защото ръце с дълги нокти я дърпаха нагоре, настрани и после надолу, опашки стрели се увиваха около нейната (черна и дълга), галеха гърба ù, влизаха в нея, очи, нарязани на хиляди разноцветни фасети, отразяваха слабото ù тяло, прозрачните ù криле.

– Ето го! Всяка година умира, а ние го изпращаме.

Думите се забиха в лицето на Сама като парченца град, запратени от ледена вихрушка. Гърдите на рафа, който ги изкрещя, бяха покрити със скреж, но той не беше студен. Не и преди малко, когато той беше в нея (с огън) и после тя в него (с опашката си), над езерото, което ги гледаше с едното си око: пълно със счупени стъкла и огледала, вместо с вода. То поне няма да ме погълне, най-много да ме отразии да ме хвърли обратно в небето – за това намери време да си помисли.

– Кой го руши? – попита Сама.

– Машини! Машинииииииии!

Отново нагоре, нагоре, почти до слънцето, толкова високо, че се виждаха горите наоколо – зелени и живи, търпеливо изчакващи да настъпи моментът, в който ще затворят и тази рана.

– Повтарят стар спомен, за да не го забравим. Най-странният подарък на хумите!

Сама знаеше за Падащия град, но досега не бе идвала тук. Образът му лежеше някъде дълбоко в нея като последна възможност, като нещо евентуално, нещо в краен случай. Сега бе стигнала до него. С ципестите си криле.

– Хайде надолу!

И ръцете му я хванаха през кръста, крилете му махнаха веднъж, два пъти, и телата им се гмурнаха в океана от прах. Беше някой друг, не леденият раф. Крилете му бяха покрити с къса, мека козина, езикът му беше дълъг, сух и много горещ. Дланите му я завъртяха. Ониксовите му очи потърсиха нейните, поискаха нямо съгласието ù, получиха го. Ноктите му намериха гърдите ù и се забиха в тях, измъкнаха змията и насочиха главата ù към неговите. Думи и дъх, стими и хими потекоха между въртящите се тела. Едното крило на Сама се уви около двамата, скри ги от света и заглуши стоновете им. Другото се опита да ги издигне нагоре, но не успя (скритите механизми завиха от ярост). Градът се приближаваше, дишаше прашно под двамата, отворил устни от стъкло и зъби от метал.

Паднаха върху някаква сграда, полуцяла до мига на срещата с тях. Беше зрелищно – с огън и пръски мозайка. От напуканите стени (и там пълзяха змии) ги гледаха нарисувани лица – някои с очи, други без.

Четирите криле се разтвориха и разделиха, телата между тях – не. Устни, гърди, слабини, опашки оформяха стъпалата на стълба от плът и механика, вече забравила, че е механика. След това устните се откъснаха едни от други, за да си поемат дъх (и прах).

– А мислеше, че градът няма да ти помогне! Та ти вече си една от нас!

Сама искаше да каже „да“, но думата не излезе, защото пред нея застана образ, който стисна гърлото и затвори устата.

Беше Градина и не идваше от химите на змията.

~6~

Зелените венички по листа изпъкват в светлината отзад. Един сегмент на спиралата. Още един. Два. Три. Пет. Осем. Тринайсет. Все по-навън. Все по-изпъкнали. Все по-ярки.

Между листата се шмугва ветрец.

Тя… е прозрачна.

Примигвам.

Двадесет и един. Трийсет и четири. Петдесет и пет.

Листата, които са най-близо до светлината, най-отвън, проблясват в ярко, почти златно зелено, когато вятърът ги разроши.

Листата навътре, сред сенките на клонака, са изумрудени.

Още по-насам, където границите им почват да се размиват, зеленото се предава пред черното.

Примигвам.

Тя… е направена от вода.

Листата се полюляват на вятъра като – листа, които люлее вятърът.

Листа, които… са листа. Люляни от… вятърен вятър.

Тя – не е загърната в диафанна материя, а в ципестите си, прозирни криле.

Опашката ù – дългият черен сноп – който оставя нетрайна диря в тревите зад нея – който може да си е неин, а може и да е временен… това е – опашката ù.

Кожата ù – не е алабастрова; не е бяла като саван; не е зов за докосване и рисуване – тя е кожата ù.

Очите ù –

Надигам се вдървено от мястото си под клена и тръгвам към нея.

→     ↓     ←

От Града в Градината, от небето на земята, Сама следваше път, начертан сякаш много отдавна, още преди Последната война, още преди митичната Първа война. Единственият, който ми остана. Образът в нея грееше силно и тя не успя да го изключи, дори за малко. Също като дишането и ударите на сърцето, той я подчиняваше на ритъм, който нито хумата, нито теката в нея можеха да избегнат.

Това е от майка ми: да носиш стихиите като деца в утробата си. Само дето аз не съм готова да родя и отгледам моите…

Под краката ù алеите се виеха, меки и услужливи, а над главата ù листата на дърветата и сенките на невидими птици заличаваха света отвън с нежните си движения.

Мястото гореше, както винаги. Сама също, както често напоследък.

Видя се отстрани – прозрачните криле, обвили я плътно, и дългата черна опашка – и някакво атавистично вярване я накара да се усмихне. Спря за миг и затвори очи: все още виждаше себе си. Ето я отново: приела формата на стар кошмар, изгубил страшната си сила, уморена от Последния град и прозрачна, направена от вода…

Тръгна отново, за да изпревари странните мисли. Ако можеше, щеше да съблече тялото си, тук и сега, прозрачното си, направено от вода тяло, и да го остави. След нея някой щеше да го прибере, както тя прибираше чужди тела всеки ден. Щеше да се погрижи за нуждите му, но нищо повече. Защото останалото – желанията и страстите – щеше да е останало. Голо в Градината. Невъзможно за докосване, без нужда да бъде докосвано, неуловимо, изтичащо, нейното… тяло…

Сама спря и пръстта под краката ù заспа.

→    ↓    ←

Единият ми крак е изтръпнал, стъпвам накриво, изохквам, коляното ми хлътва в меката почва, изохквам, поемам към нея.

Няма ли да я… Какво ще си… Аз и тя сме като…

Очите ù –

Тя върви, без да ги е затворила. Върви, без да вижда. Върви, без да е нужно да гледа.

Остър каменен връх одира вътрешната извивка на свода ми, кожата върху мекото засмъдява, аз изохквам, вървя към нея.

Бива ли?

Очите ù – виждат.

Мога ли?

Очите ù виждат – мен.

Искам ли?

Слабичкото, почти прозрачно тяло – което не бива да оковавам в ръцете си, за да не излинее – което не мога да уловя, защото ще изтече между пръстите ми – което не искам да нараня, не искам да излинява, изтича, изгубя – което е…

→   ↓   ←

Обърна се и го видя. Този, който гледаше нея както тя виждаше себе си. По-късно спомените ù щяха да сглобят чертите на лицето, очертанията на тялото. По-късно щеше да го докосне, да го почувства – върху, под, вътре в себе си. В онзи миг момичето видя само очите му. Видя ги и ги позна, защото допреди малко ги бе мислила за своите.

Прииска ù се да рукне към него: като вода, като кръв, като… Дезире. Да се излее върху него, да се разбие о него като вълна и да се събере отново, за да повтори. Дали и с него щеше да е същото? Тръгвам, цялата прилив, неумолим и посребрен от луната; тръгвам си, цялата отлив, изморен и опален от слънцето…

Кожата ù мълчеше предателски, гладка, непроницаема. А тя разчиташе на нея: очакваше да прочете по кафеникавата повърхност истината за него, да види изрисувано бъдещето им. Но нямаше нищо. Всичко в Сама бе тихо като в най-самотните кътчета на Градината. Това я изплаши.

Беше раздала толкова много от себе си на света, че вече не знаеше как да си го върне. А този… човек, нито хум, нито тек, как беше възможно, той, който изглеждаше и вървеше така, сякаш нищо на тая Земя не му е познато, сякаш всичко е непознаваемо… той май виждаше как да събере парченцата. И да ù ги върне. Не да види къде са и колко леко ги е разхвърляла, а след това да ù поиска ново, само за него. Не да види как тя е навсякъде и да ù прошушне ~ела~итук~~знам~чеможеш~. Не.

Той виждаше нея, сега… и сега… и отново, с всяка негова тромава, уверена крачка по-близо – виждаше нея, както и да се променеше, каквато и да прелееше миг по-нататък. Той би докосвал, склонил чело пред, отпил нея. Той не би пожелал да я изпие цялата. Той беше…

Беше друг. Не нея, не някой от другите.

→  ↓  ←

Което е.

Очите ù гледат мен.

Гледат пръстите ми, които се вдигат към малките ù гърди.

Гледат топлото алено, което не виждам, ала усещам, по топлината, да се стича по бръчиците на дясното ми ходило.

Гледат очите ми, които гледат очите ù, които виждат как виждам как вижда как…

Затварям очи, моите, а пръстите ми последват всяка извивка по тялото ù.

Сега надолу и леко навътре.

Сега надолу и малко назад, там, където изскача реброто.

Сега бързо и плавно, надолу, по най-плоската от заоблените извивки, над малката изпъкналост, от която тупти топлина, и пак бързо надолу, по най-дългата от заоблените извивки; сега предпазливо, върху и около коравината в коляното, по продължение на коравината, в която прелива, докато се спуска към земната твърд; над двете най-остри изпъкналости и сред тревите; а после обратно, нагоре, по гъвкавото могъщество на опашката, над туптящото топло, отново, и над туптящото тихо, където някога е гнездила змия; по най-меката от извивките, когато раменете завършат, после по-близо до мене, еднакво далече от нея – не я допирам нито за миг – над устните, ноздрите, към очите – очите, които…

Отварям очи, моите.

… ме гледат, в очите.

И са едва началото на човека, притихнал пред мен.

→ ↓ ←

Той беше.

И тя тръгна, цялата.

→↓←

Когато замирам, крилете ù се разхлабват, разплитат, разперват едва доловимо.

Отпуснатите ù пръсти се вдигат към моите, към лицето ми. Увисват, на пръст разстояние, на пръст топлина помежду ни, топлина помежду ни, топлина, помежду ни…

И ставам прозрачен – направен съм от вода, която ще рукне, сега – ще изтече, излинее –

– ако не бяха тия мънички пръсти, които да уловят всичката, да не ми позволят да стана на локва и да попия в земята, ненапоимата наша Земя, за която човекът не струва дори колкото капчица пролетен дъжд –

~бъди~~~бъдидъжд ~~~бъдимоя~вода~

~ ~ ~ ~ ~ ~ ~

Отворете очи.

Спрете да се срамувате, да ревнувате, да лъстите. Отворете очи.

Вижте ни. Отворете очи.

Вижте ни, в мига, в който ръцете ни се протягат една към друга, но не могат, не искат, няма нужда да се допрат.

Отворете очи.

Вижте ни, в мига, в който ръцете ни се протягат една към друга.

Отворете очи.

Вижте, в мига, в който ръцете ни се протягат. Отворете очи.

Вижте, в мига преди всички останали мигове, преди страстта, нежността, силата.

Отворете очи.

Вижте, в мига, преди велите, допреди тоя миг, нейни криле да се развият, развеят, да ме повият.

Вижте ни в мига, в който сме.

Отворете очи.

Вижте света си.

Отворете очи.

Погледнете се. Вижте се.

Отворете очи.

После се отворете.

Докрай.

Редактираха: Диана Павлова, Искра Христова, Светла Йосифова

Публикации:

1. Електронно списание Старлайтър – бр. 14, 15 и 16, 2007-8 г.

2. Антология „Тринайсетте цвята на дъгата“ – „Човешката библиотека“ и „Тера Фантазия“, 2013 г.

Бунището

Григор Гачев

Гаденето е по-отвратно от всеки път досега. И повърнатото е повече, едновременно жълто и черно в изкривения свят на пристъпа.

Стеф вдига глава. Стените наоколо сега са от нещо кафяво и зърнесто, кал на буци. И светлината, която прониква през отвора отпред, е в цвят, за който няма думи. Или поне Стеф не ги знае.

Той отчаяно тръска глава. Пристъпът трябва да е накрая вече, държи го още от сутринта. Вкопчва се в петното светлина и то малко по малко си връща цвета, опушеното белезникаво на небето. Стените също са си от парчета ламарина, шперплат и велпапе.

Чуват се стъпки и отворът за миг притъмнява. Хари. Носи оцапан контейнер за синтетична храна, сигурно изровен някъде на другия край на бунището, където конвейерите продължават да насипват.

– Ставай, момче – ухилва се Хари окуражаващо. Зъбите му блестят със сивотата на неръждаема стомана. Сигурно е виждал и по-добри времена, щом е бил на зъбар, ако и евтинджия. – Искаш ли да се оправиш, трябва да хапваш.

Стеф се обляга на стената отляво – тя е гърбът на стар шкаф, ще го издържи. Поема контейнера и бръква вътре. Привично обира с пръсти мухлясалия горен слой и ги избърсва в парче хартия.

– А ти?

– Не съм гладен.

Кво ли си е намерил, чуди се Стеф, докато гълта насила кашата, гадна като всичко след пристъп. Сто на сто по-гот лапачка, иначе тая немаше сега да е тук.

– Дълго ли те държа този път пристъпът?

– Таман допреди да дойдеш.

Хари не казва нищо повече. Странен тип, мисли си Стеф.

– Хари… Що го прайш тва?

– Казвал съм ти. Болен по-лесно ще се издъниш, а може да хванат и мен.

– Що тогава ме довлече при тебе? Що не ме пречука и зарови? Що ми мъкнеш кльопачка? Пукна ли, нема да те изпея.

Хари мълчи.

– Нема ли да кажеш що те гонят? Некой си клъцнал? Или некои? Ченге на стойка? Думай, де! Който те търси, знае кво е.

Хари продължава да мълчи. Надали и този път ще отговори.

– Добре де. Ти си знаеш.

– А тебе защо, Стеф? Дреболии някакви?

– Щото избегах от ТВУ-то. И зарад един магазин. Доде беха още старите улични автомати, беше лесно. Парцал изотстрани връз камерата, да не те видят куките, и лостът. Ама кат ги смениха, стана кофти. Одръстих едно магазинче, и късно видех, че имат камера.

– И заради това те гонят? Магазинчето надали е било корпоративно. Пък дребните…

– Не беше, да не съм луд? Ама за секи случай се покрих тука на бунището. Скоро ли ще го бетонират?

– Надали, още не е и наполовина пълно. Спокойно, по-добре се оправяй.

Ако моята има оправия, мисли Стеф.

Не знам какво ти е, човече, каза му Хари тогава. Намериха на бунището четири различни диагностични кита, дето още работеха, и ги пробваха. Само единият, тузарска индийска джаджа, предположи нещо. Стеф не може да чете добре, но Хари му прочете диагнозата – атипична мултифокална епилепсия с неустановени огнища. Опита се да му обясни какво значи, ама Стеф бъкел не разбра, освен че това е стандартната диагноза на кита, когато не може да намери от какво е такова нещо. А, и всичките твърдяха, че Стеф има анемия, не му стигало желязо. Той се смя, ама Хари каза, че наистина можело, и че трябвало да яде по-стабилно. Ама надали имало общо с припадъците.

– Много ли беше гадно в ТВУ-то?

– Знам ли? – свива рамене Стеф. – Освен там, и на бегом, другаде не съм бил от ей тоничък. По кво да разбера гадно ли е или гот?

Обръща се настрани и се опитва да заспи, но спомените го понасят отново назад.

Приказките на оня костюмар, че който участва в опита ще изкяри два дни отпуска, че и добра пара, да ги изкара гот. Малко те боцват, ама хич не боли, и после плешивковците те разпитват един следобед разни глупости – и толкова. Чиста аванта. И късметът на Стеф, че стоеше таман до него и се вреди.

После, преди да вкарат шестимата в стаята, предупреждението на директора, че ако някой пробва да свие нещо от плешивковците, цяла седмица няма да излезе от карцера. И че той лично ще одървари тъпанаря, дето хапе ръката, която го храни. Тук сте, за да станете от боклуци хора. Или поне да се научите да се правите на хора. Ясно ли е?… Ходом марш.

И студеното убождане отзад в кръста (хич не боляло, а? на кого тия бе, смотан!), и странният сън след него – не точно като пристъпите после, ама от сорта. Се едно си се надул и си станал грамаден като Витоша, или хиляда пъти по толкова и още повече. И летиш като турист в космоса, дето ги дават по телевида, и не знаеш къде почваш и къде свършваш.

И знаеш всичко, ако и да не знаеш откъде, щото нема откъде. Прищат ти се ония негърки от рекламата – и си спомняш разписанието на совалките до Момбаса. Помислиш си как ли серат делфините от телевида – и в акъла ти е устройството на храносмилателната им система. Шашнеш се от тва сичкото, питаш се вързани ли са двете некак – и блясват неизброими нишки: индексно-базирани асоциативни вериги… Знаеш всичко за всичко. Вече не си човек. Повече си от всички хора на света заедно.

Почудиш ли се как става номерът, и ей го кат на чиния. Инжектирани в ликвора наноботове, които се свързват с дендритите и вътре в синапсите. Заобикаляне на сетивните анализатори, пряко интегриране в префронталната мозъчна кора и връзка с микровълнов томографски приемо-предавател. Канал към публично достъпните информационни бази и субективно сливане на собствената памет с тях. Без лимитиране на видовете данни, заради чистотата на опита. Но с ограничена ширина и с блокаж върху използването на външни обработващи ресурси, за избягване на самоескалирането и излизането извън контрол… Безброй подробности – механизми на симулиране на синаптичните невротрансмитери, протоколи за връзка с бази данни, технология на мономолекулярната обвивка на наноботовете… Знаеш сичко за сичко. Сичките сложни думи, дет не си ги чувал даже, пò ги знаеш и от „помия“ или „изрод“, и значат по-умни неща. Кеф. Се едно вместо да тъпчеш бльоджата в ТВУ-то, да ядеш лукс лапачка в тузарски ресторант.

И сега от време на време преминават отделни спомени – програмата на луксозно бирманско вариете, статия какво е означавало „сахиб“ преди Мрежата, графики на детската смъртност в бордеите на Милано… Капчици от океан. Целият не се побира в глава, в Мрежата е, твой е само при връзка…

Стеф постепенно се унася в трескав, неспокоен сън. Над кушетката изплува лицето на директора, подпухналите торбички под очите му се раздуват и се превръщат в циците на Лиза от майския брой на „Порно-кеф“. После между тях изниква холоафиш за курортите на Бора-Бора, бряг с палми и планина отзад. Афишът се обръща като отворена внезапно врата и на гърба му е фасадата на кафенето до ТВУ-то, и между масите тичат уморени сервитьорки с тъмни кръгове под очите. След това всичко се обърква и потъва в мрака.

– Ставай, Стеф. Време е за закуска.

Хари седи пред колибата, а вятърът разнася наоколо мръсни найлонови пликчета по купчините боклук. Пред него стара алуминиева тенджера с откъртени дръжки е сложена върху парчета от голяма керамична ваза, а отдолу горят пожълтели остатъци от списания. В тенджерата нещо ври – мирише на месо. Хвърлени огризки от хотдози, събрани от боклука парчета синтетично месо, развалените им части изрязани със счупен бразилски макетен нож…

– Гъстичка става, ще те посгрее отвътре – кимва към тенджерата Хари.

– Не ми се яде, Хари. Трябва… трябва да се жакна.

– Вчера пристъпът беше по-дълъг от всякога, Стеф. Да пробваш ли малко крек вместо…

– Заври си го отзад крека. Бутни го на некоя бавачка, за бебетата.

– Толкова ли ти е слаб?

– Нали съм ти казвал. Малко те позаостри, и след час-два пак си кат лайно в изолационен пакет.

– Много ли те е настъпило? Можеш ли да изчакаш, докато хапнеш?

– Мога, ама после… на сека цена.

– Добре. Сърбай, аз ще закача акумулатора.

Докато действа с лъжицата с огризана пластмасова дръжка, Стеф гледа как Хари свързва малкия очукан акумулатор. Тази нощ клошарите в града са му го заредили, срещу някакъв боклук или услуга. Едно зареждане стига за четири-пет свързвания, почти седмица, ако не се жакваш често. Захранват с него намерен на боклука безжичен терминал. Който го е изхвърлил е забравил да анулира регистрацията му, и сега става за безплатни връзки към публичните бази данни.

Стеф нетърпеливо обира последните лъжици от варивото. Натиска с дръжката на лъжицата счупения бутон на терминала и плъзва пръст по повърхността на екрана. Изписаното послушно се сменя, по екрана хукват редове, картинки, схеми. Понякога пръстът потупва нещо и потокът информация сменя хода си, заобикаля оттук или оттам, търси незнайно какво.

Стеф седи с поглед върху екранчето и чувства как постепенно терминалът и бунището се разтварят и изчезват. Отново е без граници и без край, обхванал е целия свят. Отново го облива неописуемото блаженство. И да има дума, която описва какво изпитва, Стеф не я знае. Ако поиска, ще си я спомни мигновено – но не му пука…

Когато се опомня, Стеф не бърза да стане. Всичко е необичайно ярко, кристално ясно. Сто пъти по-мръчкаво от жакване, ама пак по-заострено и от крек, и от „джам“. Само един поглед върху прикътаната между два купа боклук колиба, и виждаш всяко парче кои други подпира и на какво се държи. На терминала сякаш е изписана историята на собственика му – хлапе от предградията, баща в затвора или в неизвестност, още братчета и сестричета, уморена майка с малка заплата, подарък за петия или шестия рожден ден, преоценен или купен на старо…

Дори спомените са направо все едно живееш пак, виждаш всичко още по-ясно, отколкото тогава. Двата дни отпуска, с истински, легален кредитен чип в джоба. Гот, щот има дебела пачка по него, трябва да преджобиш бая тузар, за да сдиплиш толкоз. И тъпо, щот чипът знае, че немаш осемнайсет, та не мож си поръча с него пиячка и секакви гот неща. Само че това си има цаката. На това те научава ТВУ-то – всичко си я има.

Местната банда. Повечето на към твойте години, или излезли от ТВУ-то, или ще влязат там. Или направо в пандиза. Не си ли льольо, нема да те метнат, щот влязат ли, жална им майка. Шариш им, и ти преточват парите на анонимен чип, или даже на банкноти, и харчът се води за нещо легално. Че си висял от сутрин до вечер в Диснито, примерно, или че си ходил на скъпарски ресторант. Пак от тях и курва можеш да си намериш, дето нема да те изтропа, и дрога, и кво ли не. Стеф още не знае какво точно ще си поръча, но изборът сам го намира.

– Новичка гадория – разклаща пред очите му ампулата Банджото. – Немат я още даже дилърите на тузарите. Сивия вика, ще да е право от черните клиники в Индия… Супер е, мъжки. Като крек, ама ем по-яка, ем държи два-три месеца с едно слагане. Ем и на вид не си друсан, и проби не я ловят.

– Два-три месеца, да бе. Че и да не я ловят. Такава химия нема.

– Не е химия. Неква наноджаджа е. И е скъпа, с тая пара можеш цел джоб крек да нагребеш. Избегам ли от Сивия с тях, жив нема да осъмнем. Ше ме гони до Токио и обратно. И е толкоз, докат е още експериментална – после ще е двайсет пъти повече, за цел живот не мож ги изкара. Едничка е – кой превари, той завари… Добре, де. Мой човек си, ша ти менкам мангиза без комисиона, ако я земеш.

Идеята грабва Стеф. Ако наистина заостря като крек, и три месеца така, без да те ловят проби…! Ако Банджото не лъже, ще е велико. А ако лъже… отдето дошли парите, там и отишли. Не рискуваш ли, се едно не живееш.

– Лапа към час, доде подейства – обяснява Банджото, докато пълни спринцовката. – Седай, чекай. Да видиш лъжем ли.

След час обаче има само зверски главоцеп и като в черна мъгла изплуват и отминават лица, светлини, неща. Физиономията на солиден, гладко избръснат мъж. Сивия. Банджото бърше кръвта от устата си, пръстенът на Сивия му е срязал устната и му е избил един зъб. Сивия гледа Стеф право в очите недоумяващо…

Когато се събужда, Стеф лежи в непозната стая. Добре, че главоцепът е минал. На вратата се мярва лицето на Банджото и изчезва. Докато Стеф се чуди къде е, вратата се отваря отново и вътре влиза Сивия и го гледа изпитателно:

– Нещо треснал ли си преди дозата?

Стеф поклаща глава.

– Дойдох направо от ТВУ-то, да менкам парите. И Банджото ме нави.

Сивия го преценява на око и внезапно замахва. Стеф дръпва глава настрани. Твърде късно. Ръката на Сивия обаче е спряла на милиметър от лицето му.

– Пробвай да ме удариш – казва Сивия.

Стеф гледа невярващо.

– Успееш ли, няма да те пипна. Но иначе ще те потроша.

Стеф се надига от леглото тромаво и свива юмруци. Другият дори не се приготвя за бой, просто стои срещу него. Стеф замахва да го удари, после още веднъж – онзи всеки път успява да се отмести навреме. Направо е светкавичен. Стеф се амбицира, но ударите му срещат само въздух. Сивия е като призрак – миг преди юмрукът да му смачка лицето, вече е другаде. Направо не вярваш на очите си.

– Добре, остави – махва с ръка накрая Сивия. – Помниш ли кво ти набоде Банджото? – Изважда няколко различни ампули и ги подрежда на дланта си.

– Тая – посочва без колебание Стеф. Сивия вдига вежди и цъква с език.

– Шефе, казах ти, не те ментим – провлачва жално Банджото откъм вратата.

Сивия измъква от джоба си топка банкноти, отделя една и я подхвърля към него. След това отброява тънка пачка и я бутва в ръката на Стеф.

– Половината обратно. Нито ти си виновен, че не сработи, нито аз. Делим загубата.

Вече е вечерта на втория ден, така че Стеф се прибира. В джоба му има само една-две банкноти, за дребни харчлъци вътре. Останалите са у Сивия, дадени пред другите от бандата. Изхили ли се в лицето на Стеф следващия път, бандата вече няма да му вярва – пък щом му върна половината, значи му пука. И е достатъчно печен и жилав, за да е трудно да го махнат от пейзажа.

Първият месец после е като всеки. Само дето Гошката не се връща от поредната отпуска. Пометен от камион на една уличка, бил изскочил внезапно пред него. Не е голяма новост, де – на година по пет-шестима от ТВУ-то си отиват през черния изход, както му викат вътре. След още месец си заминава пък Чепа. Успял да се измъкне някак на покрива на спалното и скочил оттам, надолу с главата. Сигурно се е надрусал тайно от другите. Стеф е дежурен по парцал и на него се пада да избърше петното кръв и мозък на асфалта. В ТВУ-то няма как да си гнуслив, но въпреки това стомахът му се обръща, докато търка.

Третият, който умира, месец и нещо след това, е Хасан. Застрелян при опит да окраде възрастна двойка, докато вечерят в „Петте яребици“. Оръжието на дъртия чвор е законно и всички са видели как Хасан е влязъл, огледал се е, грабнал е чантата на бабичката и е хукнал към изхода. Нещо гложди Стеф – Хасан беше парче хитряга, не би грабил открито. По-голямата сестра на Мъри, от групата на Стеф, обаче е сервитьорка там и е видяла с очите си нещата.

– Печеняга е систъра – пояснява Мъри, докато разправя. – Нема да ме метне, не е от тия.

– Кво печена бе, нал секи я чука за нищо пара – промърморва заядливо Хлебарката отстрани.

– Инак е аут от кръчмата, ситен – отвръща Мъри миролюбиво. – А аз не съм ù клиент, че да ме литка.

След още няма месец разхожда катафалката Джонката. Всички, дето са се друсали тая вечер на тавана, са били вече под облаците, та не са го видели колко дози е опраскал. Уж си е слязъл до спалното сам. На сутринта обаче го намират в леглото студен, а като идват резултатите от аутопсията, директорът прави бесен тараш навсякъде. Стеф също изгаря с две дози „джам“, лепнати с тиксо отдолу на шкафчето, и с два дни карцер заради тях. Други отнасят и по повече. Стеф се чуди – кво му пука на директора кой се друсал и кой ша го копат? Един яд по-малко – що се газира?

– Сгреваш ли кво става? – пита го тихо след седмица Кибика, докато чакат на опашката в столовата.

– Кво да става?

– Четирма за четири месеца. Бая е.

– И кво? Пука ли ти?

– Ама кои? Дет беха в шибания опит.

– Ние двамцата сме окей – възразява Стеф, но по гърба му полазва студ.

– Дотука. Прай си извода.

Кибика не спира с ровенето. След два дни излиза в еднодневна отпуска Мангала. Кибика разменя с него няколко думи преди това. Вечерта след като се връща, Мангала ги привиква след вечеря със Стеф в един ъгъл и им кимва:

– Мели ти чутурата, Кибик. Братото вика същото – и в техното ТВУ е имало опит, преди към пет месеца, и от шестимата петима са превзели фризера. Сичките случайно, секи различно. Последния – оня ден.

– Тая верно не е съвпадък – констатира мрачно Стеф. – Ама от къв зор? Що па да мрат?

– Дреме ли ти? – отвръща Кибика. – Може да е неква гадост, дето след време разбишква акъла. Може опита да е бил много шибан, и плешивковците да замазват следите. Може некой маниак да трепе подопитните, или хитрягите вътре да действат, следващия опит да нема по-късметлии от тех. Пò на кеф ли ще пукнеш, ако знаеш?

Стеф плаща на Мангала своята половина от междуградското обаждане и уплашено обмисля нещата. Не му се мре. Хич. А в ТВУ-то който не стопля навреме не живее дълго и хубаво и без да е бил в опити… Ама няма скоро да излиза в отпуска, да уреди някакво прикритие, пък побегне ли на сляпо, ще го пипнат за ден-два. Всяка година по някой идиот се пробва, за урок на останалите. А ако Мангала не ги е излъгал, няма никакво време.

– Е? – пита го Кибика на следващия ден.

– Навитак съм. Неква оферта?

– Аха. Довечера дигаме парцала. Уредил съм фалшиви идент-импланти.

– Немаме толкоз пара.

– Евтинджос са. И ще има малко отстъпка, срещу нашите.

– На кой па са му изтребали?

– С тех и с пачка за шефството ТВУ-то е екстра покрив за некой намокрен от поръчка. Ма пак съм накъсо, ще шариш разликата, за уреждането. За опита гушнахме бая, пък ти си прибран, ще си сложил настрана нещо. Инак си реди сам, ако смогнеш.

– Твойте фукна ли ги?

– Пачка за шефството. Що мислиш, че ме уреди за опита?

Ясен е, начи, директорът що се газира, мисли Стеф. Има си гаден фал. А дойдат ли куки да ровят, него ще чепкат – от нас нема кво да отдерат. А нема как некой в ТВУ-то да вземе, и повечето да не е за него, а куките се сещат. Нюхнат ли го, требе да им кеши мега да се откачи.

Два часа след отбоя в ТВУ-то двамата вече седят в мазето под кафенето на ъгъла на „Боян Радев“ и 534-та и пъргавият ветеринар на бандата навива ръкава на Стеф. Кибика чака реда си отстрани.

– Екстра стока – кимва ветеринарят към двете оризови зрънца, матовобели в прозрачното пликче. – Полицейските и корпоративните скенери ги фащат, де, но уличните се литкат без гък. И магистрален чекпойнт минаваш спокойно, и в дребен магазин или склад можеш да се наемеш даже. – Той пръсва върху ръката на Стеф точно под рамото малко упойка от спрей с нарисуван ухилен доберман. – Я сега да ти извадим стария…

Скоро след разсъмване двамата бегълци вече се дрънкат в каросерията на товарен камион, извън града. По идентификация току-що са навършили осемнайсет и са пуснати от ТВУ-то с добро поведение. Последните им пари са отишли за превоза, но все ще изкарат, или отмъкнат нещо… Стеф вече се унася в полудрямка, когато Кибика го разтърсва безмилостно.

– Кво има? – пита сънено Стеф.

Кибика не отговаря. Лицето му е разкривено, очите са разширени, от ъгълчето на устата се точи слюнка. Ръката му, сякаш сама, сграбчва отново Стеф за рамото и започва отчаяно да го тръска и дърпа към себе си. Стеф се отскубва и отпълзява бързо към противоположната страна на каросерията, смразен от ужас.

Ръката на Кибика внезапно пада като отсечена. Очите му се разширяват още повече, той става, без да го е грижа, че ще се вижда над страниците на каросерията, и тръгва към задната ù част. Хваща се за преградата и се прехвърля през нея с главата напред. Шофьорът очевидно не е забелязал нищо, защото продължава.

Стеф бързо пропълзява назад и поглежда през цепнатинка между плоскостите. Кибика лежи на асфалта, а зад него е спрял неголям бус. Двама в работни дрехи хващат момчето за ръцете и го хвърлят в буса, скачат и те след него и бусът потегля. Бързо доближава камиона и започва да кара близо зад него. Добре, че страниците са високи до пояс и от буса нямат как да видят вътре.

Тогава Стеф усеща странно изтръпване. Тресе го, като преди година, след скапания крек на Дейви. Като на талази е – ту идва, ту отминава, и нещата наоколо си сменят цвета, стават жълти и черни едновременно, или с цветове, за които думи няма… Това продължава около десетина минути и престава внезапно. Веднага след това бусът рязко дава газ, задминава камиона и изчезва.

Тук споменът обаче започва странно да се разплува. За момент полето отстрани на камиона се превръща в странна схема, като електронна, сигурно намерена в някой от моментите на всичкознаене. Линиите ù се удължават и се превръщат в бодливата тел около ТВУ-то, само дето стигат нагоре до безкрай, и го няма старото дърво до нея, по което да можеш да се покатериш, да пропълзиш по клона извън оградата и да се спуснеш по преметнатото одве въже…

Стеф се извръща, да побегне нанякъде, но е отново в колибата. Само дето стените ù са покрити със стари тапети на кученца, като детската му стая много отдавна, и таванът се клати като духано от вятъра перде. През отвора се вмъква Хари, носи разнищена детска играчка, лицето му е жълто и черно едновременно и се криви някак шантаво, и фигурата му се люлее и разтяга, и размива по ръбовете, и на моменти се двои. Поглежда Стеф, откача лицето си – под него лъсва глава от метал – пуска го на коленете си и започва да вади и слага разни дреболии вътре в него…

След това всичко потъва в сиво-жълти размазани петна.

Пристъпът.

– Не ми харесваш – отбелязва гласът на Хари. – Стягай се.

Малко по малко светът се прояснява.

Стеф с усилие надига глава. Наоколо са стените на колибата. На гвоздей, щръкнал от шперплатовия гръб на шкафа, виси пластмасова торбичка с течност, пооцапана със засъхнали кръв и мръсотия, и от нея към ръката му върви тънка прозрачна тръбичка. Система. Виждал ги е по телевида.

Стеф свежда очи. Подът пред него е пропит с повърнато. Повече от всеки друг път.

– Що го прайш? Що не ме остайш да си пукна?

Хари свива рамене. По лицето му е невъзможно да се разчете нищо. Минава време, преди да се обади пак:

– Откъде си, Стеф? Имаш ли родители?

– Перник. – Стеф изплюва гнусна псувня. – Морука го опандизили доживот, месец след кат съм се пръкнал. Дъртата бръмчеше, да ме храни, ама като бях на пет, една нощ я заклали. И айде в дома за безпризорни. После – в ТВУ-то, от дома трудно се ходи другаде. Допреди година и половина там.

Хари кимва разбиращо. Лицето му е безизразно както винаги.

– А ти, Хари?

Другият сякаш се поколебава за неуловимо кратък миг, преди да отговори.

– Ясенец… На към триста километра оттук.

– А твойте дърти?

Пак същия миг колебание.

– Майка нямам, само баща. Умря преди шестнайсет години.

– На колко си бил тогава? Десет? Петнайсет?… Добре де, ти си знаеш… Ако си чист пред куките, що не идеш да бачкаш някъде, да земаш заплата, да се ожениш?

– Не съм. Казвал съм ти.

– Кво си сгазил?… Окей, твоя си работа.

– Почивай сега. Ще ида да намеря малко храна и да видя няма ли как да науча нещичко за болестта ти.

– Искам да се жакна.

– След като ядеш.

Спомените отново обгръщат Стеф. Всичко, записано в бездънната памет на инфосферата. Всичко, което човек би могъл да пожелае да знае. И всичко, нужно, за да разбира тези знания перфектно, с дълбочина и яснота, непостижими без жакването.

Бунището им? Започнато преди четири години, очаква се да се запълни след още шест. Стандартен проектен живот – десет години. После ще го бетонират и върху бетона ще насипят тънък слой пръст, ще построят отгоре градче с къщи, градинки и улици, или пък парници за храни, още не е утвърдено какво. Заводи и бизнесзони не може, тежки са, искат истинска земя за основа, тя се пази за тях.

Вече над дванайсет процента от площта на развитите държави е рекултивирани бунища, изкуствени ландшафти. По-красиви и уредени от естествените, така казват всички медии. По-пригодни за живот, отколкото е било мястото, преди да стане бунище. Според проучванията 74% от хората предпочитат да живеят върху изкуствен ландшафт. Процентът расте с всяка година.

В паметта на Стеф се разлиства дисертацията на асистент от Хановер, записана в архивите на университета – „Исторически преглед и анализ на ролята на отпадъците в съвременния свят“. Готина е, сложни и смислени изречения, учени и точни думи. Стои до приказките на медиите или разговорите от ТВУ-то все едно офис на банка до улична закусвалня, или до колибата им на бунището. Стеф се потапя в нея.

В съвременните си мащаби отпадъците променят радикално околната среда. Глобалното затопляне води до заливане на земи и превръщане на други в пустини, ограничава рязко използваемата от човечеството площ. Променя и океана, унищожава неговите екосистеми. Насипните бунища пък променят останалата естествена площ. Глобалната екосистема, която светът е бил преди, вече е заменена от боклуците. Пригаждането на хората към тях като среда на обитаване води до определени промени в световъзприятието ни.

Някога са изгаряли боклуците. Спрели са заради ограничаването на топлинните емисии и парниковите газове. Развитите и бързо развиващите се държави дълго не се съгласявали. Но океаните почнали да се надигат, и островните и ниските държави сключили договори срещу подкрепа. Вануату става присъединена територия на САЩ. Тристранен договор между Бангладеш, Китай и Индия – Индия присъединява Бангладеш, Китай получава спорни погранични територии. Италия и Гърция гласуват за федерализирането на ЕС, срещу подкрепа за Гибралтарската стена… Така боклуците започват да определят не само физическата, но и политическата география на света.

Някои държави са инвентивни. Сингапур купува боклуци от Китай и Индия и ги насипва върху заливните си земи и в шелфа. Вместо да намалява по територия, расте. Холандия пък ги използва, за да стабилизира дигите. Нови територии не отвоюва, но запазва успешно старите. Двете държави са сред водещите в света по толерантност на населението към проблема с боклуците – там всеки знае, че дължи на тях спасението си. Лобирането срещу закони за контрол върху отпадъците винаги тръгва от такива държави и техните решения се използват като прецедент в останалите. По този начин законодателството вече започва да се съобразява на първо място с боклуците, да се грижи за тях с предимство. Те завладяват и превземат и него.

Рециклирането на боклука е скъпо. Неведнъж са предлагани закони стоките да се произвеждат лесни за рециклиране. Но то също е скъпо и има и други нежелани от влиятелните корпорации ефекти, затова те отлобират законите. Най-често популяризират чрез медиите мемета в полза на боклуците. Например че рециклирането не е нужно – боклуците са вече ценност, а не проклятие. Или че с изчерпването на суровините корпорациите сами ще наложат рециклирането, а боклуците са най-неизчерпаемият и възобновим източник, който може да съществува. Така боклуците вземат под контрол и инфосферата.

Всяка цивилизация се сблъсква с проблема за мениджмънта на отпадъците. Не изгради ли правилна стратегия за оползотворяването и усвояването им, не съумее ли да ги държи под контрол, те се натрупват, съсредоточават ресурсите ù върху себе си и в крайна сметка започват да я управляват…

Дисертацията внезапно изчезва от паметта на Стеф, сякаш никога не я е имало. Очите му се разтварят, и виждат бунището. Терминалът е угаснал. Хари седи отстрани и го гледа кротко.

– Хари… Ти ли го угаси?!

– Акумулаторът свърши.

На Стеф му иде да удуши някого. Все едно виждаш, чуваш и знаеш всичко – и отведнъж ставаш сляп, глух и тъп като паве. По-гадно е от да ти земат отведнъж крека.

– Зареждане?

– Може би тази вечер… Стеф, интересно ровиш данни. Как го правиш?

Тонът му е самото успокоение, но въпреки това Стеф едва успява да се овладее. Да не се грижеше за него толкова, щеше да му…

– Де да знам. Чопля квото ми се прище. Секи път различно.

– Нямам предвид това, Стеф… Отначало цъкаш с пръст по екрана, ама по някое време забравяш. А терминалът си бачка, и върти данни, и сам избира от тях, и ти ги следиш… Някак го управляваш без ръце, все едно с мисъл.

– Майтапиш ме.

– Не те майтапя. Имаш ли вградени наноимпланти за връзка? Или нещо подобно? Откога умееш да работиш така?

– Наноджаджи са ми боли веднъж, ама нещо не сработиха. Не знам що. А данни смуча… – Споменът внезапно проблясва в ума на Стеф. – Точно отпреди да ми бодат наното. Пак ми бодоха нещо, не знам кво. Некакъв опит бил. И после ми даваха терминал, и ме питаха разни неща. Какво виждам, мога ли да намеря разни инфота…

Миг-два Хари стои напълно неподвижен. След това безизразното му лице се обръща към Стеф:

– Разкажи ми. Колкото по-подробно, толкова по-добре.

Когато Стеф привършва разказа си, вече е мръкнало. Говорил е часове, излял е всичко, което помни. И му е поолекнало. Шантава работа. Изпял се е пред друг, редно е да е наплашен…

– Нещо светва ли ти тая мойта?

– Може би. – Хари става и вдига акумулатора за дръжките, направени от парчета върви. – Ще ида да го заредя.

Странен е тоя Хари. Никога не се ядосва, нито се радва. Ако морукът му е пукнал пред очите му, нищо чудно. Стеф е виждал и друг път такъв, оня, дето беше заклал дъщерите си. Ама Хари пък се грижи за Стеф, без никой да го кара. Какво ли смята да изръси от него? Кво ще да е, може да си го вземе и веднага… Говори префърцунено кат плешивковец, а па е пич. Странен тип…

Стеф решава да порови следващия път за инфо за Хари, като се върже. На всяка цена. Нещо тука е шантаво, требе да го знае, да е готов за квот се задава.

И отново плува над света и през света, по-огромен от всичко, и блаженството го залива. Този път обаче първо ще разбере някои неща.

Умът на Стеф обгръща масиви информация, събирани през времето от камери и обработващи системи, учрежденски и фирмени бази данни, входни устройства и съхраняващи модули… Не-човешки спомени и знания, слети в едно със собствените му, по-ярки и детайлни от тях, по-истински, сякаш онзи Стеф е бледа сянка, незначителна частичка от истинския Стеф, мъглив и сив илюзорен сън. В който отново ще бъде заключен, щом връзката с инфосферата бъде отрязана.

Тук-там в спомените му зеят празноти – липсващи късчета информация, непопаднали в инфосферата, или изрязани от нея. Стеф вече знае – напрегне ли ума си, винаги открива начин да запълни празнотите, по нещата около тях и връзките им. В инфосферата има колосални обработващи ресурси, с тяхна помощ би се справил за миг – но не може да се свърже с тях, пробвал е маса пъти. Блокаж върху използването на външни обработващи ресурси, проблясва мигновено не-спомен от Мрежата… Но и връзката към световните бази данни вече е страшно много, дава колосални количества информация, и все се намира начин да я пресееш. На това те учи ТВУ-то – за всичко си има как.

Ясенец.

Градче, забутано сред чукари, встрани от големите пътища. Неведнъж прекръщавано при смени на политическите ветрове. В началото на века е било почти обезлюдено от миграцията към големите градове. През четирсетте Даймлер-Сааб-Сименс построяват там голям изследователски център, заради изолираността и удобно контролирания достъп. Секретни разработки, военни и правителствени. Целият персонал живее в изследователския кампус. Но покрай тях и градчето се съживява – обслужваща индустрия, нискоквалифицирани работници за поддръжка на кампуса. Разрешението местните да обслужват центъра е дадено с условието кметът да има съветник, назначаван от ДСС, с право на вето върху общинските решения. Поминък срещу контрол – нищо различно от кое да е назначаване на работа.

Преди шестнайсет години – инцидент в центъра. Деветнайсет от персонала загинали. Безредици в градчето, силите за сигурност на корпорацията се опитват да въведат ред. Още шейсет и двама загинали. Никаква публичност в медиите. Никакъв спомен в инфосферата. Празнота. Не се знае дори кой е трил инфото. Някакви едри куки, сигурно – бъркано е и е чистено навсякъде.

Защо не се е намесила полицията? В лабораториите – ясно. Законът за неприкосновеност на корпоративния живот. Ама в градчето?… Стеф се заравя в ярки не-спомени. Повечето нямат връзка с празнотата, привидно или наистина. Един обаче проблясва – запис от задължителния архив на телефонната компания, случайно прозяпан от прочиствалите инфосферата. Разговор между шефа на полицията в града и високопоставен агент от Агенцията за федерална сигурност, забрана полицията да се меси, никакви обяснения. Пак празнота.

Търговската дейност на ДСС?… Финансов отчет за същата година на отдела на Даймлер в Ясенец, корпоративно секретно, но по закон достъпно за някоя служба някъде – а това значи и за Стеф. Разходите не са дадени по пера, но общият им размер е огромен. Нещо важно? Дето може би има връзка?

Още спомени за тях? Много. Засечки с познати неща?… Година и половина по-късно – доклад до Отдела за федерална сигурност, от техен експерт, за полеви изпитания на модел R39-563838934-DSS. „Повишаването на интелекта отново води до самомодифициране на спектъра на задачите, до степен противоречие с и самоотмяна на основната задача; теоретично възможно развитие като в Ясенец, включително с необходимост от стерилизация на контактната област…“

Малко по малко картината се очертава.

Даймлер-Сааб-Сименс са разработвали военна технология. С възлагани на нея надежди. Всякакви подробности липсват… Но в Ясенец е станал гаф. Загинали са всички от лабораторното звено, работило по проекта, и още хора в града. Сред силите за сигурност на корпорацията няма пострадали. ДСС не са предоставили данни за причината за смъртта на персонала. Гражданите са умрели от автоматично огнестрелно оръжие, по данни от аутопсиите в градската болница… Вероятно дъртият на Хари е някой от утрепаните.

Осемнайсет от убитите са имали деца на подходяща възраст. Никое не се казва Хари, не приличат по снимки, половината са момичета – кво от тва, ново име, лице или пол не струват чак толкова. Пет или се водят умрели по документи, или са в неизвестност по десет или повече години. Ще да е от тях.

За миг в ума на Стеф просветва – що ровичка за Хари? За него си не му пука даже да се излекува. А за Хари рови… И, както винаги при жакване, въпросът донася със себе си отговора.

Когато е жакнат, Стеф помни, знае, разбира над десет милиарда пъти повече. По-малко от една десетомилиардна от него е в биологичното тяло пред колибата на Хари. Всичко останало, на практика целият Стеф, е в Мрежата. Той вече е нещо съвсем различно от Стеф от бунището – той е Стеф от Мрежата.

Стеф от Мрежата чопли каквото му е интересно. Стеф от бунището не му е. Над деветдесет процента от хората имат почти същия психопрофил, същата личност. Оформена от правилата за санитизиране на обществения информационен басейн, захранена с контролирания му баланс на типове съдържание и послания, построена върху топ листите на циркулиращите мемета. Еднообразен и предсказуем. Загубата на дори много бройки от него не лишава Стеф от Мрежата от нищо. Затова и не го вълнува.

Хари обаче рязко излиза извън този психопрофил, по поне осем основни показателя. Като него са един на милион или дори по-малко, и всеки е уникален. Всеки носи нещо различно и ново, нещо, което го няма другаде в Мрежата. Затова и е ценен и интересен за Стеф от Мрежата.

И по друга причина. Повечето такива са маргинални отклонения, несъвместими с обществената система, но някои са потенциални нейни дизруптори. Системата се пази от такива, следи ги и ги премахва при подозрение за опасност. Хари обаче е на единственото място, което тя не следи. В инфосферата няма нито бит за него. Случайно ли?…

След това блаженството поглъща Стеф и той щастливо плува в собствения си безкрай.

– Много нещо ли изгълтвам на свързване, Хари? Имаш ли идея?

– Трудно е да се каже. Мотаеш се през какви ли не данни, понякога пълен боклук. Поне за мен. И не знам виждаш ли ги истински, или само преминават пред очите ти.

– Хрумва ли ти що го правя? Тъй де, другите се друсат с химии или нанота. Аз кво, откачен ли съм?

– Човек може да се надруса с всяко приятно нещо. Дрога, пиячка, танци, филми… Теб те кефи да гълташ данни, или да се пързаляш по тях. Нищо по-различно.

– Да, ама що па тва?

– Не знам. Може би ще разбера повече по-нататък.

Ако има по-нататък, мисли си Стеф, и поглежда новата торбичка с течност, вливана във вените на ръката му. Щяла поне да го постегне малко. Да видим.

– Стопли ли как управлявам терминала с мисли?

– Да. – Хари кимва към вратата. Стеф проследява погледа му и вижда навън… нещо. Като апарат, ама събран от поне десет потрошени. Разпределител за телевид, вързан към стар медицински скенер, отстрани висят някакви платки, многожилен кабел води към неголяма сателитна антена с нащърбен ръб…

– Терминалът ти принципно има възможност за дистанционно, Стеф. На тоя модел датчикът е изключен, за да покрият по-нисък пазарен клас, но иначе всичко си го има. По-евтино е така, отколкото да правят отделно схеми без тези вериги и компоненти.

– Демек, ако датчикът бачкаше, щех да го действам с дистант-имплант? А кат не бачка и немам имплант?

– Основната схема обработва електрически импулси. Ако върху изводите ù за датчика бъдат насочени модулирани радиовълни, примерно от антена като тази, в тях се генерира ток. – Хари поглежда към нещото отвън. – Може да се имитира, все едно е вързан датчик, и се управлява отвън. Сложно е, но може.

Стеф не разбира някои от думите, но се досеща какво горе-долу значи цялото.

– Аз така ли го действам?

– Да. Правих измервания, докато се беше жакнал.

– А де ми е антената?

– В главата ти е, Стеф.

Стеф гледа Хари уплашено. Да не е фанал да мръдва? Нема вид да е по-изфиркал отпреди. Ама може да си е и поначало. Що му е иначе да се грижи за някой, от който нема файда?

– Главата ти е тъпкана с наноелементи, Стеф. Метални. Из целия мозък, свързани помежду си. Като работят, генерират радиовълни. И като се активират в определен синхрон, все едно вълните се излъчват от антена – могат да се насочват и фокусират, както светлина с хололупа… Така го правиш, повечето време. Понякога май се свързваш пряко с микроверигите на апарата, пак така, ама това отвън е слабичко, не може да те засече.

Стеф бавно смила нещата.

– Начи оная простотия на Сивия… От гроба че го изкопам, изрода!

– И не само.

– Какво?… – Още малко размисъл. – Плешивковците в ТВУ-то? И те ли са ми наболи наноджаджи?

Хари кимва.

– Пич, кажи ми кво знаеш!

Другият присяда до него.

– Нанотата от плешивковците са специални. Правят нещо като антена, като твоята. Ама слаба, по-слаба – нареждат се и се сработват по към половин час, и пак за по-сигурно трябва шлем, като оня от опита в ТВУ-то. А за от по-далече – цял бус апаратура… Не става да се вържеш с нея към терминал.

– Тогава как го правя?

– Могат обаче и друго. Нали са много дребни, тялото ти непрекъснато ги разваля, ще изкарат най-много година, и най-добрите щамове нано не издържат в организма повече. И за да ги има в тебе по-дълго време, се възпроизвеждат. Както микробите – казвали ли са ви за тях в ТВУ-то?

– Не.

– Наноджаджите се събират по няколко и сглобяват заедно нови, от парчетата на смачканите от тялото ти, или от метални атоми, взети от кръвта ти. Могат да изкарат така в мозъка ти цял живот. Експериментална технология, даже военните я нямат. Само куките от ония служби, дето уж ги няма.

Стеф се ухилва кисело.

– Кат са толкова тайни, как имаше толкова за тех в публичните бази данни?

– Няма нищо, Стеф. Проверих.

– Требе да има. Оттам го стоплих тогаз, с шлема, кат се почудих.

– Всеки би се почудил, Стеф. И ако не намери нищо, би се замислил. Затова са ви свързали към инфото за джаджите, но без опасните неща в него, и са го направили да ви изглежда, все едно е в Мрежата. Иначе примерно Кибика щеше да е нащрек, и да се покрие още след първия умрял, и може би да не го намерят прекалено дълго време.

– Прекалено дълго за кво?

– Понеже джаджите са много ситни и са още експериментални, не са много кадърни. Често грешат, правят дефектни джаджи. Обикновено скапани, ама много рядко, по случайност, по-добри. И не се знае с какво по-добри, може да е с нещо, дето да не харесва на плешивковците. Колкото повече време минава, толкова по-вероятно е да се получи нещо нежелано…

Стеф свива юмруци. Пред очите му витаят празното лице на Кибика с потекли лиги, и петното на асфалта в ТВУ-то…

– А при теб са се омешали с онези от Сивия. Онези не могат да се правят сами, ама другите могат, а не гледат с какви се събират и от кого какво от схемата на джаджата взимат – не са били мислени в мозъка да има и други освен тях. Никой не е предполагал, че деца от ТВУ-то ще имат средствата за друго нано… А онези от Сивия са много повече, далеч свръх здравните норми, за да се види по-добре ефектът им. Нали са нелегални, клиниката не рискува нищо.

Стеф няма какво да каже.

– И понеже общо нанотата са много, се срещат лесно и се събират да правят нови много по-често, и в нанокомплекса винаги има джаджи и от двата сорта. И най-често правят джаджи мелези, и ги правят по много. Скапаните са много, ама се случват и по-добри, много по-често от иначе. По-здрави от другите. Дето се правят още по-често и по повече. Дето развалят другите, и се правят от парчетата им. Дето могат и разни други неща, каквото се случило… Когато си избягал от ТВУ-то, сигурно вече в главата ти са били повече мелезите, а те не изпълняват добре командите на плешивковците. Затова онези с буса са могли да накарат Кибика да скочи, а теб не.

– Щото са мелези ли, ме тряскат пристъпи?

– Кой знае – свива рамене Хари. – Може поначало да я докарват дотам. Предвиждало се е подопитните да не живеят повече от шест месеца, а ти ги носиш вече към две години. И са стотици, може би хиляди пъти повече, отколкото са били предвидени. Така антената е по-силна, по-чувствителна и по-универсална, ама повече увреждат мозъка. Най-много, докато се пренастройват…

– Ча’й малко. Предвиждало се е да пукясаме до шест месеца? Откъде го знаеш?

– От теб. Нали каза, че навсякъде очистват всички подопитни преди шестия месец?

– И що така? Да не станат с джаджите големи клечки, дето знаят сичко за секи?

– Може би. Или може би е част от опита.

– Дали… – Стеф внезапно осъзнава. – Дали могат да ме карат да прайм квото щат през тая антена?! Да се метна надоле с главата от покрива, или пред камион, или да грабя тъпо, или… Малей, че ги избием сичките!

– Правителствата много искат да го могат. За да ловят лесно престъпници, примерно. И за други неща… Сивия умрял, казваш?

Минава известно време, преди Стеф да успее да се овладее.

– Скивах пак Банджото след неколко месеца. Сивия го пречукали още деня след като се дигнахме. И ветеринаря, и още половината банда. Де кой не смогнал да избега. Били облечени кат Хромаджии, ама имали фрагментни пукала и микрокапсулни гранати, и хич не ги пестели. Хромаджиите таквиз неща не са и сънували, щеха да са изтрепали другите банди и да са фанали целия град още ехе кога…

Лицето на Хари е безизразно както винаги.

– Хари… откъде ги знаеш сичките тея работи? Частно даскало ли си карал, преди да пукне морукът ти?

– Нещо такова. И оттогава също уча, винаги когато мога.

– Начи морукът ти е бил паралия. Кво е бачкал?

Хари не отговаря.

– Откъде учиш сега? Терминала? И други терминали, където завариш?

– И чета изхвърлени списания и книги, разглеждам изхвърлена апаратура, правя си експерименти. Слушам, когато хората наоколо обясняват. И по други начини.

Стеф вдига вежда. Не е чул някой да учи така, па и кат си на бунището, файда от учене няма. Тая е мътна.

– Кви други начини?

– Най-вече от бунището… Гледам какво изхвърлят хората. Какви неща се появяват, колко нови. Какво идва повече, какво намалява. Какво го има, пък не е ясно откъде и защо идва. Или обратното, какво трябва да го има, пък го няма.

– Че тва мож ли те научи на нещо?

– Разбира се. Знаеш, че всички големи корпорации купуват купища неща, дето не им трябват, нали?

– Не. Верно?… Що?

– За да не могат конкурентите да гадаят какво разработва и вкарва в производство корпорацията, и какво си произвежда само за себе си, по това какво купува. Повече от половината световно производство корпорациите го купуват само за да го унищожат и да го омесят с боклука от техните разработки. Иначе не си скриват достатъчно добре нещата.

– А стий бе. Начи прайм за бунището повече от за нас си?

– Пак заради същото си унищожават и много от отпадъците сами, понякога дори в нарушение на конвенциите. Ако някоя си изхвърля тук всичко, другите ще идват, ще го ровят и ще научават страшно много за нея. А каквото изхвърлят тук, го обработват така, че да не си личи от какво е. Прикриването на следите в боклука е върхова наука, специалистите по нея взимат повече и от нанодизайнерите. Най-сигурно е, когато боклукът е негоден за нищо. За колкото повече неща става, значи толкова по-добре може да бъде разделян и разпознаван – и съответно да се разбира от какво е, за какво са го използвали…

– А стий бе. Демек, правенето на супер негоден боклук е по-фърст работа от нанодизайна? Литкаш ме.

Хари въздъхва.

– Добре де. Така научавам много по изхвърленото за хората – как живеят, какво използват, с какво се хранят. А пък по какви боклуци трябва да ги има, но ги няма, или внезапно спират да идват, разбирам кой какво се опитва да скрие.

– Да, бе – хили се Стеф. – За туй требе да имаш глава кат публична база данни. Ако си толкова печен, тука ли ще си?

– Да си прекалено печен не е много хубаво, Стеф.

– Щот другите печени гледат да те очистят ли?

– Не само. Ако станеш прекалено печен, може да се превърнеш в каквото не би искал да си. Примерно да престанат да те вълнуват неща, които сега са важни за теб.

Стеф се опитва да смели това, но май не успява.

– Чак па толкоз неща ли се виждат по боклуците?

– Трудно е да произвеждаш истински некачествен боклук, дето абсолютно никой нищо не може да разбере от него. Колкото и да е обработван, съставът му пак издава от какво е. Трябва вътре да има от абсолютно всичко по малко, пък само най-големите корпорации могат да си позволят да купуват от абсолютно всичко само за да го смесват равномерно при унищожаване…

– Че що не гледаш телевида? Там казват сичко на света.

– По телевида казват каквото им е поръчано, а боклуците казват истината. И от разликата между двете също разбирам много неща.

Стеф се мъчи да го разбере, но му звучи отнесено, плешивковски. И не се чувства добре. Усеща се слаб и стомахът му се е свил на топка. Хари забелязва гримасата му.

– Добре, спи. Почивай.

– Искам да се жакна…

– Като се наспиш. – Хари сменя торбичката с нова.

Никога досега спомените на Стеф не са били толкова ярки, толкова близки и много едновременно. Целият трепери от напрежение, усеща как лекичко му се гади, като в пристъп. После май ще му излезе през носа. Но поне знае какво да търси. Или поне има откъде да почне.

Модел R39-563838934-DSS. Изпитван в автоматични танкове и самолети, и в самоорганизиращи се наносистеми с военно предназначение. Труден за фино контролиране, но дава отлични резултати.

Кво е тоя модел, да му го…?! Стеф се заравя в спомените. Части от тях са му непонятни – помни ги, но не ги разбира, липсват парчета и обяснения. Напряга се докрай, мъчи се да свързва всичко с всичко, да разбира повече, и спомените стават постепенно по-понятни. Стомахът му се преобръща, но той стиска зъби. И неяснотите се избистрят по малко, докато накрая изкристализират в нещо разбираемо.

Изкуствен интелект с военно предназначение. Приспособява се гъвкаво към различни носители и условия. Разполага с висока степен на автономия при преценката как да реализира поставените задачи. Първоначалният прототип е разработен от Даймлер. Има вграден блокаж върху анализа на мотивите на задачата, за да се подобри контролът върху него. Нивото на интелекта му е ограничено до 1,85 – при по-високо блокажът на мотивния анализ губи надеждност. Препоръчва се при серийни изпитания да бъде сведено до 1,70, а при масова употреба до 1,60, за избягване на статистически флуктуации, пробиващи блокажа…

Стеф уморено се отпуска. Ясна работа. Изтървали са бройка от ИИ-то, налята я в самоходен картечен модул, я в боен андроид, я в друго от сорта. Експериментална, още без ограниченията, дето са ги набили после в модела, да не е прекалено по-хитър от командирите и да не разбира заповедите как му кефне… Опукала е персонала наоколо, измъкнала се е в града и преди корпоративните биячи да я намерят и взривят, е гръмнала когото срещне. Ако некой свидетел е останал жив пък, са го очистили биячите, да се покрие издънката. По-евтино и сигурно е, отколкото да му кешат да мълчи.

Гаденето се засилва. Стеф се опитва да се откъсне от жакването, но няма сили, зле му е. Пространството пред него се гърчи и криви, и разплува, и отведнъж се разтваря, и се превръща в стая, пълна с хромирани апарати. На стената – портрет на изплезен дъртак с щръкнали бели коси. Зад бюро с терминал на него стои друг дъртак, и дуло бълва иззад отворена врата куршуми, и другият се хваща за гърдите и полита назад и пада на стола. След това внезапно прозорецът се приближава и пръсва, и земята полита отдолу от пет етажа разстояние срещу Стеф, в последния миг внезапно се извърта и пъхва под краката му, и отстрани се мяркат и в миг изчезват застинали изумени лица…

След това всичко потъва в жълто-сив мрак.

От мътилката бавно изплува лицето на Хари, после стените на колибата наоколо. Минава известно време, преди да престанат да се люлеят.

– Хари, човече… зле ми е…

– Можеш ли да си вдигнеш ръката?

Стеф се опитва, но без резултат. Ръката му сякаш не е негова, другата също. Не се движат изобщо. Хари изравя отнякъде две ампули и ги боцва в пластмасовата система, окачена на пирона.

– Кво ми е?

– Пресилил си се, Стеф. Надявам се да изгазиш и тоя път, но…

– Да не се жаквам повече? Нема начин, мъжки. Знаеш.

– Ако ти се живее.

– Без жакване не ми требе.

– Дай първо да те стегнем, пък после. Става?

Малко след като системата свършва, Стеф вече мърда пръстите си. После раздвижва и ръцете си. Ставането е по-трудно, но поне може да пълзи.

– Стой тука, ще ида да намеря нещо за хапване.

Когато гърбът на Хари се изгубва през входа на колибата, Стеф пропълзява към терминала. Трескаво го връзва за акумулатора, но шибаната машина не ще да бачка. Акумулаторът не е зареден. Стеф сипе порой от псувни, но не може да направи нищо, освен да чака.

След цяла вечност Хари се връща. Носи пликче. В него има парче хляб и стиропорена купичка с капак, пълна с топла супа фиде.

– Откъде ги смъкна, мъжки? Намерил си пари отнекаде?

– Поправих рекламата на едно ресторантче. Яж.

Ръцете на Стеф треперят, супата се разплисква от пластмасовата лъжица. Гладен е, но организмът му жадува за друго.

– Хари… Хари, не може ли да заредим акумулатора? Много искам…

– Като се оправиш. Може би. Сега не. Спи и се оправяй.

– Хари… Защо се грижиш за мен? Защо съм ти? Заради джаджите в главата ми?

– И заради тях.

– А преди да знаеше за тях? Защо съм ти изтрябвал?

Хари не отговаря.

Гаденето не си е отишло, ту се засилва, ту отслабва. След поредния напън Стеф се унася в трескав, кошмарен сън. Отново е в стаята с хромираните апарати и портрета на дядката, и другият дядка пада на стола си, прострелян в гърдите и главата. Отново прозорецът се пръсва, и земята литва срещу Стеф от пет етажа разстояние, и се плъзва под него като под турбинна Ямаха. Друга сграда се стрелва отстрани светкавично, почти се отърква в него.

Отсреща има висока стена, с бодлива тел отгоре, и портал в нея, охраняван от стражи. Те виждат Стеф, и вдигат оръжията си срещу него, но бавно, все едно си на тройна доза крек. Внезапно светът се завърта, и вместо портала срещу Стеф е стената отстрани, тя се накланя и пъхва под краката му точно както земята преди, и той тича по нея към бодливата тел отгоре, скача, хваща с два пръста най-горната тел между бодлите, завърта се и се спуска във въздуха, странно бавно, от другата ù страна. Иззад стената се чуват изстрели. След това земята отново се носи под него бясно, и срещу него се втурват улици и къщи, и той се свива под някакво стълбище, и е бръкнал с ръце вътре в гърдите си, и рови там.

Наблизо отново се раздават изстрели, и внезапно градината зад къщата и оградата прелитат под Стеф, друга къща се отърква в него, и той отново е свит зад ъгъла ù, и продължава да рови в гърдите си. Глухо избухтяване – на мястото на къщата, под чието стълбище беше допреди малко, се издига експлозия. Стеф хваща нещо вътре в гърдите си и дръпва силно. Чува се пращене, в ръката му е неголяма метална джаджа, и той я стъпква на земята, и светкавично закопчава дрехата си, и отново дворове и огради летят под него, и той звъни отчаяно на входната врата на една къща. На вратата се показва някакъв с пушка.

Стеф говори нещо, но онзи му прави знак – махай се! В момента, в който вратата хлопва, внезапно всичко отново лети с бясна скорост, нова ограда профучава под Стеф, и той свива зад ъгъла на сграда, и надниква обратно. От черна камионетка се сипят типове в защитни костюми и шлемове с паравизьори, изкъртват вратата на къщата на оня с пушката и влизат вътре. Чуват се изстрели. След малко типовете извличат оня, и някаква жена и две деца, от дупки в главите им тече кръв и мозък.

Отново всичко лети бясно под и около Стеф. Внезапно той спира в заден двор, пълен с боклуци, и застава срещу малко прашно прозорче в стената. В него се отразява лице като на твоя аватар в игра от автомат – готино, прилича на всеки от вид-звездите по малко, но на никой твърде много, заради копирайта. Внезапно лицето се изкривява, носът му се изгърбва и измества леко настрани, кожата потъмнява и се прорязва от бръчки, в гънките им се появява неизвестно как мръсотия. Скулата и брадичката отляво хлътват назад, край ъгъла на устата се появява дълбок белег, няколко движения на ръцете разрошват и сплъстяват косите. Дрехите на Стеф тупват на земята, ръцете му светкавично дръпват от купчината парцали в ъгъла стари панталони, скъсана риза и протъркано сако, и смачкана шапка. Нахлузва ги с едно движение, вдига от земята празна кутийка от уиски, бързо отмива калта от нея в кофата под капчука, гребва и наплисква чатала на панталоните си. В следващия миг оградата прелита под него, и той вече се е пльоснал на тротоара отпред, кутийката е изляна между краката му и се търкаля до ръката му отстрани.

Улицата е пуста, но не за дълго. Трима в защитни костюми и шлемове притичват покрай Стеф, единият ритва злобно кутийката от уиски. Стеф не помръдва, следи ги примижал, да не забележат, че не спи. След малко от къща отляво се раздават изстрели, и онези в защитните костюми извличат от нея шишкав труп, целия в кръв. Черна камионетка спира до тях, те хвърлят трупа вътре и продължават на бегом по улицата.

Тук пейзажът се изкривява и помръква. Дори през съня Стеф усеща – зле му е, толкова му е зле, колкото никога не му е било. Накрая мракът и нищото милостиво го обгръщат, и го отнасят със себе си.

Светът малко по малко изплува от небитието. Над Стеф се е надвесил някой с глава от метал. Бърше лицето му. Не, не е с глава от метал. На главата му има нахлупена ламаринена кутия от синтетичен протеин, и през пробити в нея дупки се виждат очите му. Хари.

– Стеф, чуваш ли ме? – Гласът му звучи тенекиено.

– Да… Хари… що си с тая кутия?

– Така трябва. Можеш ли да се движиш?

Стеф се опитва да се размърда. Никакъв резултат. Ръцете и краката му сякаш са чужди. Хари изпразва една по една четири ампули в системата, свързана към ръката на Стеф. Малко след като тя свършва, Стеф вече помръдва леко пръстите си – но нищо повече.

– Загазил ли съм?

– Още не е ясно – отговаря другият. Когато обаче движенията не стават по-добри, а след час-два отново се изгубват, Стеф разбира – този път няма изгазване.

– Хари… Що се грижиш за мен? Кажи де. Вече нема да те изтропам.

Хари се поколебава за миг. Не му се случва често.

– За да има смисъл.

– Къв смисъл?

– Смисъл да ме има.

Стеф гледа недоумяващо.

– Съществувам, за да правя каквото трябва – казва след миг забавяне Хари.

– Не сгрявам.

– Всичко се прави заради нещо друго, нали?

Стеф набръчква чело.

– Май да.

– Значи трябва да има едно нещо, заради което да е всичко друго. Най-важното от всичко… Трябва да го откриеш, и да правиш него – а ако те карат да правиш неща, дето му противоречат, да откажеш. Иначе се получава, че трябва да правиш каквото не трябва да правиш. И смисълът се изгубва.

Стеф известно време смила идеята. Май не му е по силите.

– Хари… Сичко ли е толкова гадно?

– Кое всичко?

– Светът. На никой за никой не му пука. Не те ли е шубе от куките, за кеф пречукваш кой щеш… Да не те бех срещнал, немаше да знам, че може иначе. И сега не разбирам що, нали нема вече да мога да се разплатя… Ама поне стоплям, че така е некак по-гот.

Хари мълчи и чопли някаква повредена джаджа. Измъква отвътре платка, ръгва парчета жици на разни места по нея и я закача към нов апарат-сбирщина. Стеф сигурно е много зле – струва му се, че ръцете на Хари се движат невъзможно бързо, направо се размазват пред очите му.

– Ако беше иначе, сега немаше да мра на бунището. Сигурно и ти немаше да си тук, де да те знам… А?

– Сигурно. Или пък нямаше да ме има, или щях да съм друг.

– Щеше да не си различен? Да си кат сички? – внезапно проумява Стеф. – Да не си един на милион?

– Може би.

Стеф мълчи малко. След това поглежда към Хари:

– Да питам нещо… ама нема да ми се хилиш… Идва веднъж в ТВУ-то некъв дъртак, с черна рокля, приказва, че кат умрем, после пак сме щели да се съживим. Щел да помага некъв, дето бил правил вече номера, и се кефел да помага. Ама не се знае кога ще дойде…

– Кой знае – внимателно казва Хари. – Може пък да има кой да помогне.

– Кой бе, ти ли? – захилва се Стеф. – Да не си ти оня? Колко пъти си мрел и си се съживявал?… Па може да е добре да пукна сега. Другите с джаджите всички ги пукясаха – значи номера да ги карат да правят квот си щат става. И скоро ще ги нахакат на всеки. Що иначе са ги измислили?

– Може и да не стане лесно. Компаниите ще се опъват, поне някои. Ще го забавят известно време.

– И после кво? Нема бегане ни от ТВУ-тата, ни по бунищата. Кат военен робот. С блокаж върху анализа на мотивите на задачата. – Стеф не е сигурен кво значи лафът, ама е засукан точно като целия номер с джаджите. – Сержанта натиска копчето, и прайш кво каже… Хич и не ща така. Кво ша прая, ако издрапам?

– Много хора се боят от това, Стеф. Някои имат много пари. Други са отлични спецове по нано. Сто на сто някой, сигурно повече от един, ще направи инакви джаджи. Дето да трепят тези, или да ги обезвреждат… Не се бой. Тази схватка е стара като света, победа в нея не е имало никога. И никога няма да има.

– Да, ама аз пукясвам. Заминал влак съм.

– Кой знае, Стеф. Може и да не си.

– Дрънкаш си, да ме крепиш.

– Връзката ти с наноджаджите е двупосочна. Те те променят, свързват към мозъка ти антена, и към ума ти Мрежата. Отпечатват се върху теб, един вид, вече си наполовина нано… Ти пък се отпечатваш върху тях. Няма как да обменят инфо с теб, ако не знаят къде в мозъка ти какво и как става. Дребни са, навсякъде са и знаят всичко, или почти всичко. И са метални – ти и да умреш, те остават, и ти оставаш в тях, и принципно има как да бъдеш извлечен и поставен в ново тяло…

Плещи ги като дъртака с черната рокля, че и още по-отнесени. Стеф престава да им обръща внимание.

– Хари, краката ми се схващат и стинат. И ръцете. Това кофти ли е?

Очите зад дупките в кутията избягват погледа му. Стеф обаче разбира.

– Хари… Искам да се жакна, за последно. Акумулаторът зареден ли е?

Хари поклаща глава отрицателно. След това поставя ръка върху челото на Стеф. Ръката му е студена, и сякаш вибрира.

– Ще ти намеря как, Стеф. Спи. Спи спокойно…

Притваряйки очи, Стеф чува скърцане на ламарина, и забелязва в последния миг как Хари смъква металната кутия от главата си. Опитва се да каже нещо, но стомахът го присвива, около него се завърта вихрушка, и той е до асфалтов път. Пред него лежи в канавката момиче на към петнайсет, само по мрежести чорапи и високи токчета, с насинено лице и в несвяст, и Стеф внимателно намества счупената ù ръка.

Внезапно всичко се променя, и момичето седи срещу него в колиба от боклуци, не тази на Хари, някаква друга. Облечено е в стар, прекалено голям армейски маскировъчен костюм, синините ги няма, и като да е две-три години по-голяма. Отново премигване – и Стеф води под ръка през тъмна нощ нанякъде по улицата пиян клошар, който кашля ужасно и сипе ругатни. Пак премигване – наоколо е изоставен коридор, и той тъкмо оставя стиропорена паничка с вдигаща пара храна на пода, а иззад полуотворена врата внимателно го следи парцаливо дете, готово всеки миг да побегне…

Премигванията са все по-начесто, интервалите – по-кратки, гаденето – по-силно. Стеф отчаяно се опитва да се хване за нещо, да се удържи насред замайващия въртеж. Хваща се за поредното видение – ръцете му монтират с пинсети фини детайли върху микроплатка. За момент видението потъмнява, но успява да се задържи. Микроплатката е готова и Стеф разкопчава ризата си. Вдига поглед към пукнатото огледало на облепената с мухлясали тапети стена насреща – в него се виждат гърдите му, разтворени като шкаф. Отвътре са като апарат – жици, кабели, разни елементи. Вмъква платката на някакво място с щракване, скрива някъде вътре и пинсетите, затваря гърдите си и докато закопчава ризата си, вдига поглед. От огледалото го гледа лицето на Хари.

Огледалото се разпада по пукнатините на парчета, а зад него има голяма топка боклуци, която се върти като земното кълбо по телевида. Отгоре е посипана с тънък слой пръст, да скрива боклуците, и са построени градчета, или развлекателни паркове, или парници за храни. Топката се нагъва и превръща в лицето на говорител от телевида, усмихнато, и под него има костюм и вратовръзка, но е само маска върху топката боклуци, и устата му бълва като черен облак смрадта им.

Маската внезапно се раздува и пръсва като пренадут от боклуците балон, те се уголемяват и стават на земното кълбо. Цялото е бунище, и по него ровят разни хора. Някои Стеф ги знае – сестрата на Мъри, директора на ТВУ-то, продавачката в онова магазинче, Хари с ламаринената кутия на главата. Други като да ги помни, но не се сеща от кога и къде. Трети не ги е виждал никога, кой ги знае какви са.

Внезапно духва вятър и отнася лицата на хората – те се оказват само маски върху метални глави. Роботи, програмирани да ровят боклуците, всеки със свой начин и място. За нищо друго не стават, не забелязват другите, или света наоколо. И миг преди мракът да го погълне, Стеф вижда сред тях Хари. Заедно с маските вятърът е отнесъл и неговата ламаринена кутия, и главата му отдолу е глава на човек.

Редактира: Калин М. Ненов

Публикации:

1. Алманах „ФантАstika 2008“ – „Човешката библиотека“, 2009 г.

Алтернативна история и криптоистория

Валентин Д. Иванов

Ако Наполеон беше победил при Ватерло/избягал от Света Елена/спечелил войната с Русия; ако Хитлер беше станал архитект/емигрирал в Аржентина/спечелил Втората световна война; ако… Представете си литературно произведение, филм или картина, изобразяващи свят, в който някое от тези допущания е исторически факт – това е алтернативна история.

Криптоисторията е сроден жанр, само че при него алтернативното е останало скрито за съвременността. Класически пример – Тунгуският метеорит е бил извънземен космически кораб и оцелелите от екипажа му и до днес тайно живеят сред хората. Обикновено в подобни произведения главната движеща сила е разрешаването на загадка и конфликтът произтича от новото тълкуване на историята, което авторът и читателят трябва да направят, след като научат „истината“.

Алтернативната история спечели популярност едва през последните няколко десетилетия, но тя е стар жанр – в нея се е упражнявал още Тит Ливий. Практикували са го Уинстън Чърчил, Андре Мороа, Кингсли Еймис и Филип Рот. Сред емблематичните фигури в алтернативната история са Филип К. Дик, Хари Търтълдав, S. M. Stirling, Ward Moore и Орсън Скот Кард. Списъкът е дълъг.

Характерът на алтернативната история я сродява с три жанра: „нормалната“ историческа литература, съвременния роман или разказ, и разбира се, научната фантастика. Като правило, жанрът е социално зареден и промяната в историята е средство за изследване на човешката природа и на обществените закони. В най-добрите алтернативноисторически произведения различната реалност е нещо повече от екзотичен и безучастен декор, на чийто фон се развива действието, и се превръща в инструмент на познание и внушение. Жанрът позволява социални мисловни експерименти, които за разлика от истинските не се нуждаят от милиони пречупени съдби и реки от кръв. Алтернативната история не поставя читателя в позната и комфортна обстановка, както „класическата“ историческа литература, а постоянно го държи в напрежение – на следващата страница историята може да поеме по нов и неочакван път.

Има и изключения – една група от автори (и фенове) гледат на жанра като на поле за виртуално-литературен реваншизъм, пренаписвайки историята според собствените си предпочитания. Подобни творби се разпознават лесно – по антагонистичния си дух. За друга група пък той е средство да се пришпори (отново виртуално) техническият прогрес, най-често космонавтиката или корабостроенето. Характерни черти на този уклон са особеното внимание към техническите детайли – максималния полезен товар на ракетата, броя на нитовете в корпуса на дреднаутите – за сметка на човешкото присъствие, което се свежда до картонени герои.

Обширно въведение в по-значителните произведения от жанра ще откриете в есето „Алтернативната история, сираче с три мащехи“, публикувано в сп. „Тера фантастика“, бр. 2, 1999 г., и онлайн.

Препоръчваме ви и:

Алтернативна история:

„Да пробудиш драконче“, „Царска заръка“, „Пълноземие“, „Слънце недосегаемо“ – поредица романи от Николай Теллалов

„Думи под вълните“ и „Интеркосмос“ – разкази от Валентин Д. Иванов

„Случаят Бенковски“ – разказ от Григор Гачев

„Орфеус слиза в ада“ – роман от Георги Малинов

„Калоян и златният печат“ – книга-игра от Георги Караджов

Криптоистория:

„Хроника от Сарагоса“ и „Шпага с рубини“ – повести от Светослав Славчев

„Аз, грешният Иван“ – роман от Николай Светлев

„Операция „Риба“ – роман от Петър Копанов

„Дванайсет разбойници“ – роман от Янчо Чолаков

Крепостта на безсмъртните

Светослав Славчев

1.

– Изглежда, че сме сбъркали пътя! – каза Ханс и отпусна педала на газта. – Не си спомням да съм минавал по тези места!

Колата – един стар форд, вписан отдавна в списъка за бракуване – утихна и бавно изви вдясно. По разнебитения път, останал още от римско време, се чернееха в сумрака на здрача дълги коварни петна с остри ръбове. Стара кола, лош път и сприхавият Ханс – комбинацията наистина не беше от най-добрите.

– Не е този пътят, хер доктор! – повтори упорито Ханс, като че бях твърдял противното.

С Ханс нямаше смисъл да се спори, той си знаеше своето, а и наистина пътят ми беше непознат. Измъкнах картата, разгънах я и се опитах да я разгледам в трептящата светлина на запалката. Бяхме излезли следобед от оазиса Сиди Фаюм, за да видя болните в Бахир и да се върнем, но харматанът, тази неочаквана пясъчна буря, ни застигна някъде по средата на пътя. Три часа стояхме, оглушени от противния вой на пясъка, заети с единственото занимание да запушваме всяка пролука, през която се вмъкваше острият пустинен прах. После, когато пак потеглихме, колата започна да се дави на всеки хълм и аз имах неблагоразумието да предложа на Ханс да свием по някакъв стар път, неотбелязан на картата. Стори ми се, че така по-бързо ще се доберем до оазиса. Ханс пък има неблагоразумието да ме слуша. И в заключение сега идеше нощта, бързата пустинна нощ, а ние стояхме по най-глупав начин на един път за автомобилни самоубийци, който водеше дявол знае къде. Прибрах картата и казах – колкото можех по-уверено:

– Връщаме се, Ханс! Карай до отклонението, няма да е повече от два часа!

– Както обичате, хер доктор!

Когато Ханс беше недоволен, винаги ставаше особено учтив, а щом ме назоваваше и „хер доктор“, значи му беше прекипяло. Той всъщност имаше право. В Международната медицинска станция в оазиса сега го очакваше сестра Дороти. Мен никой не ме чакаше. За двете години в станцията беше успяло да ми омръзне всичко – и лъжливата пустинна романтика, и изследванията върху пясъчната хеморагична треска, от които вече ми се повдигаше, и целият набор от оскъдни развлечения, които оазисът можеше да ми предложи.

Ханс ме изгледа с мълчаливо негодувание и превключи от късите на дълги светлини. Положително ме ругаеше наум.

Тогава видяхме мъжа.

Той лежеше по очи на десетина метра вляво и просто чудно беше как не бяхме го забелязали преди. В първия момент не повярвах – в пустинята са чести халюцинациите. Но и Ханс го беше видял, защото отвори уста смаян. Преди да успее да изтърси нещо, аз вече скачах от колата и тичах към убития.

Не беше убит и въобще нямаше рани по него. Беше жив, но в безсъзнание.

Мърморейки най-отбрани ругателства, Ханс ми помогна да го пренесем в колата. Беше европеец, с тънко остро лице, около тридесетгодишен. Тропическият му шлем беше отдавна посивял, виндякето и брезентеният голф – протрити. Явно беше живял доста в пустинята. Със себе си имаше само един планшет – нищо повече.

– Donnerwetter! Was ist denn los?[1]

Нормалните отношения между мен и Ханс бяха възстановени. Сега аз пък бях доктор Владимир Деянов, а той беше шофьорът на Станцията Ханс Рихтер.

– Шок, както изглежда.

Забелязал съм, че тази диагноза винаги е много ефектна. Околните я възприемат като нещо безусловно вярно, така че и лекарят започва в края на краищата сам да си вярва. Но сега наистина беше шок. Даже ампулата корамин не помогна. Погледът на мъжа остана празен както преди.

Откопчах планшета и го разтворих – трябваше да зная кой е този човек и откъде е. Отвътре изпадаха десетина листа, жълтеникави и трошливи, изписани с остър готически почерк. Това беше странно – нито име, нито адрес. Но и самото намиране на мъже тук, в пустинята, беше толкова странно, че всичко можеше да се очаква. После щяхме да се изясняваме, сега трябваше само да го спасяваме.

– В колата, Ханс! И давай! Тук не може да няма хора!

След минута Ханс завъртя волана и фордът, стенейки с всички свои метални фибри, заподскача по проклетия път. Мъжът лежеше на задната седалка, безучастен и към нас, и към себе си.

Вън беше вече пълен мрак. Сякаш нямаше нищо в света освен нощта, колата и един размазан жълт кръг от фаровете, в който непрестанно се опитвахме да се вмъкнем.

Минаха може би десетина минути, а може би и повече. Пътят изведнъж свърши и едновременно с това видяхме светлина. Само на двеста крачки, на близкия хълм, имаше хора.

Ханс излезе вън и се провикна по своя маниер – на три езика. Отсреща ни забелязаха и се размърдаха. Един фенер заслиза по хълма и в неговата светлина се очертаха някакви светлини и постройки, после се изгубиха. Фенерът наближи.

Носеше го един мъж с мургаво лице и светли коси, така изсушени от пясъка и вятъра на пустинята, че въобще не можеше да се разбере цветът им. Имаше дрехи като тези на мъжа, когото намерихме, на широкия му колан висеше пистолет с разкопчан кобур – неизлишна подробност при нощни срещи в пустинята.

Без много разговори Ханс отвори вратата на колата. Мъжът не се учуди – явно онзи, който лежеше вътре, му беше познат. Казах с две думи къде сме го намерили, и го извлякохме от автомобила.

Докато го носехме нагоре по хълма, се представихме един на друг.

– Сибелиус – каза кратко мъжът.

Това име ли беше? Той забеляза учудването ми и добави:

– Доктор Огюст Сибелиус, от експедицията. А този е помощникът ми Клод.

Беше ми неудобно да питам каква експедиция има тук. Това стори малко по-безцеремонният от мен Ханс.

– Експедицията за римската крепост. Не сте ли слушали?

Боже мой, къде се бяхме довлекли? Чувал бях, разбира се, но това беше много отдавна, още преди две години, когато постъпих в Станцията. Тогава разказваха, че някакъв известен изследовател, звезда по древните езици, успял да убеди Международната асоциация на лингвистите да му отпусне средства за проучване на римската крепост, където били намерени някакви надписи. Дали му пари и той се заврял тук, в подножието на Скалистите хълмове. Повече никой не заговори за него, а и аз не бях се интересувал, защото беше вън от района на Станцията. Всякакви хора има по света!

За тази римска крепост също се разказваше тогава. Открили я случайно през осемдесетте години, забравили я, после пак си спомнили за нея и накрая окончателно я забравили, както става с всички подобни старини. Не можех да си представя за какво може да служи крепост в пустинята, но щом са пратили експедиция – значи малцина са могли да си представят.

Междувременно бяхме стигнали до постройките. Те се оказаха три надувни експедиционни къщи от дуралур и екалон, малко остарял модел. Явно доктор Сибелиус не беше успял да получи кой знае какви суми. Но все пак къщите бяха здрави и подходящи за пустинята. До тях се мъдреше един форд – истински побратим на нашия по възраст и изящество. А стените, които бях видял отдолу, бяха наистина римски стени – яки, дебели. Древните строители са умеели да строят – времето беше минало покрай тези стени и се беше ожулило о тях.

Вън на първата и, както изглеждаше, най-голяма постройка, се люлееше самотно голям ветроупорен фенер, скърцаше и се въртеше, а заедно с него се въртяха и сенките от стените. Никой не ни посрещна.

– Сами с Клод сме – каза като в отговор на моите мисли доктор Сибелиус. – А и динамото нещо се повреди. Няма ток.

Внесохме Клод вътре и наново трябваше да сдържам учудването си. Зад неугледната външност на постройката се криеха три изискано, с вкус наредени стаи. Едната беше кабинет с библиотека, другата беше столова, а третата може би спалня – вратата беше затворена.

Мислех, че има доста работа около Клод, но той неочаквано, още щом го положихме на дивана в библиотеката, дойде в съзнание. Въздъхна, размърда се и се огледа. После каза нещо неясно. Сибелиус кимна:

– Да, Клод, мисля, че имаш право. Но сега не.

Това звучеше като продължение на някакъв разговор, в който не ми се искаше да се намесвам. И изобщо имаше нещо в цялата обстановка, в лицата на двамата или дявол знае в какво, което не ми се нравеше. Да намериш човек в пустинята, да го избавиш от смърт и всичко да изглежда така обикновено, като епизод, който се е повтарял?

– Клод вече няколко пъти напуска лагера – каза Сибелиус. – Пустинята му влияе зле. После се връща.

Каква изострена чувствителност имаше този човек! Той пак беше отговорил на мислите ми. Но не ме интересуваха обясненията му. И на мен пустинята ми влияе зле.

– Можем ли да разчитаме на гостоприемството ви за тази нощ? – казах аз. – Утре рано се връщаме в Сиди Фаюм.

– Разбира се. Има свободна стая оттатък, в другата постройка. Съжалявам, за вечеря мога да ви предложа само консерви.

– Благодаря. Вечеряли сме.

Ханс за малко не ме уби с поглед. Гладни бяхме като пустинни хиени, но не ми се щеше да приемам каквото и да било от този особен доктор с изсушено лице и безцветна коси. А може би бяха заговорили и нервите ми. Какво не правят от човека две години дивотия из пясъците!

– Ако желаете, ще ви покажа стаята.

Сибелиус мина пред нас, излязохме вън и той ни поведе към съседната постройка.

Стаята, която ни отвори, беше съвсем прилична – две походни легла, маса, грижливо сгънати одеяла, но всичко беше потънало в прах. Явно тук отдавна никой не беше влизал. Докторът потупа с ръка едно от одеялата и се намръщи:

– Съжалявам, не остава време за всичко. – Той вдигна фенера. – Лека нощ!

Ханс свали виндякето си и се изтегна на леглото, за да провери дали ще му е удобно. После седна на ръба и запали цигара.

– Не трябваше да се отклоняваме, хер доктор!

Нямаше смисъл да му отговарям. Пак сестра Дороти му беше в ума. Той дръпна от цигарата и каза убедено:

– Смахнат е. Те всички са такива.

Отнасяше се за Сибелиус, но в това „те“ бях и аз. Ханс много обичаше да мисли на глас в мое присъствие. Той въобще беше добро момче, но сега нямах намерение да го слушам. Постлах леглото с едно одеяло и легнах облечен, като пъхнах пистолета под възглавницата. Ханс помърмори недоволно, но аз се преструвах на заспал.

Мислех си – какъв свят! Даже тук, в глухотата на пустинята, където животът тлее едва-едва от оазис на оазис, човек може да налети на такива хора, които години се ровят в нещо, преследват нещо с упоритостта на маниаци и мечтаят за голямото откритие. Нима още ги има по света?

Сигурно ги има, нямаше какво да се учудвам, защото и аз някога бях от тях. Ходех нощем като привидение из клиниката, а денем дремех над микроскопа. И сега още не мога да си простя за глупостта и за пропиляното време. Смятах, че ще учудя света и ще ощастливя Вера.

Трябва да спя. Утре ме чака тежък ден и съвсем безсмислено е да се тровя за Вера, защото и без друго много съм се тровил. Всичко минава, и това ще мине. А и какво толкова е станало? Аз я обичах, а тя – не мога да кажа, може би ме харесваше. После се омъжи и замина. Намери някакъв и сега е в Копенхаген или Осло или бог знае где из скандинавските столици. През зимата се разхожда в Корсика, през лятото се връща в България, по за седмица-две на „Златните пясъци“. Не мога да ù се сърдя. Прекалено дълго щеше да ме чака да я заведа аз в Корсика. Обръщам се в леглото и пръхтя от досада и нерви.

Вера беше за мен катастрофа. Бях седмици като болен и ми е чудно как ме държаха на работа. После сам напуснах клиниката веднага щом министерството ми предложи да ме прати тук, защото ми дотегнаха доброжелателните усмивки на колегите и мръсните им сплетни. Спомням си от време на време за София, за светлата зеленина на кестените и нежните контури на Витоша, но всичко е избледняло и продължава да избледнява като стар акварел. От миналото нищо не се връща.

А аз съм един най-обикновен неудачник и ако не друго – поне това ми е съвсем ясно.

Като че ли с тази мисъл съм заспал.

2.

Събудих се изведнъж, с чувството, че в стаята има някого.

Отворих очи, но не помръднах. На отсрещното легло Ханс въздишаше в съня си. Нямаше никого освен нас двамата. И все пак не можех да се освободя от противното усещане, че само преди миг някой втренчено ме наблюдаваше от ъгъла. Така се събуждах някога като малък, задъхан от безпаметен страх. Не, наистина нямаше никого. Само синята луна изрязваше по стените и пода остри триъгълници.

Не можех повече да спя. Станах, извадих цигара. Ханс промърмори нещо и тежко се обърна на другата страна. Не ми се пушеше. И изобщо, време беше да напущам тази проклета пустиня, иначе нервите съвсем нямаше да издържат. Пъхнах по навик пистолета в джоба и открехнах вратата.

Вън беше ясна, дълбока нощ. Под призрачната луна пустинята изглеждаше като стъклена, живееше някакъв друг живот, в друго време. Лунните нощи винаги са ме подтискали. В тях човек се чувства съвсем нищожен, чужд и излишен за природата.

Погледнах надолу към нашия форд. Той си стоеше там, където го бяхме оставили – жалък като някое неловко насекомо, попаднало случайно на непозната планета. Ясно ми беше защо тия двамата – Сибелиус и Клод, са останали сами и защо Клод непрестанно бяга. Да съзерцаваш като натрапчиво видение пред себе си отминалите хилядолетия не е нещо много приятно.

Тръгнах бавно край постройката и когато завих зад ъгъла, забелязах, че прозорецът на библиотеката свети. Доктор Сибелиус не спеше. А може би Клод отново беше зле.

Почуках на прозореца. Отвътре се показа докторът, кимна и мина да отвори вратата.

– Заповядайте.

– Видях, че свети – казах аз. – Да не би нещо с Клод?

– А, не. Спокоен е, той спи оттатък. Моля.

Той се отдръпна и ме покани в библиотеката. Влязох. Сибелиус премести петролната лампа на писалището и седна зад него. Аз се разположих на креслото насреща и го загледах. Сега в светлината на лампата чертите на лицето му изглеждаха още по-остри и той целият беше така изсушен, че човек не знаеше каква възраст да му даде. Ханс имаше право. Сибелиус беше от тази порода учени-маниаци, без семейство, без личен живот, за които единствено важно нещо в света е някакъв надпис или глинено парче от периода Урарту, което отдавна вече никого не интересува.

А пък и аз кой знае какъв изглеждах в неговите очи. Съмнителен лекар, от тези, за които оазис като Сиди Фаюм е достатъчно далеч.

Той мълчеше, не показваше никакво желание да разговаря. В такива нощни срещи човек няма много теми за разговор.

– Сигурно сте отдавна тук, колега?

Казах го съвсем напосоки. Беше банално до смърт, но нищо по-добро не можех да измисля в момента. Той кимна. Чакаше да го запитам за работата му.

– Намерихте ли нещо интересно в римската крепост?

Доктор Сибелиус се оживи. По лицето му мина някакво подобие на любезност.

– Не е крепост и не е римска.

Разбира се, така и трябваше да се предполага. Такива като него винаги откриват неща, които после никой не признава, и остатъкът от живота им минава в борба за доказване не недоказуемото.

– Възможно е – съгласих се аз. – Но бях слушал, че е строеж от римско време. Откога по-точно е постройката?

– Отпреди шестнадесет хиляди години… – той се запъна малко – по настоящото летоброене.

Облегнах се на креслото. Разговорите с маниаци винаги са ми били интересни. Може би защото и аз нося нещо такова в кръвта си.

– Любопитно. Значи, не е римска? Как установихте – по радиоактивния метод или с други способи?

Той продължаваше да ме гледа.

– Излишно е да установявам. Аз бях тук при строежа.

Запазих самообладание, понеже помислих за пистолета в джоба си. Ако ме нападне, бих могъл да го направя на решето. Но той си седеше спокойно и само се усмихна леко.

– Пистолетът не ви е нужен. Нямам намерение да ви нападам.

Дъхът ми спря. Не можех да оценя ясно онова, което ми каза, но инстинктивно се свих в креслото. Той четеше мисли!

Минаха няколко секунди. Сибелиус продължаваше все така спокойно да си седи зад писалището. Все пак му трябваше доста време, за да излезе оттам и да се нахвърли върху мен.

– Смятате ме за побъркан? Напразно. Вие неслучайно сте тук сега. Аз ви внуших да тръгнете по отклонението на пътя.

Лоша шега. Не може да бъде друго освен лоша шега!

– Не се шегувам. Спомняте ли си какво говорихте с вашия шофьор? Той ви предупреди: „Хер доктор, не съм минавал оттук. Ей богу, не знаех, че има пряк път за Бахир!“. А вие отговорихте: „Ханс, чакай да погледна картата!“. Погледнахте. После помислихте малко и казахте: „Карай, Ханс, ще излезем!“. И излязохте. Така трябваше.

Седях оглушен. Разумът ми отказваше да го приеме, но съзнавах, че е станало нещо страшно, от тези неща, които се случват на човека веднъж в живота, но след които той не е вече същият.

Сибелиус се усмихна криво.

– Не се страхувайте! Казах – нищо не ви заплашва.

Тогава видях очите му. Не бяха очи. Там имаше спокоен, мастиленочерен мрак, в който трептяха светлини. Аз пак се почувствах нищожен, сам и излишен както преди малко вън, в пустинята, под лунната светлина. Но от това чувство ми стана по-добре. В края на краищата, който и да беше той – маниак и телепат – с него можеше да се разговаря.

– Така – каза той. – Виждате, че няма нищо страшно. Аз седя тук, вие – там и така ще бъде до края.

До края на какво? Опитвах се да дойда на себе си. Ако цялата тази измислица беше вярна, значи аз неслучайно бях тук, както той твърдеше. Но защо? За какво му бях нужен?

– Не ме разбирайте криво! Вие не сте ми нужен. Аз само желая да ви направя едно предложение. Ако не го приемете, просто ще отидете да спите и ще забравите нашия разговор. Утре ще се разделим и повече никога няма да се срещнем.

Мълчах. Той седеше срещу мен, аз бях на креслото и много добре чувствах, че съм на креслото, а не някъде другаде. Предложение? Какво предложение трябваше да бъде то, за да ме доведе тук през пустинята?

– Искам да ви предложа безсмъртие.

Разбира се. Иска да ме хипнотизира и да ме убие. Трябва да кажа нещо, непременно трябва да кажа нещо, да го излъжа и да се измъкна.

Сибелиус се подпря на писалището и сви презрително устни:

– Можете веднага да си отидете. Вие, хората, се плашите от безсмъртието както от смъртта!

Като че съзнанието ми беше изтрито, не можех да намеря нито една дума. Маниак.

– Запитайте нещо най-после! – каза той с нотка на досада. – И вече ви обясних, че не съм маниак. Съжалявам, излъгал съм се във вас. Приемате или не? Ако не желаете безсмъртие – лека нощ! Утре животът ще потече пак за вас и спокойно ще си умрете след тридесет-четиридесет години. Това ли искате?

Странно, но неговият презрителен тон ме успокои повече, отколкото всичко друго. Опитах се да събера мислите си. Той говореше абсурдни неща, но наоколо всичко беше реално – и петролната лампа, чиято жълта светлина се плъзгаше по старото писалище, и самото писалище, зад което седеше той и се усмихваше иронично, и самият той, защото чувах гласа му.

– Кой сте вие, Огюст Сибелиус?

– Това вече е разумно! – каза той доволен. – Предположете, че съм… както вие ни наричате „същество от извънземен произход“.

– Вие сте човек.

– Да. Водя се по вашата теория, че всички разумни същества в Космоса трябвало да ви приличат. Отначало смятахте планетата си за център на Вселената, после своето Слънце, а сега – себе си. Как да вляза в контакт с вас?

Той беше безупречно прав, не можех да отрека. Но безсмъртието беше детинска измислица, тиха радост.

– Знаете ли, вие все пак ми се нравите – установи той. – Другите на ваше място направо се съгласяваха с безсмъртието. И нещо повече – той се изсмя късо – не само се съгласяваха, молеха ме. А вие се съмнявате. Добре! Представете си, че съществува цивилизация, която стои много по-високо от вашата. Цивилизация, за която нямате и понятие. Можете да допуснете това, нали?

– Да.

– Е, и тази цивилизация владее почти всички процеси в живата материя. И генетичния код… да се изразя с това ваше понятие… разбирате ли ме?

– Да.

– Тази цивилизация стига до управляване на безсмъртието. Как мислите, какво трябва да направи?

Не знаех. Знаех само едно – че като във водовъртеж все повече потъвам някъде, в нещо, което не е реално и не може да бъде.

– Тази цивилизация не може да си позволи игра с безсмъртието, защото това означава катастрофа за цялата жива вселена. Представяте ли си безсмъртието в ръцете на страха, на подлостта и на злото?

Той не изкача да отговоря. Нямаше какво да отговоря.

– Ние решихме да извършим опит. Да предложим безсмъртието на вас, хората, като същества с по-нисък… – той се запъна малко – с по-нисък коефициент на развитие. Легендите за Метусалем хилядогодишния и за вечно младия Фауст са се раждали там… – той посочи с ръка навън, може би към старите развалини. – И съвсем не са легенди!

Всичко беше рожба на болно въображение. И „извънземните същества“, и другите цивилизации, и това безсмъртие. Но беше безсмислено да споря с него. Трябваше да поговоря още малко, да го успокоя и да намеря повод да изляза. Той беше само телепат. Един маниак, който е живял тук в пясъците и окончателно се е побъркал. Телепат и маниак, който си е въобразил, че е бог, и който…

Не успях да довърша мисълта. Той изчезна.

Лампата продължаваше да разлива спокойната си жълта светлина по писалището, като че беше стояла вечно там, на това място. И като че ли още виждах част от Сибелиус – ръцете му, облегнати на ръба на писалището, и черната сянка на стената зад него. Но него го нямаше.

Това беше абсурдно, нелепо, толкова нереално, че аз въобще отказах да го възприема. Седях в креслото с широко отворени очи и не се страхувах, а мислех нещо съвсем дребно и странично – че писалището е одраскано в единия ъгъл и че би трябвало да го оправят малко, защото така изглежда съвсем старо, и то може би не е писалище, а нещо друго, което не зная и не мога да зная…

Той се появи пак. Изведнъж, както изчезна.

– Извинете – каза той. – Това не зависеше от мен. Съжалявам, ако съм ви смутил.

Не бях смутен, просто бях изваден от релсите. Ако у мен започваше лудостта, тя сигурно започваше по този начин – с халюцинации.

– Съжалявам – повтори той загрижено. – Това трябваше да стане, но не успях да ви предупредя. Ако ви е зле, можем да прекъснем разговора.

Не се страхувах. Човешките нерви имат свой предел и когато той бъде минат, всичко става безразлично. Седях и просто го гледах. Там, в облика на рус, избелял от пустинното слънце човек, седеше нещо, което не можех да осмисля – фасада на човек. Двойник, пратен отнякъде. Той съвсем не беше луд. С един луд аз бих могъл да се оправя – чувствах тежината на пистолета в джоба си. Но за това нещо с фасада на човек моите куршуми щяха да бъдат смешни.

– Защо мислите така? – каза той. – Вярно е, че не мога да се покажа в истинския си вид. Вие не бихте го понесли. Но аз няма да ви сторя зло. И защо смятате, че безсмъртието е невъзможно? Вие самите рано или късно ще стигнете до него и тогава ще имате същите проблеми като нас.

Той говореше съвсем разумно и аз малко по малко се съвзех. Усещах хладната кожа на креслото под пръстите си, облегалото зад гърба си, твърдия под. Живеех и бях невредим, поне засега. И ми предлагаше нещо, което беше невероятно, но не бях ли видял вече достатъчно невероятни неща?

– Това е изключителен случай за вас – добави той.

Мълчах. Много изключителни случаи бях пропускал.

– Да. Но сега е единственият шанс в единствения ви живот. И вие сте единственият между милиардите хора, от които избирам. Мислете!

Още го отричах с разума си, но вече чувствах, че това безсмъртие беше вярно. Не можех да мисля. Като че тук, на креслото, седеше друг човек, който слушаше равния глас на онзи зад писалището, а истинският Владимир Деянов спеше оттатък и сънуваше. Единият можеше лесно да се съгласи – този, който беше тук. Той и бездруго беше захвърлил всичко, което беше смятал за ценно, и дали щеше да приеме или не – нямаше никакво значение. Той беше свободен да избира. Но другият, който спеше оттатък, беше сам и нещастен. Толкова сам, че можеше да потъне в своите сънища и да не се събуди вече, ако бъде изоставен.

– Разбирам – каза Сибелиус. – Смятате, че сте моя жертва. Грешите. Това е споразумение. Вие печелите безсмъртието, а ние – наблюденията. Това не е жертва.

Той го казваше и беше истина, но аз се чувствах зле. Като животно за опит, плъх, комуто показват някаква невероятно желана примка и който знае, че няма избор – примамката е такава, че рано или късно ще я вземе.

Сибелиус поклати глава.

– Напразно се измъчвате. Другите не мислеха като вас.

Имало е и други, той го повтори. Те са приемали и са били безсмъртни. Живели са между нас, само че ние не сме ги знаели и сме ги гледали като обикновени хора. Какво е ставало с тях? Би трябвало поне това да ми каже!

Полуусмивката, която покриваше лицето му, изведнъж падна. Очите му станаха остри, кръгли, като очи на машина.

– Вие сте прав. Само че това не е безопасно.

– Кое?

Единият Деянов живееше и питаше и той беше реалният. Другият оттатък може би сънуваше, лежеше като мъртвец в походното легло и на лицето му светеше синкавата луна. Единият беше сън на другия.

Кръглите очи продължаваха да ме гледат.

– Вие сте напълно прав – да знаете какво е ставало с другите. Но има само един начин да го разберете истински и той е: да ви върна във времето на някой безсмъртен. Искате ли? Бих могъл да го направя.

Той не беше луд. Просто бях попаднал в друг свят. От тези светове, на които здравият разум се подиграва, но на които се подиграва така жестоко, защото знае, че съществува. Аз бях плъхът. Онзи – изкушеният от пясъка двойник с кръглите очи – само поднасяше примката. И тази примка беше станала още по-страшна и неизбежна, като съдба. Той ми предлагаше пълно господство над времето – минало и бъдеще. Нямаше човек, който да се откаже. И аз нямаше да откажа.

– Не е толкова сложно – добави той. – Вие, хората, също ще стигнете някога до хронореверзията. Погледнете!

Той дръпна една вратичка на писалището и извади отвътре някакъв предмет, после го сложи пред мен в светлия кръг на лампата.

– Вижте го добре.

Беше някакъв уред. Тънка тръба от сив метал, с особена матова повърхност, като кадифе. По нея нямаше нищо, но аз бях сигурен, че това е уред и че той се състои от много части – една в друга.

Изведнъж тръбата започна да се променя. Контурите ù се разтопиха, тя се сви и източи. В единия край матовата повърхност се проясни, после неясните контури се избистриха и замръзнаха като парче лед. В светлината на петролната лампа заблестя острие.

Там лежеше вече нещо друго и това нещо беше двуостър кинжал. С изящна кована дръжка, обсипана с мънички рубини, които святкаха като кървави искри. Един от онези кинжали, които бях виждал в музеите и пред които бях спирал, поразен от тяхната красота и жестокост. Блестящо острие, източено на върха. Дръжка, която сама привлича ръката. Исках да отместя погледа си, но не можех. Седях като хипнотизиран. У мен се надигаше диво желание да го сграбча, да стисна зъби и да замахна.

Сибелиус мигновено го притегли към себе си.

– Убедихте се, нали? Времето може да се връща. Всеки предмет може да се превръща във време. И вие го почувствахте. Само не видяхте събитията, то е малко по-сложно.

Гледах кинжала. Той беше жив. Беше светил в мрака на подземия, беше издебвал хора, беше чувал предсмъртните им викове. Това острие беше източено от злоба и от могъщество. Сибелиус беше прав. Времето се връщаше в такива живи предмети.

– Той принадлежеше на един от безсмъртните – каза Сибелиус. – Един особен човек. А сега – решавайте!

Трябваше да реша, но не ми стигаха сили. Вече вярвах. Но да се върна в миналото, да потъна в друг, чужд и враждебен свят, сам да стана безсмъртна сянка на някой безсмъртен – за това не ми стигаха сили.

Той седеше търпеливо, а аз се презирах и мълчах. Лицето му отново придоби по-човешки черти.

– Искам да помисля – казах аз.

Той вдигна рамене и посегна да загаси лампата.

– Ясно.

Ръката му се забави за миг. Съзнавах, че това е краят. Трябваше ми още малко, още съвсем малко – той го почувства. Поех дъх, събрах всичко, което беше останало у мен, и казах глухо:

– Приемам.

Той се оживи.

– Да ви върна в миналото? Това ли?

– Да.

Сибелиус побутна кинжала.

– При него ли?

– Все едно. Нека бъде при него!

Той като че обмисляше нещо. После каза:

– Ще трябва вие да му предложите безсмъртието. Когато сметнете за нужно. Аз ще се погрижа за всичко, но ще трябва вие да го предложите.

Вдигнах рамене. Беше ми наистина все едно. Примамката беше започнала да действа. Това, че ще бъдат два плъха вместо един, нямаше никакво значение.

Той се усмихна с кривата си усмивка. Стената зад него започна да се отмества.

– Минете!

Станах и пристъпих. Той продължи да се усмихва. После тръгнах бавно в мрака и не чувах стъпките си.

3.

Все пак не е толкова тъмно, очите ми започват да свикват. Наоколо пълзят медночервени отблясъци – като че ли свети жарава от огнище. Наистина е огнище, с мех до него.

Не помръдвам, светлината играе наоколо. От мрака изплава тежка, грубо скована маса. По нея се търкалят стъкленици с двойни гърла и железни кълба, от които се носи острият дъх на горена сяра. Встрани от масата стърчи стойка за евангелие, зад нея има дървено легло, нахвърляно със слама. Върху сламата се изправя котка и се изгърбва безшумно, като призрак. Стъклените ù зеници светят.

Оглеждам се, доколкото мога, в сумрака. Това наистина е килия, както ми се стори отначало. На каменния под около мен е изписан двоен кръг с някакви знаци. Прекрачвам ги. Стъпка, още една, опирам се на масата. Както и очаквах – хладно, истинско дърво. Невероятното е факт: аз съм в миналото и колкото по-бързо го приема, толкова по-добре. Помощ от никъде не мога да чакам, трябва да се оправям сам.

Тук има още някой – чувам го, преди да го видя. Той е в сянката, от другата страна на масата. Един мъж. В светлината на огнището виждам само лицето му и даже не лицето, а по-скоро – широко отворените очи. Другото е тъмно, той е с наметало.

– Не се страхувай! – казвам бързо. Искам наистина да не се страхува, да му покажа, че съм жив човек.

При звука на гласа ми котката скача и изчезва в сумрака.

Мъча се да събера мислите си и да съобразя. Станало е абсурдното. Само преди няколко часа бях в пустинята, а сега съм тук. Пясъците, оазисите – всичко е сън, целият ми минал живот е сън. А аз съм тук, в тази килия, някъде из Средновековието.

Мъжът оттатък масата се изправя и протяга ръка. Наметалото му се смъква, открива восъчен, мършав лакът.

– Бой се ти, лукавий! – каза той глухо. – Заклинам те в името на еднорога и анаграмата, ти си мой!

Разбирам. Той е заклинал призраци, нещастникът. А дойдох аз, реален човек от бъдещето. Трябва внимателно да се опитам да му обясня всичко.

Кракът ми опира о столче. Сядам и по навик бъркам в джоба си. Искам да извадя цигарите и запалката, но в последния миг се сковавам – мъжът зад масата не е виждал такива неща, ще стане още по-зле. Кой е той всъщност?

– Кой си ти?

Едва сега имам време да осъзная, че той и аз говорим на някакъв език, който прилича на латински, но не е нито един от тези езици, които сега се говорят в Европа. Ясно: Сибелиус се е погрижил, както обеща.

– Питам, кой си?

Мъжът е повече изненадан, отколкото изплашен. Той заобикаля безшумно масата и се изправя пред мен.

– Защо питаш, когато знаеш, лукавий? Аз съм Лучиано, волгерът.

Това нищо не ми говори, но думата „волгер“ ми напомня нещо смътно, което съм чел или слушал някога. Лучиано? Може и да не е истинското му име, но това няма значение.

Лучиано прави две крачки към вратата и я прекръства, после се обръща към огнището, прекръства и него. Гледам и не мога да проумея какво има наум. Той се опира на евангелието и прави нов кръст, този път срещу мен. Нищо. Много се лъже, ако смята, че ще изчезна. Аз си седя на столчето. Минава ми съвсем невеселата мисъл, че горе-долу и аз така се държах със Сибелиус, с тази разлика, че стисках пистолета в джоба си. Този с кръста, аз с пистолета! Той впрочем е още в джоба ми, чувствам хладината му.

Мъжът, изглежда, е доволен от действията си, защото повтаря и потретя кръста.

– Сега си мой, лукавий! – казва той. – Мой си!

Тогава, без да зная защо, може би като реакция на цялото това нелепо положение, ме надува смях. Нервен, налудничав смях. Никой нищо не може да ми стори! Ничий съм! Аз съм човек от бъдещето! Аз съм…

Смехът секва в гърлото ми.

Аз съм Мефистофел.

Онзи стои до масата и ме гледа като своя собственост, а аз се мъча да преценя отново обстановката. За него аз съм Мефистофел. Каквото и да говоря, каквото и да правя – ще бъда сатаната и никой друг. Затова, значи, Сибелиус каза, че трябва да му предложа безсмъртие! Безсмислено е да му обяснявам, че съм човек от бъдещето: истината е за мен една, а за него – друга. Единственото, което мога да направя, е да действам. И колкото е възможно по-бързо.

– Стига! – казвам. – Ела по-близо!

Той излиза от сянката и сега мога да го видя ясно. По-млад е от мен, с дълго бледо лице. Черна гъста коса огражда хлътналите му страни и се спуска по рамената. Стиснати тънки устни, пергаментова кожа. Но очите! На това почти прозрачно лице са вдълбани две тъмни, решителни очи. Имам особеното чувство, че някой друг е затворен в измършавялото тяло и ме гледа смело отвътре. Такъв човек може да вика сатаната и го е викал.

– Аз няма да те пусна! – казва Лучиано. – Имам условия, лукавий!

Е, това е. Сега остава само да сключим договор за продажба на души и сме готови за някоя старинна хроника. Да чуем условията, защото и аз имам условия.

– Говори! – казвам.

– Искам да ме изведеш оттук!

– Защо?

Питам по най-глупав начин, защото още не мога да се ориентирам, но Лучиано възприема въпроса ми съвсем иначе.

– Ти ме изкушаваш, лукавий! Знаеш, че те ще дойдат тази нощ за мен!

Нямам ни най-малка представа кои са тези „те“. Мисля си – какво ли е изпитвал Сибелиус с мен! Все пак – трябва да сме наясно с Лучиано.

– Добре – казвам. – Искам да знаеш обаче едно: не ме извика ти, а аз дойдох по собствено желание.

Не ми вярва – виждам го. Минава ми през ум нещо абсурдно. Всъщност кое е причина и кое – следствие? Дали все пак Лучиано не ме е повикал със заклинанията си? Може би и ние, без да знаем, викаме от бъдещето неща, за които нямаме и понятие!

– Заклинам те, изведи ме оттук! – повтаря той упорито.

Няма как, трябва да направя нещо. Ставам, за да огледам килията. Лучиано не помръдва, следи всяко мое движение. Веднага разбирам – оттук няма изход. Обкованата врата е плътно зарезена отвън. Лучиано е затворник, отвън сигурно стои стража. Но защо, ако е осъден, са го оставили в килията му?

Огнището. Димът отива нагоре в много тесен комин. Трябва наистина да съм самият сатана, за да яхна метла и да излетя. А Лучиано, изглежда, точно това очаква от мен.

Гризе ме страшна нужда да запаля цигара. Поне една. Вадя табакерата, щраквам със запалката и вдъхвам с наслада. Най-после нещо реално в целия този нереален свят!

Чувам шум. Обръщам се с ръката в джоба. Лучиано ме гледа със страхопочитание. Ясно – цигарата и дима, който издишвам. Но нямам време да се занимавам с него, защото отвън скърца резето на вратата. Това са „те“! Някой се опитва да отвори. Вадя пистолета и смъквам предпазителя. Не ми се иска да стрелям, но може би ще трябва.

Вратата стене и изведнъж се разтваря широко.

Те са трима. Най-напред се подава някакъв дребен, крив урод с късо въже в ръцете. Той има голяма глава и широко раздалечени очи, държи въжето в двете си ръце като удушвач и се хили мръсно. До него се навежда, за да влезе през вратата, висок страж със запалена борина. Отзад се крие в сянката още някой, загърнат в наметало. Лицето му е прихлупено в качулка.

Късият урод пристъпва хищно. Стажът вдига по-високо борината, за да видят Лучиано.

И виждат мен.

На върха на пистолета е стражът, с урода лесно ще се справя. Свивам пръсти на спусъка, следващият миг…

Следващият миг е рев – див животински рев. Стражът изпуска запалената борина, двамата с джуджето се сблъскват на вратата, то пада и става, тичат нагоре по някакви каменни стъпала. Третият изчезва.

С два скока съм до вратата, вдигам пушещата борина.

– Бързо!

Лучиано е до мен, той се оказва неочаквано пъргав. В ръката му блясва острие. Оглежда се. Котката! Тя се снишава край зида и се понася като бясна. Тичам след нея. Лучиано – по петите ми. Напред се блъскат и отекват о зидовете ужасените викове на онези – палачите.

Бягаме. Лучиано се задъхва – чувам го. На един завой котката изчезва. Спирам и вдигам борината. О, да! Тя е тръгнала не по дългия, прав ходник, а се е мушнала в някакъв полусъборен отвор на стената.

Дългият ходник и на мен не ми харесва. Онези ще се окопитят и все някъде ще ни посрещнат. А щом котката е минала оттук…

Навеждам се и се промъквам в дупката. Лицето ми се залива от тежкия, лютив дим на борината, но пълзя упорито. Малко по-нататък сводът се разширява. Обръщам се да видя Лучиано. Той едва диша, но идва.

Сега можем да се изправим. Вървим по прохода, който бавно се изкачва нагоре. От стените се спускат огромни паяжини и лепнат по косата ми. Този проход води някъде – иначе котката не би се вмъкнала тук.

Стъпала. Завой. И плоча над нас. Стъпалата свършват до плочата. Котката се е свила на кълбо до нея и я дращи.

По гърба ми полазват ледени тръпки. Страхувам се даже да помисля, че няма изход, че ще трябва да се връщаме.

Поднасям борината до плочата. Пламъкът едва забележимо се тегли нагоре. Там, над нас, е празно.

Подлагам гръб на плочата и се напрягам с всички сили. Студеният камък се впива в плещите ми. В главата ми нахлува кръв, сухожилията ми пращят. Лучиано се навежда до мен, подпира с рамо. Имам неясното чувство, че плочата се отмества малко… да, отмества се. Котката изчезва в дупката.

Горе е тъмно. Лъхва ме на застоял въздух и някаква позната тежка миризма. Вдигам борината, за да се огледам.

Стени, и от тях – мъртвите очи на икони. Нисък, кръгъл свод. Ковани свещници със свещи. Мирише на тамян. Олтар, две колони, в дъното – дървена врата. Ние сме в малка пуста църквица. Лучиано се кръсти и ме поглежда. Не, няма да изчезна. Не ми е до кръстове сега.

Наместваме плочата в четвъртития отвор на пода. Поне засега сме в безопасност. Но едва ли задълго – трябва да бягаме. Пристъпвам към вратата предпазливо. Да, не е зарезена отвън. Можем да излезем.

Но Лучиано не ме следва, той е останал на мястото си.

– Какво има?

Лицето му е мрачно, непроницаемо, като лицата по стенописите. Отново имам чувството, че някой друг, затворен в него, ме гледа през очите му.

– Ти нарочно ме доведе тук, лукавий, нали?

– Да.

– Това е параклисът.

– Да.

Какъв параклис? Лъжа с чиста съвест. Аз съм вън от времето, от себе си, от всичко. Мога да си позволявам и това. Нали съм сатана?

– Параклисът на обречените… – казва Лучиано равно – оттук извеждат осъдените. И ти нарочно… нали? За да ми напомниш.

Става тихо. Толкова тихо, че се чува лекото пращене на борината. Нямам какво да му кажа. И не искам. Досега имах чувството, че владея постъпките си. Вече не. Ние с него се люшкаме и въртим по вълните на слепия случай. И аз, с моята глупава самоувереност, и Лучиано, който вярва, че съм сатана…

– Аз изпълних твоето условие – казвам. – Нали искаше от мен да те изведа?

– Да, изпълни – шепне Лучиано и в шепота му има ненавист. – Това е твое творение! – Той се обръща и сочи иконите. – И това! И това! Всичко е твое дело, лукавий! Затова не се боиш от кръста!

Аз не се боя от кръста по други причини, но сега не е време да му ги обяснявам. Хвърлям борината в ъгъла. Тя припламва и гасне.

– Ела! – казвам. – Трябва да вървим!

Пристъпвам до вратата. Открехвам я. Навън е черна, непрогледна нощ. С този спътник, в тази нощ…

Лучиано приближава. Чувам стаеното му дишане. Протягам ръка и го хващам за рамото. После се промъквам навън, към неизвестното, което чака и двама ни.

4.

Изгубих представа за времето, сигурно това е първото, което се случва с хората, върнати в миналото. От онази нощ, когато изведох Лучиано от килията, са изтекли само два-три месеца, но ми се струва, че е било преди години. Не зная, може би това чувство идва от бързината, с която се понесоха всички по-нататъшни събития, или от това, че още не съм забравил кой съм. У мен, с моите мисли, живее лекарят от пясъците край Бахир. Той продължава да обикаля оазисите с раздрънкания форд, продължава да се разправя с опърничавия Ханс, и всяка вечер неизменно се връща в Станцията, която си стои на едно и също място и никога не е мислила да го напуска. Даже съм уверен, че ако можех да тръгна оттук, ще стигна в Бахир подир някое време и ще заваря Ханс в двора на Станцията да се рови в колата, а на прозореца ще видя силуета на Дороти.

Празни мисли. Има в медицината такива случаи – наричат се фантомни болки – когато болят пръстите на отрязан крак или ръка. Съзнаваш, че ръката е отдавна отрязана и че я няма, а боли. И мен ме преследват фантомни болки – отрязаните спомени на бъдещето.

Не е справедливо, не е! Аз, човекът от бъдещето, безсмъртният, съм всъщност умрял. Живея с мислите за хора, които не са се родили и кой знае дали ще се родят някога. А за тях, неродените от бъдещето, аз съм вече покойник, изчезнал във времето. Може би това е смъртта – да си вън от времето си.

Сигурно отдавна са ме забравили. Вера е получила некролог: в средата с големи букви – д-р Владимир Деянов, под него – на 38 години и няколко хубави фрази за лекарския дълг, на който съм бил посветил живота си. Представям си лицето ù – учудено, веждите – вдигнати за миг. Но само за миг. Сгънала е некролога и го е сложила в чантичката си. После, между два разговора, е написала на гърба му някакъв телефонен номер. Тя имаше такъв обичай – пишеше телефонни номера върху трамвайни билети. И с това аз съм свършен в съзнанието ù като използван трамваен билет. Сестра Дороти може би е поплакала от обикновено женско състрадание и толкова. Сигурно единствен е тъгувал за мен сприхавият и добър Ханс, с когото непрекъснато се карахме, но подир седмица – животът си е живот – го е погълнала работата. И от мен нищо не е останало, освен няколко разписки за несдадени вещи и недовършени писма, които все започвах и все отлагах. Та и какво искам да остане? Под моето име е теглена черта и сметката е приключена.

За съжаление, не е. Тук, в миналото, тече лято господне 1524-то. Не съм и сънувал, че е имало в Европа град Вертхайм, но явно е имало, защото живея в него. Дните вървят, сутрин и вечер звънят камбаните на „Санкта Ана“ и всичко е от реално по-реално, като площада пред катедралата, който е там от векове, постлан със сив, изтрит от хиляди стъпки плочник. Наоколо строго са подредени, по мястото си в житейската стълба на града – ратхаузът, епископатът, странноприемницата „Трите златни елена“, таверната на минхеер Рогевен, чийто горен етаж държи фрау Елза за своето презирано, но полезно заведение, домът на бургмистъра и по-нататък – по власт и имот – домовете на коншелите.

Зад площада тръгват кривите и стръмни улички, които се провират между слепи зидове и прозорчета, вдигнати високо, с дебели обковани капаци, зарешетени отвътре. Ходя денем из тия улички, слушам как Тине бъчварят удря с дървения чук по бъчвите си, как отсреща пискливо се карат две жени, чувам и виждам всичко. Разминавам се с познати, които вежливо се интересуват за здравето ми и аз за тяхното. Никога не съм бил така жив, както сега. А аз съм умрял, само че никой не знае това.

Не знаят, защото почти не говоря. За достопочтените вертхаймски бюргери аз съм чужденецът, доктор по теология и риторика, със странно име. Идвам отнякъде, пътувам занякъде с имперска грамота и сигурно изглеждам тайнствен в очите им, но един доктор по теология, при това богат, трябва да бъде тайнствен. Ако знаеха… какво ако знаеха? Че идвам от бъдещето? Щяха да ме затворят в някой манастир като луд. Колко ли хора от бъдещето имаме в нашите лудници!

Фантомни болки – това са моите мисли. Дано някога свикна с тях. И въобще, трябва да призная пред себе си, че се излъгах. Помислих, че като се върна в миналото, ще бъда господар на постъпките си. Нищо подобно. Аз съм сатаната и искам или не искам, трябва да играя тази роля. Понякога тя ме забавлява, но повече ме дразни. Не само че нямам свободата да живея както си искам, но винаги трябва да се съобразявам с някого и нещо – много повече, отколкото когато скитах из оазисите. Понякога размишлявам какво да правя, както сега, понякога си говоря, но най-често се надсмивам над себе си. Така е – сатаната също не е бил свободен да постъпва както си иска и положително не му е било весело. А всъщност сигурно в човешката история е имало не само един сатана като мен. Били са много. Изкушавали са глупавото човечество и то е използвало удобните случаи, за да им стоварва греховете си.

Вън трополят стъпки. Повдигам се от обкованото с кожа столче край камината и отмествам завесата на тясното прозорче. Долу минава отряд наемници-швейцарци. Вървят и мълчат. Остриетата на алебардите им святкат в здрача. Коморият им язди напред, но конят му се хлъзва и стърже с копитата си плочника, разваля строя на солдатите. Едно огромно червено слънце се е наболо на камбанарията отсреща.

Лучиано се бави някъде. Каза, че ще дойде тази вечер, но сигурно е останал при някой болен. Той има много работа напоследък и все повече потъва в нея. Подозирам, че прави това нарочно – иска да забрави договора си с мен. Смята, че е продал душата си, и се измъчва, без да го показва. Всички сме такива. Продаваме и купуваме несъществуващи ценности, а после страдаме.

Спомням си онази нощ, след като го измъкнах от подземията на замъка. Нощта на нашия договор.

Долу под нас беше градът. В ниското се трупаха островърхи къщи, нахвърляни без ред една върху друга, замръзнали в съня си. На отсрещния хълм се изрязваха кулите на замъка, далечни и малки като детски играчки. Не ми се искаше да говоря, исках само да стоя така, да мисля, че всичко е сън – мой детски сън от времето, когато ми четяха загадъчни и малко тъжни приказки за глухи средновековни градчета и вълшебници, които летят в такива лунни нощи. Този път аз бях вълшебникът и даже нещо по-лошо. И разбрах защо сатаната носи винаги със себе си скръб.

Сигурно нещо от мен се предаде и на Лучиано, защото видях в очите му учудване. Той помълча малко и каза:

– Това е твоят глас, лукавий.

Вярваше го и затова не питаше. После заговори. Като човек, който няма вече какво да губи, решен на всичко. Като на изповед пред сатаната.

Не ми се иска да си спомням тази изповед. Това беше светът, в който ми предстоеше да живея, един див и жесток свят, и Лучиано ми говореше за него. И за себе си. Онова, което беше премислял в безкрайните нощи край жаравата, сега изплува от спомените, доби плът и кръв.

Помнел баща си, много далечен и блед. Една кула и една килия със зарешетено прозорче. Баща му го вдига на ръце, за да гледа през прозорчето. Долу има градче с остри покриви и изкривени от старост улици, а насреща – катедрала със статуи, по които кацат гълъби. Статуите били живи, те оживявали, когато баща му говорел, защото всяка от тях си имала име. И всичко било просто и добро.

После един ден отвели баща му. Светът в тази сутрин се напълнил с хора, а душата – с ужас. Звънели камбани, вън минавали стражи и говорели нещо неразбрано, но толкова страшно, че той никъде не можел да се скрие от техните думи.

Продали детето в солните рудници на Готкройц, за да изкупи греховете на бащата. Слънцето угаснало, спуснали го в мрак – лепкав, напоен със страх. В тесните срутващи се галерии, където не можел да се провре мъж, влизали само деца като него.

Една нощ избягал. Хванали го и го били до смърт. Оживял по чудо. Край каменните парчета сол, в бледата светлина на лоеничетата ужасът бавно се превръщал в омраза.

И когато сметнали, че е укротен, избягал пак. Някакъв скитник-монах го скрил, научил го да отвръща на юмрука с ритник. Живял сред скитниците, влачил се из пътищата полумъртъв от глад, вил с вълците в дългите нощи. А монахът говорел, че този свят е свят на дявола, и словата му били истинни, защото бил волгер.

После хванали и посекли монаха. Лучиано се спасил по чудо, но запомнил добре думите на посечения. Злото е тук, на земята, крепят го имот и власт и сатаната им се радва, защото те са дело негово.

Не исках да отричам. Гледах бялото му лице, светещо на луната, дългите му пръсти, които се свиваха и разпускаха, като че търсеха шия, и мислех за странните пътища на думите. Те не бяха негови, тези думи. Зад вековете оживяваха тайни сборници на еретици, отчаяни и вярващи люде, превзели живота повече от смъртта. Патарени, катари, албигойци – оракули на бунта, вещатели на края на света.

И тогава си спомних какво значи „волгер“. Това бяха те – богомилите, които се бяха разпилели по света и словото им беше подпалило душите. Бяха ги клали, горили, бесели, но думите бяха издържали повече от людете. „Волгер“ по странните закони на езика значеше „българин“.

Не аз бях негов, а той беше мой – кръв от кръвта на моите незнайни деди, посели смелостта и костите си по неизбродената Европа. Лучиано беше мой и никому другиму нямаше да го дам!

Сушах го и мълчах. Имаше моменти, в които ми беше трудно да го разбирам. Той говореше за хора, които смяташе, че зная, за места и събития, които никога не бях чувал. Разказваше за нощи и пътища, за преспи и смърт, която препуска в конски тропот по петите му, за градове, красиви като приказка. Един грък от Венеция го взел при себе си, посветил го в тайното изкуство да приготвя злато и отрови. Злато не направил, но станал майстор на отровите.

В онзи миг беше страшен. По бялото му лице бягаха тръпки, очите му светеха като очите на котката. По гърба ми лазеше хлад от думите му.

Майсторът на отровите Лучиано надминал учителя си. Защото съзирал във всяка отрова не смъртта, а отмъщението. Знаел дали жертвата ще умре с видения от преизподнята, или бавно ще линее безпомощна, докато измори и отегчи най-любимите си хора. Само смъртта е нищо – всеки умира. Но да чувстваш, че ще умреш, и да виждаш как хората, които са те обичали, вече искат смъртта ти и как скритом се готвят за погребението ти – това било дадено във власт нему, на Лучиано.

И докато по-рано никой не би подхвърлил за кожата му пукнат халер, сега курфюрсти и епископи започнали да си го оспорват. От това Лучиано нищо не спечелил. Животът му се превърнал в нескончаем затвор. Купували ги и го продавали като стока, докато попаднал тук, в отсрещния замък. Искали му да прави злато, а той не можел. Тогава си спомнили, че е волгер. Съдили го, осъдили го и пак му искали злато – смятали, че крие тайната. А той в отчаянието си повикал мен. Знаел, че лукавият не оставя своите слуги.

Същата нощ сключихме нашия договор.

– Приемам! – шепнеше Лучиано. – Бъди проклет, лукавий, аз приемам! И не ще се кая после, а ти!

Той беше решил нещо, но не каза какво.

Така волгерът Лучиано получи безсмъртие, а аз – един опасен спътник. Сега ние двамата сме странна двойка. Един доктор по теология и риторика и приятелят му лекар. Пътуваме от град на град. Уважават ни, но малко се страхуват от нас. Сигурно и хората като кучетата имат шесто чувство и долавят отдалече нещастието. Усещат, че нещо с нас не е в ред.

А иначе всичко е чисто. Теологията е почтено занимание и не е трудно. Аз доказвам съществуването на господа бога. Даже за един посредствен Мефистофел като мен това не представлява особена мъчнотия. Говорят също, че съм добър астролог. Трябва да призная, че за тази доста несигурна слава и аз съм малко виновен. Два-три пъти предсказах някои неща – какво да се прави, трябваха ни пари. Моята младежка любов беше историята и горе-долу зная какво ще се случи в този загубен шестнадесети век. Впрочем не трябва да бъда несправедлив. И докторатите, и имперската грамота заслужих заради съветите, които дадох на Хесен-Нойбург, но това е друга история. С графа и сега сме добри приятели и ще го търся, ако около мен стане горещо. Така е – започвам да мисля, че между ясновидците от всички епохи е имало пришълци от бъдещето.

А Лучиано от отровител стана лекар. Показах му някои неща. Моите скромни медицински познания, с които в собствения си живот не отидох по-далеч от пустинята и Бахир, са за лято господне 1524-то чисто магьосничество. При Лучиано идват на тълпи, пътуват с дни, чакат го с надеждата, че може да вдигне и смъртник от одъра. Това е и добре, и зле. Добре е, защото златото се сипе върху него като Крез, защото му се кланят и има всичко каквото пожелае – от най-екзотичните ястия на трапезата си до най-красивите и глупави жени в леглото си. А е зле, защото ще заговорят – може би и говорят! – че е продал душата си на дявола. И колкото и да ми е неприятно, това ще е самата истина.

Впрочем Лучиано вече не ме нарича „лукавий“, а „мъдрий“ – има известна разлика. И не ме проклина. Мисля даже, че ме уважава. Така, както и аз го уважавам – за смелостта, за омразата му към неправдата и лъжата, за пълната липса на корист и себелюбие. Той още не ми е казал какво имаше наум онази нощ, когато прие безсмъртието, защо го прие. Във всеки случай – не търсеше щастие, нито някакво вечно блаженство. Мога само да подозирам, когато премислям вярванията на богомилите, но не съм сигурен.

Вън се хлопа. Мисля, че е той, познавам начина му да чука. И не съм се излъгал – чувам старческия глас на фрау Марта, моята икономка, която почтително го въвежда.

Лучиано сега е променен, доста по-различен от онази нощ в килията и на хълма. Дългите му черни коси са грижливо сресани и накъдрени. Облечен е богато, далеч по-богато от мен. На кръста му виси елегантна шпага, наметалото и ръкавелите му са обшити със сърма. Но са останали пронизващите очи, които не може да скрие. Богатство и неспокойство лъхат от всяко негово движение.

Фрау Марта се кланя и излиза, а Лучиано пуска наметалото си на моя стол. Няма поздрав, между нас не са нужни много думи.

– Седни! – казвам. – Не стой като статуя!

Вместо отговор той бърка в жустокора си, вади една тънко извезана кесия и я хвърля на масата. В стаята се разпилява звън на злато. Но на мен не ми трябват пари и той го знае много добре. Сатаната не се нуждае от пари. Тази мисъл ме кара да се усмихвам.

– Ти ли я изпрати? – каза Лучиано глухо и заплашително.

Очевидно не се отнася до кесията, а до нещо друго, което ми е още неизвестно, но което ще науча. Винаги се тревожа за него – той е готов постоянно да извърши нещо безразсъдно, донкихотовско. Впрочем дон Кихот от Ла Манча още не се е появил на този свят и има още доста време, докато се появи.

– Седни най-после! – казвам аз. – Какво искаш? Да извадя шпагата и да се бия с теб за нещо, за което нямам и понятие?

Аз всъщност нямам шпага, но това не е важно.

Лучиано сяда, а аз измъквам една дървена кана с вино и пълня две чаши.

– Настроен си философски – отбелязвам. – Да чуем какво си намислил. И не забравяй, че философът тук съм аз.

Той започва да се успокоява, отпива от виното и ме гледа. Както винаги имам чувството, че ме гледа някой друг с неговите очи, скрит зад фасадата на лицето. Намислил е нещо.

– Добро вино имаш, мъдрий.

– Една от малкото безспорни истини – потвърждавам аз охотно. – Друго?

Лучиано оставя чашата и я оглежда внимателно. Няма какво толкова да я съзерцава. Бохемски кристал – виждал ги е, тези чаши са ми подарък. Но това е отделна история.

– Защо ме изкушаваш? – казва той, след като дълго мълчи. – Това не влиза в нашия договор, мъдрий!

Трябва ми доста търпение, за да разбера какво всъщност е станало. То не е много сложно за разбиране. Вчера се е разболял майстор Йоханес Реалдо, един от знатните хора на Вертхайм. Родът Реалдо е род на търговци и лихвари, на благородници, купили благородството със злато, и на тъмни мъже, спечелили това злато. Даже самият епископ Бранда, господарят на Вертхайм, има нещо общо с този род. Разболял се е Йоханес Реалдо, най-старият от братята, и бързо извикали Лучиано. Било късно. Реалдо имал нужда вече не от лекар, а от свещеник.

Лучиано сторил всичко, което знаел. Стоял край смъртния одър на стария Йоханес цяла нощ и днес цял ден, докато болният гаснел. Чувал онази тишина, с която в къщата влиза смъртта, и виждал самата смърт, изправена до главата на болния, но се борил.

– Защо се измъчваш? – питам аз. – Ти в нищо не си виновен.

Той ме поглежда, като че ме вижда за първи път.

– Ти знаеш добре, мъдрий – казва той – защото ти я изпрати! Ти и никой друг! Защо я поставяш на пътя ми?

Малко по малко започвам да разбирам. Не мъртвият Йоханес Реалдо е смутил душата на Лучиано, а живата Маргарита Реалдо, младата му жена.

Ставам, за да не гледа лицето ми, и отмествам завесата. Отвън през обкованите в оловни рамки прозорчета нахлува залезът, стените пламват, виното в чашите се превръща в кръв. Дантелената камбанария на „Санкта Ана“ е като невероятно приказно украшение – черно върху златно. Бие камбана. Това е камбаната за смъртта на стария Йоханес Реалдо. И за любовта на Лучиано към Маргарита.

Ще минат години. Камбанарията ще се събори, ще се събори и Вертхайм, ще го оплячкосат и изгорят в Тридесетгодишната война и никой не ще си спомни за него. Върху камъните ще расте мъх – тъмен, кадифенозелен. А ние двамата с Лучиано ще скитаме като прокълнати в един свят, който ще минава покрай нас, защото няма да е нашият.

Обръщам се. Лучиано седи, затаил дъх. После каза бавно:

– Аз искам Маргарита от теб, мъдрий!

Връщам се пак на масата и доливам чашите. Все едно, не ще отбягна този разговор. По-добре е сега.

– Слушай – казвам. – А аз искам да ми отговориш на един въпрос!

– Питай, мъдрий!

– Защо прие тогава безсмъртието?

Той мълчи, свел устни.

– Какво скри тогава ти от мен? Ти не го поиска за себе си, това зная. Не търсеше щастие, защото всеки стига сам до своето щастие или до смисъла на живота си – това е все едно. Ти беше намислил нещо друго. Какво?

В стаята се спуска тишината. Тя изпълва ъглите, застава между нас – между моя Лучиано и мен. Долу, някъде в приземието, шета фрау Марта, стъпва тихо, за да не пропъди тишината. Но тя се е настанила добре тук. Бледото лице на Лучиано става още по-бледо.

– Ще ми подариш ли Маргарита, мъдрий? Истина за истина.

– Ще се постарая, Лучиано.

Той мълчи миг, после казва остро:

– Аз исках да те унищожа, мъдрий! Исках да бъда безсмъртен, за да те унищожа! Да намеря корена на злото и да го изтръгна. Но ти излезе по-силен от мен. Ти я постави на пътя ми. Аз не желая да бъда безсмъртен – гласът му преминава в шепот. – Не желая, чуваш ли! Искам Маргарита!

Лучиано е прав. Безсмъртието не му е нужно вече, защото смъртта е, която дава цена на нещата. Заради нея бързаме да вземаме, заради нея плащаме все по-скъпо, когато наближава краят.

– Ти искаш да ме унищожиш? – казвам аз. – Това е глупост! Сатаната е много нужен. Нали все трябва да има някой виновен за лъжата, за подлостта, за насилието? Това е. Ако светът остане без сатана само един ден, този ден ще е истинският ад, защото друг ад няма. Изпий сега виното и да помислим малко как да се добереш до натъжената вдовица!

Той ме гледа като лунатик, а аз си мисля за онази легенда – Фауст и Мефистофел. Значи Фауст съвсем не е търсил собственото си щастие. И Маргарита съвсем не е била онази смирена дъщеричка. Вековете са изопачили истината за Лучиано волгера. Моят Лучиано – потомъкът на еретиците-богомили. Само че какво ще стане по-нататък?

По-нататък не става нищо особено. Лучиано се изправи, той е дошъл на себе си.

– Добре – процежда той. – Ти обеща, мъдрий! Помни, че обеща!

Изобщо – добре се разбираме, няма какво да се каже.

Изправям се и аз.

– Нали нямаш нищо против да дойда с теб? – питам – Не ти ли се нрави моята компания? Ти и без друго ще я имаш во веки веков!

Намествам и аз нещо на гърба си и излизам. Трябва да видя как мога да устроя тази работа между Лучиано и Маргарита. А най-доброто място, където човек може да разбере как се устройват „тези работи“, е безспорно таверната на минхер Рогевен.

5.

Няколко стъпала надолу и вход. Така е задимено, че в първия момент с мен става нещо съвсем прозаично – започвам да кихам. След това свиквам. Димът даже е приятен. Той е от голямото огнище, на което се въртят, набодени на дълги шишове, десетина пилета. Под сводовете се носи онзи неясен, но многозначен шум, който поглъща всички останали шумове и в който човек постепенно потъва и се отпуска.

Когато димът престава да ми люти в очите, виждам, че таверната е пълна. Покрай дебелите маси са насядали вертхаймските мъже – ковачите от улицата край реката, тъкачите от двете манифактури, лозарите, коларите, селяни, дребни търговци и прекупвачи – хора, които цял ден се блъскат из Вертхайм и полята наоколо. Те говорят, смеят се, лениво отхлупват капачетата на каните си с бира и преживят пържените хлебчета с мас, които фрау Рогевен така вкусно умее да приготвя. Ратаите на минхер Рогевен плуват в дима, между гласовете, вдигат празните кани и веднага поставят на местата им пълни.

Ние с Лучиано не сме за тук. За по-отбраните гости – за коншелите, пасторите и хората, които държат парите в този град, има една стая зад огнището. Там прислужва лично фрау Рогевен, дебелата стопанка, която сега наглежда пилетата над жарта. Трябва да имаш поне хиляда дублона в злато или стока, за да се запътиш към тази стая.

Фрау Рогевен ни вижда, бърза насреща ни и се кланя. Може да нямам хилядата дублона, но имперската грамота и известното ви приятелство с ландграф Хесен-Нойбург ни отреждат място само между най-тачените гости. А и Лучиано вече е достатъчно познат в града.

В стаичката седят пет-шест души – двама от коншелите, пасторът – отец Фром, и сукнарят Мюлхоф. Коншелите познаваме едва-едва, но със сукнаря и пастора сме се срещали и друг път. Колкото отец Фром е добродушен, затъпял от бира и леност, толкова Мюлхоф е зъл и завистлив. Чудя се даже дали съществува нещо, за което Мюлхоф да не може да завижда. Даже ако умреш, той ще завижда, защото ще мисли, че ти ще попаднеш в рая, а той – не.

Разменяме си обичайните приветствия, изчерпателни сведения за здравето и сядаме с Лучиано край пастора и сукнаря. Появява се мигом пълната като месечина усмивка на Фрау Рогевен и заедно с нея – две огромни кани бира.

Темата на разговора е една и не може да бъде друга – смъртта на майстор Реалдо, за която тази вечер разказва цял Вертхайм. Никой не е обичал стария, повече са се страхували от него. И сега сукнарят дава простор на злобата си, примесена богато с пожелания господ да опрости греховете на стария, който впрочем си е имал добра колекция от грехове.

– Все пак добър човек беше майсторът – казва сукнарят – и всички се надяваме, че бог му прати тиха смърт!

Последните думи са отправени не към мен, а към Лучиано. Мюлхоф тайничко се надява Лучиано да разкаже в какви страшни страдания е умрял майстор Реалдо. Съчувствието на лицето му е просто изумително – даже и за мен като сатана.

– Аз бих ви… – започва Лучиано.

Той се готви да каже нещо по-остро, но аз го изпреварвам. На мен Мюлхоф ми трябва.

– О, минхер, това е лекарска тайна! – намесвам се аз. – То е същото, както ако отец Фром би разказал някоя изповед, нали, отче?

Отец Фром ме гледа със сините си очички и кима. Той въобще не обича да говори много, а още повече в такива случаи.

– Тежко на нещастната фрау Реалдо – въздъхна Мюлхоф – толкова млада и вече вдовица! Вие не сте оттук, минхер, и не знаете, но хората си спомнят, и то добре…

По-нататък следва какво си спомнят хората. Лучиано се оживява и го прави съвсем нескрито. Това не отбягва от взора на хитрия Мюлхоф, който за миг го изглежда любопитно и продължава да говори. Маргарита била омъжена малка, почти веднага след конфирмацията. Било преди десетина години, още докато старият Реалдо не бил грохнал. Маргарита била дъщеря на вдовица, имала само един брат, който се бил запилял някъде, и хората разказвали, че го виждали из Тюрингия като наемен солдат. Всички роднини, целият род Реалдо бил против тази сватба, но старият, упорит и зъл като бесен вълк, наложил волята си. Не, за Маргарита никой нищо лошо не можел да каже, но сега хората сигурно ще започнат да говорят…

Мюлхоф бъбри – бирата леко го е хванала. Забелязвам с края на окото си как Лучиано свива юмруци, и го ритам под масата. Той се озърта и се опомня, но очите му светят гневно.

– Не съм чул нищо лошо за фрау Реалдо – казвам аз бавно, като се взирам в Мюлхоф. – И сигурно и отец Фром ще потвърди същото.

Мюлхоф се усмихва тънко.

– Ще потвърди. Тя е всеки петък при вас в изповедалнята, нали, отче?

Пастор Фром кима. А в моя ум се ражда един план. План, достоен за Мефистофел. Искат да бъда сатана? Ще имат сатана!

Мюлхоф надига каната си, говори за това и онова, връща се пак на смъртта на стария Реалдо и младата му вдовица, а аз продължавам да ритам Лучиано под масата. Ако не правя това, той просто би скочил и хванал за гушата този сукнар. Но още не му е дошло времето.

Подхващам дълбокомислен разговор с пастора на богословски теми. Не че особено ме интересува, но това влиза в плана ми. В края на краищата го каня да почете с присъствието си моя дом. Което значи, че много скоро ще му върна посещението. Ще изтърпя няколко часа разговор с пастора. Лучиано трябва да има Маргарита, затова ще го направя. Той си продаде душата, за да ме унищожи – мен, в когото вижда въплътени болката и страданието на света. А освен болка и страдание не е имал нищо. Той трябва да притежава Маргарита.

Коншелите на масата бъбрят, одумват бургмистъра и другите коншели от ратхауза. Мюлхоф се примъква към тях, за да чуе нещо, което ще му влезе в работа, пасторът ме гледа със сините си очички и не зная какви мисли се въртят зад тях.

Допиваме си бирата и в този момент чуваме оттатък, в голямото помещение, необичаен шум и викове. Надниквам, димът отново ме удря в очите. Нищо особено. Нахълтал е един взвод от солдатите-швейцарци на херцога и са изблъскали от масите неколцина ковачи и колари, за да насядат. Затова са ругатните и виковете. Изблъсканите се разпиляват по съседните маси, мърморят още малко и отново под сводовете се понася многогласният шум на таверната. Солдатите си поръчват пиво, пържени хлебчета и една празна глинена чаша. Слагат в нея зарове и започват да ги търкалят по масата. Играят още на грошове, но всеки знае как свършват техните игри – с извадени ножове и кръвясали очи. Затова татко Рогевен тревожно се върти наоколо.

Двамата с Лучиано ставаме, леко замаяни. Вървим покрай сводовете, прескачаме протегнати нозе, поздравяваме някого, други ни поздравяват – Лучиано на мнозина е помагал. Минаваме покрай масата на солдатите и коморият им отдалеч маха на Лучиано. Този коморий живее втори живот. Една нощ му забиха кама в гърдите и никой не вярваше, че може да прескочи гроба – бяха го изповядали. Но Лучиано го вдигна. Коморият не знае, че трябва да благодари не само на Лучиано, а и на дявола. Сега хвърля заровете и маха на Лучиано да седне до него.

Щом го канят – да иде. Обидно би било да се откаже. Лучиано ме поглежда, швейцарците се разместват, за да го настанят, а аз оставам да стърча зад гърба му. За тях само Лучиано е важен, защото ръката му на магьосник няма цена. Аз съм никой – някакъв отвеят учен.

Играят наистина на грошове. Получили са солдатската си заплата в сребърни талери, но още не бързат да ги разменят. По-скоро засега опитват бирата в каните.

Залагат и хвърлят поред. Костените зарове тракат по масата, въртят се и спират. Някой печели, някой губи, но ядове още няма. Грошовете се местят спокойно покрай каните.

Лучиано е последен, той въобще не е играч. Той така несръчно раздрусва заровете в чашата, че разсмива всички. И сам той добродушно се смее, но докато го гледам, ме завладява особено напрежение. Няма от какво да се тревожа, но чувството расте и аз го познавам – това е страхът от предстояща опасност. Оглеждам се крадешком наоколо. Няма откъде да се появи. Майсторите и подмайсторите от Вертхайм си пият спокойно бирите, гълчавата в таверната е както обикновено, а тук, около масата, са солдатите. Те са приятели на Лучиано и никой не би посмял и с пръст да ни бутне.

Лучиано вади един сребърен талер, слага го пред себе си и хвърля. Заровете подскачат весело и спират. Три кръста. Пълна печалба. Солдатите избутват грошовете си и беззлобно ругаят – така е било винаги, щастието идва при най-неопитния. Лучиано трябва да хвърля пак, трите кръста му дават право на това.

Той се смее – печалбата и парите не го интересуват, но разбира се, му е приятно. Раздрусва чашата и я захлупва, после я вдига.

Наново трите кръста.

Дъхът ми спира, аз вече зная откъде идва страхът ми. Солдатите се взират в заровете и мълчат удивени. Някой казва нещо полугласно, но пак млъква. Лучиано също се чуди, после ме гледа подозрително през рамо.

– Да си вървим! – казвам с чужд глас.

Но така не може. Той трябва да хвърля, докато предаде чашата на следващия. Върти я, заровете в нея тракат, десетки очи като омагьосани следят ръцете му.

Аз съм сигурен, моят страх не ме лъже – наново са трите кръста. Старая се да не мисля за тях, даже не ги гледам. Наоколо се спуска гробно мълчание. От съседните маси надигат глави. Никой не е свикнал да вижда мълчаливи солдати. Какво става?

Лучиано се опира с две ръце на масата и се изправя. Като по даден знак тежко се изправят и другите. Искам да го хвана за рамото и да го измъкна, но разбирам, че ще е безсмислено. Той трябва да играе.

Лучиано даже не разклаща сега чашата. Само поставя заровете в нея и я обръща.

Трите кръста.

Една кана пада от масата и начупва тишината на късове. Тогава Лучиано побеснява. Сграбчва хищно заровете, натиква ги в чашата, хвърля. Аз не гледам, зная какво има там, на масата.

В очите на солдатите удивлението се сменя с ненавист, после със страх. Те мълчаливо отстъпват, някой посяга към ножа си. Кръгът около нас се разтваря.

Лучиано е бял като мъртвец. Той вдига чашата и с всички сили я удря в пръстения под. Но тя не се счупва, дрънва глухо и се изтъркулва някъде. Той посяга към заровете, ръцете му треперят, заровете се плъзват като живи и пропадат под масата. Светлината на лоеничетата гори в среброто.

Той се обръща и тръгва. Кръгът около нас се разкъсва, ние крачим към вратата. Аз вървя като механизъм, нагласен да върви, без нито една мисъл в главата. Само искам да стигна по-бързо вратата, да излезем навън, нищо друго.

Вървя и виждам един от солдатите. Той стои по-встрани и ме гледа без страх, но и без съчувствие: така, както ме гледаше онзи – Сибелиус. Същото изсушено лице без бръчки и без възраст, същите дълбоки, пронизващи очи. Защо не съм го виждал досега?

Но аз нямам време да мисля кой е този солдат. Крача с чувството, че ще забият нож в гърба ми. Излизаме и чувам как в тишината някой казва глухо:

– На този… дяволът държи ръката! Самият дявол!

6.

Седим с пастор Фром и разговаряме на възвишена тема – спасението на душата. Кротко и спокойно, както подобава на двама знаещи. Виното на пастора е чудесно, обедното слънце прозира през завесите и плете своите дантели върху мозайките на пода. Пасторът ме гледа със сините си очички и се усмихва с устните си.

Защото и двамата знаем много добре за какво разговаряме така кротко и спокойно. Не за спасението на душата, а за продажбата на душата на Маргарита Реалдо.

Пастор Фром съвсем не се чуди, когато извадих обшитата със сърма кесия и я положих на масата. Той като че беше очаквал това. Само се вслушва леко в звъна. Да, злато беше.

– Щастлив съм, достойни отче, че аз, чужденецът, се радвам във вашия град на такова гостоприемство, и не намирам думи да изразя своята признателност…

И така нататък. Лично към него. Нека приеме моя скромен дар. Нека го употреби, както намери за добре – за нищите, за онези, които нямат покрив над главите си, за гладните и босите.

Слънцето плете по мозайките своите дантели, както аз изплитам фразите. Пастор Фром седи достойно и се усмихва с устните си. Той приема. Моето добро дело няма да остане незабелязано. Има Един, който вижда и който знае. Всичко, дадено за спасението на душата, е дадена Нему.

Кесията седи между нас. Значи, трябва да дам още.

Аз се трогвам от неговите слова. Бъркам в жустокора си и вадя още една кесия – колкото първата.

Слагам и нея на масата и се понасям по вълните на красноречието. Никога не съм говорил така красноречиво и възвишено. Нека се грижат добри люде за болните, нека те се молят за спасението на душата ми и да славят Него, единствения и милосърден. Друго не желая.

Мисля си все пак колко ли ще струва Маргарита Реалдо. Нещо прекалено скъпа ми се вижда. Ако пасторът пак започне да развива тезата за Оня, който вижда и знае, ще трябва да го ударя на пазарлък.

Но и пастор Фром, изглежда, преценява, че не бива да се прекалява при спасението на душите, защото става, взема кесиите и се кръсти. Следвам го и аз в кръстенето. Ние сме абсолютно единодушни.

После той сяда пак, примигва с очичките си и пита:

– Е, синко, аз съм само един стар и болен човек, но какво може да стори един стар и болен човек за тебе, знаещия всички науки?

Аз не искам нищо особено. Просто – неговото снизхождение към грешните, защото кому можем да бъдем съдии ние тук, на този свят?

Той напълно одобрява моята теза за неподсъдността и за прошката. Седи и кима.

Точно така искам да седи и да кима и да не знае колко време се бави Маргарита Реалдо в изповедалнята. За останалото ние с Лучиано ще се погрижим – църквата „Санкта Ана“ има няколко изхода. Маргарита Реалдо ще идва всеки петък за опрощение на греховете си.

Пастор Фром премисля. Претегля в ума си тежината на моите кесии и тежината на греховете – бъдещите грехове на вдовицата. Мисли дълго, отпива от чашата си и аз – от моята. После казва:

– Аз, синко, съм стар и болен човек. Очите ми отслабнаха, ушите ми недочуват. Но в едно съм съгласен с теб, знаещия науките. Трябва да прощаваме на каещите се!

Това за отслабналите очи и недочуващите уши е ясно. Споразумяхме се. По-нататък?

Пасторът се усмихва, този път и с очите си.

– Синко – каза той – а твоето злато наистина ще отиде, за да подкрепим нищите. На мен то не ми е нужно, за какво ми е? Грешният ще греши и нека го съди Онзи, който има право да съди единствен. По-добре е да нахраним гладния и да облечем голия!

Странното е, че казва истината. И сега разбирам, че той е доста по-умен, отколкото предполагах. С него или без него – Лучиано ще върши глупости. И Маргарита няма да го отблъсне. Нека една грешна любов да плати дълга си към хората с просеник и кълчищни ризи. А господ си знае работата. Впрочем с удоволствие установявам, че пасторът вярва толкова в господ, колкото и аз.

Пием виното и мълчим.

– Синко – подема пак пасторът – нещо не виждам напоследък твоя приятел в божия дом.

– Достойни отче, той помага от сърце и душа на болните и страдащите.

Казвам го като оправдание, но си мисля, че трябва да предупредя Лучиано. Пасторът може и да не се досети, че Лучиано е волгер и че се отвращава от църквата, но ако така продължава – ще проличи. Той и без друго ще натрупа доста грехове в идните дни, а който има много грехове, трябва и много да се моли.

– Тялото, мъдри синко, е нищо – казва пасторът.

Странни ми са тези хора, наистина. Отричат греховната плът, но това съвсем не им пречи да се грижат добре за нея. Мъдруват, че всички страдания са от бога дадени, но тичат за Лучиано, щом имат нужда от него. Почти нищо не знаят за болестите, а и това, което са знаели, са забравили. Суеверни, лицемерни, горди, храбри, объркани – сграбчили като удавници своята лъжлива вяра и не желаят да видят, че е лъжлива, защото смятат, че ако я сринат, ще се събори целият свят. А той, слава богу, доста добре си стои на краката и ще продължава да си стои през идващите столетия. В това поне аз съм сигурен.

– Ще поговоря с моя приятел, достойни отче – кимам аз разбиращо – и вярвам, че той ще се вслуша в думите ми.

Ще се вслуша – вятър! Лучиано никого не слуша. Само от мен малко се бои и не мога да разбера доколко ме ненавижда. Сега е загубил главата си по Маргарита и мога само да гадая какво ще произлезе от това. Нищо добро, във всеки случай.

Прехвърлям разговора с пастора в друга посока, споделяме последните новини. А те, новините, се движат така бавно, че умират от старост по пътищата. До нас стигат само далечни отгласи от неща, които са били, а може и да не са били. Някой воювал с някого, избивал и продавал в робство. Някой тръгнал занякъде, пътувал през седем морета и намерил страна, в която планините били от злато, а хората ходели голи и не се срамели от греха си. Антихристът бил слязъл на земята в образа на някой си Люмер и говорил на хората да не вярват в истината. А в Тюрингия ратаите палели плевните на замъците и се събирали по горите.

Наострям уши. Тюрингия не е толкова далеч, само на три дни конски ход и пасторът със сините очички съвсем не подозира какво ще излезе от това палене на плевните. Сега сме 1524-та година и на мен ми е добре известно какво ще следва в близките десетина години. Най-малкото – трябва да потърсим с Лучиано някое по-спокойно местенце. Само да приключим тази история с Маргарита Реалдо и веднага се махаме!

– Лоши времена идват, мъдри синко – казва пасторът. – Неверниците се въоръжават, света искат да променят. И знамения има всякакви!

За знаменията и аз съм чувал. Опашата звезда. Пророци. Вълк, който обикалял из горите и говорел с човешки глас.

А войната си е война. Тя ще започне и без знамения и ще бъде дълга и кървава, такава, че наистина и на вълците ще им се доще да проговорят с човешки глас и да кажат на хората някои истини.

Размишляваме още за Тюрингия, за господарите и ратаите и ставам да си вървя. Разделяме се и на вратата пасторът казва:

– Нека бъде с теб и с твоя приятел божията милост, мъдри синко! И нека тя никога не ви напуска!

Това звучи почти като предупреждение.

Вървя по плочника и обмислям казаното. Имаше наистина нещо в думите на пастора. Иска да предпази, но от какво? Не от Маргарита, защото за нея той даде съгласието си. Значи – за друго.

Предупреждение имаше и със заровете в таверната. Там беше Сибелиус, историята беше в неговия стил. Но какво искаше да ни каже? Може би Лучиано все пак по-добре знае?

Да. Знае и крие от мен!

Вървя по тесните криви улички, натиснати от зидове и къщи. Над бръснарницата виси легенчето на бръснаря. Дървен чук над вратата на бъчваря. Децата на Тине играят по камъните. Играйте, деца! Играйте, но отстъпете, защото не знаете кой минава покрай вас! Минава един немного щастлив човек, който е вън от своето време. Той ще ви види да растете, да се жените, да раждате, да гледате внуци. Ще ви вижда по пазарищата, в затворите, в катедралите – навсякъде. Ще ви вижда, когато се измъчвате един друг и когато послушно лягате в ковчезите, ще ви вижда и тогава, когато и споменът за вас ще е забравен – във вашите внуци и правнуци. Отстъпете, деца!

Интересно, как ли ще изглежда Вертхайм след сто години, след двеста? Тези къщи ще се съборят и безкрайно търпеливото човешко племе ще построи други. После ще се съборят и те. Но аз ще бъда. Все така немного щастлив и немного нещастен. Ще виждам как се мени всичко. Планините ще обрасват с гори, горите ще умират. Но аз ще бъда. Камъните ще се разсипват в пясък и вятърът ще го разнася по четирите краища на света. Но аз ще бъда.

Не е лесно да си безсмъртен, това вече разбирам.

7.

Не мога да се освободя от чувството за нереалност, то ме преследва навсякъде. Във всичко, което правя, има от него – като че съм призрак, пратен да смущава духовете. Всъщност аз наистина съм призрак, но не желая да го осъзная. Почти не излизам, повече стоя затворен в стаите си, защото стените около мен създават увереност. Навън съм несигурен. Каменните домове на Вертхайм, зидовете, плочниците – всичко ми изглежда като декор, който би се разклатил, ако го блъсна малко по-силно и зад който бих могъл да погледна и да видя, че няма нищо.

Хората също ме смущават. Те ходят, разговарят, смеят се или вият от мъка, но не са живи. Зад всеки от тях аз виждам бъдещето му, виждам какво ги движи и накъде отиват. И щом ги погледна с очите си на призрак, който ще се роди след векове – те избледняват, превръщат се в механизми, в някакви добавки към декора.

Само сънищата ми са други. В това е абсурдът. Там аз съм истинският, там няма хора-механизми. Там Вера се смее истински или ме лъже очарователно-наивно, моят град под Витоша блести вечер в синкавите си слънца, има болни, които чакат от мен помощ, има здрави, които ме обичат или мразят. После отивам в оазисите и даже пустинята е по-добра от Вертхайм – чуждия и омразен Вертхайм. Разправям се с Ханс и го ругая за нескончаемите му хитрини, препускам с раздрънкания форд, който цвили като стар боен кон, слушам над главата си пясъчните бури.

А после се събуждам и дълго лежа без сили и без мисъл.

Тежко и горко на сатаната, ако е бил сатана като мен! Ставам, влача се из стаите, надничам зад малките прозорчета, стегнати в оловни рамки. Долу фрау Марта шуми тихо, живее си някакъв свой живот и сигурно отдавна би ме напуснала, ако не беше богатата заплата. Тя се бои неизказано от мен, виждам страха в очите ù. Не мога да ù обясня, че не трябва да се страхува, защото аз съм само един нещастен призрак – нищо друго.

Но и фрау Марта, и Тине бъчварят, и фрау Елза, и пастор Фром, и даже онзи подлец Мюлхоф си живеят в своето време и са щастливи посвоему.

Понякога, когато си мисля за тяхното време, се развеселявам и това са от малкото ми весели минути. Ходя из стаите и се смея на глас. Та това е времето на хуманизма! На големите човешки идеи, на проблясъците на духа, на Еразъм и Рабле, за които сме чели по учебниците си!

Хуманизъм! Аз много съм идеализирал това време. Насилие, робство на духа, мрак и безсмислена жестокост – не мога вече да уважавам това време на хуманизма. Някъде по килиите се крие Еразъм. Той вече е написал своята „Възхвала на глупостта“ и сега се проклина за моментната си смелост. А Франсоа Рабле е още монах-францисканец и учи премъдростите на писанието в манастира Фонтене льо Конт. Седи, трупа омраза и не знае, че като напише „Гаргантюа и Пантагрюел“, му предстои да изкарва хляба си под чуждо име с лекарския скалпел, защото просветеният монарх Франсоа I ще го погне из цяла Франция.

Кого да уважавам? Ландграф Хесен-Нойбургски, който се разтрепери като лист, когато му пророкувах някои нещица? Та той искаше веднага да ме прати на ешафода и се усмири само когато го заплаших, че е омагьосан да умре в страшни мъки един час след мен. Повярва глупакът, и не можеше да не повярва! После станахме приятели и побърза да ме отправи с грамотата си, която сега ми отваря всички врати. Повече бих уважавал фрау Елза – тя е видяла и патила жена. Знае всичко, което трябва да се знае, за да можеш да се промъкнеш в този лабиринт от безправие и жестокост, и е добра към жените в своето заведение, колкото може да бъде добра.

Не мога за уважавам никого, защото никой не ми е равен.

Може би – само Лучиано. Той е избухлив, честен, смел, злобен и еднопосочен като меч. Неговата съвсем безразсъдна обич към суетната Маргарита го прави по човек, иначе той би бил каменен идол. Когато го сравнявам с другите, в душата ми, която иначе така е загрубяла, се промъква мъничко гордост. Това е той – възпитаникът на богомилите! Потомък на хората, които подпалиха въшливата черга на средновековна Европа и сами изгоряха на кладите. Искам да му подам ръка, да го науча на нещо, което не знае, но не мога – той върви по своя път и може би аз само ще му преча.

Защото той върви по своя път и ме мрази. Мрази ли ме? Не зная, но положително има моменти, когато ме мрази. Той не може да примири съвестта си с мен и страда.

Зная кога страда най-много. Когато на Пазарния площад вдигнат ешафод и изкарват железните клетки с осъдени. Той, безсмъртният, е винаги там и гледа със свити юмруци и стиснати зъби.

И аз ходя там. Площадът винаги така се пълни, че просто няма къде да се провреш. Такова представление не винаги се случва, а пък и хората от ландграфа оглеждат – кой не е дошъл. Тълпата се натиска отвсякъде, долу край катедралата евреите-продавачи нареждат своите масички с пиперени сладки, игли, конски гребени, мъниста и обеци, децата надуват свирки или плачат за свирки. Вървят монаси, препасани с въжета, и никой не знае какво мислят под прихлупените качулки. Празник.

И аз се пъхам из тълпата и слушам хората. Те много говорят, но не за това, за което са дошли. Можеш да чуеш последната история как епископските стражи едва не заловили лудия Николаус при вдовицата на Оле и как се измъкнал през зимника. Май не е много луд, този Николаус! Или как минхер Шванцер продал изгодно сукното, макар че цените тази година са ниски, защото няма война… Говори си тълпата. А около ешафода стоят швейцарците. Едри, високи мъже с тъмен поглед. Странен народ са тези швейцарци – наемници на ландграфа. Сядат по таверните и пият, но не се напиват – страхуват се. Знаят, че никой не ги обича. Мълчат и пият, после се бият помежду си.

Последния път видях на площада Лучиано. Стоеше облегнат на зида на катедралата. Видя ме и той и очите му светнаха от злост.

– Дошъл си, а – процеди той – да видиш душите на… онези? – и кимна към ешафода.

– Успокой се! – казах аз примирително. – Те нямат души. И аз съм дошъл като другите и… като теб.

Но той не се успокояваше.

– Лъжеш! Защо са тук всички тия? А?

– Много просто. Искат да почувстват радостта, че живеят. Къде другаде, ако не тук, и кога, ако не сега?

Той мълча, после каза:

– Ти си прав както винаги, мъдрий. Как иначе ще живеят тези, които сега тук се тъпчат и източват шии, за да виждат по-добре? Нали довечера ще се върнат във вонящите си дупки? Нали трябва да са доволни, че все пак живеят, макар и в дрипи, и да заспят спокойно, защото има и по-лошо? Ти си прав.

– Я по-тихо! – казах аз и се огледах. Стори ми се, че един продавач на просени питки много се ослушва и все се навира към нас. Но Лучиано въобще не ме слушаше:

– Това е! Всички искат да са вечни. Затова идват тук, подлеците!

– А ти да не си по-добър? – запитах аз. – Въртиш се около… хм, тази, около която се въртиш, и не можеш без нея. То е същото. Искаш да си вечен! Само че не го разбираш.

Той ме погледна така, че ако можеше да ме убие с поглед – би ме убил. Но призрак не се убива.

– Ти да не мислиш, че те обвинявам в нещо? – подхванах аз, когато разумът му се върна. – Ни най-малко. И напразно си създаваш угризения!

Той искаше нещо да отговори, но тогава изведоха смъртните и тълпата така зарева и така се залюля, че го изблъскаха някъде и го изгубих. Положително беше побеснял, но после щеше да размисли.

А когато един безсмъртен размисля, винаги е от полза.

На Лучиано това му трябва, защото той непрестанно е готов да се забърка в някаква история, от която после го вадя с голям труд.

Както беше историята с Петрус – един от коншелите в ратхауза. Не мога да си спомня без яд тази история.

Минхер Петрус се беше залежал, целият изкривен, без да може да мръдне. Изредиха се всички малко-много знаещи, пускаха му кръв, гряха го на пясък – нищо не помогна. Само за Лучиано не пожела да прати – боеше се сигурно, че ще му вземе много скъпо. Което е право. Лучиано наистина не прощаваше на такива скъперници като него.

Един неделен ден Лучиано дойде при мен. Видя ми се развеселен. Тъмните му очи се смееха на бледото лице.

– Какво има? – попитах аз. – Щом си весел – не е на добре, пак нещо си намислил!

– Вярно е, мъдрий! Намислил съм да излекувам Петрус кривия.

– Откога такива намерения?

– От днес, мъдрий. Днес след литургия викарият излезе пред притвора и обяви, че благочестивият раб божи Петрус ще даде сто дублона на онзи, който с божия помощ го вдигне на крака и го излекува от тежката болест. Представяш ли си, ако го излекувам и трябва да даде сто дублона? Той ще се простре отново и ще умре!

– Това си го избий от главата! – казах аз. – Петрус да ти даде сто дублона! Няма да го бъде.

– Не ми е до парите – каза Лучиано – а до това да го накарам да плаща! Петрус друго не заслужава – един по един да брои дублоните!

– Няма да го бъде! – повторих аз.

Но Лучиано не ме послуша. Отишъл и – какво е правил! – но на втория ден вдигна Петрус кривия. На края на седмицата Петрус отиде на литургия.

Вечерта Лучиано пратил слугата си за парите. Но Петрус не само не дал нищо, ами и казал да набият слугата!

– Твоят господар – казал Петрус – е слуга на дявола! Обещанието беше да дам сто дублона, ако някой ме излекува с божия помощ, а той нито веднъж не спомена светото име господне! Значи, твоят господар нарочно ми е пратил тази болест, за да вземе от мен сто дублона!

И набили слугата.

Чух само виковете по уличката и пратих фрау Марта да разбере какво става. Тя се върна на минутата и ми разказа. Битият отишъл при господаря си Лучиано и какво ще стане – никой не знае.

Изхвърчах като вятър и през цялото време, докато тичах към Лучиано, бях със свито сърце. Ясно беше – предизвикваха го, за да му отмъстят, че беше правил добро.

Срещнах го на прага. Беше наметнал пелерината си накриво, под нея се подаваше ефесът на шпагата му. По лицето му нямаше капка кръв.

– Спри се! – казах аз. – Заповядвам ти да спреш!

В отговор той само измъкна шпагата си. Щеше да ме прободе.

– Махай се! – зарева той. – Махай се, черна сило! Дошло е време всеки да получи своето!

– Не е дошло още! – пресякох го аз. – А ти си един глупак и нищо друго! Кому оставяш Маргарита? На старците от ратхауза?

Това го отрезви. Той още държеше острието пред гърдите ми, но ръката му затрепери.

Аз ритнах ефеса и шпагата се изтърколи по плочите.

– Прибирай се! – заревах този път аз. – Не виждаш ли, че те това чакат, а ти се навираш в ръцете им! Назад!

И тъй като той още стоеше като пън на вратата, наложи се да пусна в ход пестниците си, за да го изблъскам. Вкарах го вътре.

– Слушай! – казах аз запъхтян. – Повярвай ми, няма да мине и седмица и ти ще бъдеш отмъстен! Вярваш ли ми! Кога съм те лъгал?

Той стоеше и ме гледаше, но вече не тръгна. Мислеше за отмъщението, което му обещах.

А то дойде много просто. Точно след седмица Петрус отново се строполи на легло – този път още по-зле, отколкото преди. И всички обвиниха него, а не Лучиано. Никой не знаеше, че такава е болестта.

Така – в зло и добро – вървяха нашите дни.

8.

Когато сега размишлявам върху събитията, които последваха, мога да открия в какво сбърках. Правих това, което смятах, че е нужно да правя, за да бъде всичко добре. А излезе лошо. Може би в това е проклятието на всички Мефистофели – даже когато искат да сторят добрина, вършат зло.

Аз не разбирам хората от този век, в това е всичко. Пришълците от бъдещето не са разбирали хората, сред които са попадали. Опитвали са се да оправят – с най-добри чувства, разбира се! – неща, които са им били чужди. И резултатите са били печални. Легендите за сатаната се умножавали, благородното човечество му пришило опашка, подковало го с копита и го дарило с порядъчна доза злина. А Мефистофелите (защото те не са били един, както ме увери Сибелиус) искали да помагат. Като гледам неразбориите, които аз създадох – добре са помагали – няма какво да се каже!

Най-напред се объркаха историите около изкуството на Лучиано да лекува – изкуство, на което аз го научих. Той беше умен и можеше, имаше вродено чувство за болестта и на мен ми беше приятно да му разказвам неща, които сам знаех. Но той беше така дързък и самоуверен, че настройваше всички против себе си. Даже болните, които беше вдигнал от легло, се обръщаха срещу него и гледаха повече да не го срещат.

– Това пак ти си го измислил, мъдрий! – казваше Лучиано. – Най-много да мразим онези, които най-много са ни помагали!

Аз обикновено не отговарях на горчивите му забележки, защото знаех колко е страдал, но веднъж ми прекипя.

– А ти, какво искаш? Да знаеш и да можеш, без да платиш нищо за това? Без да заслужиш поне малко омраза? Така ли, Лучиано?

Той ме загледа, помисли малко, после се засмя:

– Значи, така… както тогава при дървото, с ябълката!

Сега беше мой ред да го гледам и да съобразявам. Разбира се, онази смешна легенда за дървото на познанието и за змията! Значи и тогава е имало някой, който е живял не в своето време и се е опитвал да учи на разум човечеството. А то после струпало за свое собствено оправдание всички световни грехове на неговата глава.

Исках нещо да му отговоря, но после махнах с ръка и се засмях и аз. Интересно как ли си представяше Лучиано, че мога да се превръщам в змия.

Така вървеше. Лучиано лекуваше, както аз го бях научил. Помагаше и събираше ненавистта на вертхаймци. Тичаха, когато се нуждаеха от опитната му ръка, но се бояха от острия му език. Само страхът от граф Хесен-Нойбургски задържаше Вертхайм да не ни посочи градските врати. А и ние отдавна да си бяхме отишли, ако не беше Маргарита Реалдо. Лучиано беше луд. Луд и щастлив. И, изглежда, само в тези дни не съжаляваше, че си е продал душата. Пастор Фром изпълняваше договора съвсем добросъвестно, не можехме да се оплачем от него.

Не, работите не вървяха добре, моето чувство не можеше да ме лъже. В Тюрингия ратаите започнаха да палят не само плевниците на замъците, а и самите замъци. Бяха пратени наемници срещу непокорните, но от солдатите не беше се върнал никой. А във Вертхайм хората станаха затворени – не ни поздравяваха. Опитах се да предупредя Лучиано, но той не желаеше да ме слуша.

– Ти можеш всичко, мъдрий! – казваше той. -Даде ми Маргарита, бъди добър да се грижиш за мен и за нея!

И аз се грижех както можех. До нощта, в която се върна брат ù. Очаквах този брат, имах мътното предчувствие, че ще се върне и че това ще е краят на щастието на Лучиано. Но не подозирах, че той ще е такъв.

Валентин се върна в една късна есенна вечер. През деня беше облачно, но вечерта задуха вятърът, разгони облаците и небето стана червено и прозрачно като стъкло. Вървяхме с Лучиано из улиците и бях спокоен както никога. Той след малко щеше да види Маргарита, а аз щях да свия към избата на минхер Рогевен.

Вървяхме и говорехме, не помня какво. Есента беше вече изгорила листата на орехите из дворовете и от градините се носеше горчивата миризма на хризантеми, от която се свива сърцето. Нищо не можеше да се сравни с такива вечери. И пролетта даже. Безсмисленият майски хаос, когато всичко се надпреварва да цъфти, не ме вълнува толкова. Есента има едновременно вкуса и на младо вино, и на смърт – много по-хубава е.

Вървяхме по улицата към катедралата – една от пустите странични улици, когато от ъгъла се отдели силуетът на мъж. Той не се размина, а застана пред нас. Беше висок, едър и рус, в груби солдатски дрехи, с ботфорти, покрити с кал – така, както ги носят истинските солдати. Той скръсти ръце на гърдите си и ни загледа презрително. Беше несимпатичен, безкрайно несимпатичен и нагъл.

– Навреме идвате! – каза той. – Аз пък мислех, че още ще трябва да ви чакам, плъхове такива!

Лучиано побеля. Не от страх, а от злоба. А и мен, трябва да призная, ме хванаха дяволите. В такава спокойна вечер – и изведнъж – този натрапник! Но все пак се опитах да бъда внимателен. Обърнах се към Лучиано:

– Отстъпи, аз ще се разбера с него!

Това, изглежда, бе сметнато за страх, защото онзи стана още по-нагъл и наду устни:

– Страхливец! Я ела по-насам да те разгледам, преди да измъкна мръсната ти душа!

Не виждах как ще изпълни заканата си, но очевидно беше намислил да го стори. Лучиано изсъска:

– Ти… кой си? – и бръкна под наметалото си.

Онзи се изсмя дрезгаво.

– Мигар за първи път чуваш моето име, а? Моята развратница сестра не ти ли го е казвала?

Сега ми стана ясно всичко. Това беше Валентин, братът. Кошмарната легенда щеше да се изпълни. Лучиано трябваше да го убие, за да могат поколенията да окървавят любовта на Маргарита, да превърнат този първобитен тип в герой и нещастна жертва на сатаната!

Лучиано измъкна ръката си изпод наметалото. И тогава видях кинжала – двуострия кинжал, който Сибелиус ми беше показал. Острието светеше – хищно и зло.

Онзи отстъпи само крачка и със замах издърпа шпагата си. За миг всички замръзнахме така. Един миг, който трая цяла вечност и в който аз като на филм виждах какво ще стане по-нататък.

– Ти ще умреш пръв! – извика Валентин към Лучиано и се хвърли напред.

Лучиано ловко се изви и шпагата прониза въздуха само на сантиметри от него. Двубоят беше абсолютно неравен. Шпага срещу кинжал. Опитен солдат, виртуоз в изкуството да убива – срещу лекар, опитен само в изкуството да съживява. Жертва, безгласна жертва трябваше да бъде по-умният, по-добрият, по-чувствителният – волгерът Лучиано. А после щеше да дойде и моят ред, но за това в момента съвсем не ме беше грижа. Лучиано не трябваше да умре.

Измъкнах от жустокора си пистолета и снех предпазителя. Валентин се обърна към мен. Лицето му диво и зло, сега беше разкривено от ужасна усмивка – той се наслаждаваше на безизходното ни положение, на това, че можеше да си играе с нас, да ни убие и да бъде чист в очите на целия подъл Вертхайм.

Вдигна пак шпагата си и бавно, жестоко я насочи към гърлото на Лучиано. Искаше да го прободе в гърлото, за да се радва на мъките му. И щеше да го стори.

Тогава натиснах спусъка. Не желаех да го убия, макар че всичко в мен кипеше от ненавист. Действително не желаех да го убия.

Чу се сух изстрел, като че някой пречупи дърво. Онзи изтърва шпагата и загледа наоколо с глупаво учудване – не знаеше какво е станало. А и аз не зная къде го бях ранил. Може би в ръката или в рамото. Но той се наведе за шпагата си и в този миг блесна кинжалът на Лучиано. Блесна и потъна.

После стана тихо. Валентин лежеше на плочника, някой отнякъде викаше, трополяха стъпки.

Ние побягнахме. Тичахме като безпаметни из кривите улици, излязохме вън от града, изкачихме височината над Вертхайм и спряхме. Долу беше градът – като че изрязани от цветно дърво малки къщички в светлината на изгряващата луна. Миришеше на бор и на гнили листа. И аз пак имах чувството, че това съм го преживял, че то е ставало някога и някъде, но може би тогава аз още не съм бил роден и Лучиано не е бил до мен и светът е бил здрав и не толкова тъжен.

Седяхме и мълчахме. После Лучиано каза:

– Аз слизам долу. Трябва да я видя. Само веднъж още, мъдрий, но трябва да я видя! Разбираш ли, ти, който никога не си обичал!

Разбирах. Не можех да му кажа, че и аз съм човек като него, че и аз съм обичал. Силно като него. И напразно. Той беше тук, Маргарита беше долу и той искаше да я види и имаше право да я види, защото беше жив. А аз, сатаната, господарят на злото, бях само един умрял човек и щях да живея след столетия.

Не можех да го спра. И не беше справедливо да го спирам. Той стана и тогава видяхме и двамата, че хоризонтът светлее. Не на запад, където слънцето беше залязло, а на север. Тъмно, червеникаво зарево.

– Идат! – каза Лучиано глухо. – Идат моите братя! Идат прокълнатите, отритнатите, нищите, отчаяните и вярващите мои братя! Виж добре това, мъдрий! И ме чакай, аз ще се върна скоро!

След това тръгна надолу по пътечката, а аз седях, вдъхвах миризмата на бор и влажна земя и гледах червения хоризонт.

Лучиано не се върна нито тази нощ, нито следващата. Аз слязох във Вертхайм и разбрах истината. Тя беше много жестока, такава истина, каквато може да ти поднесе само животът. Маргарита Реалдо беше предала Лучиано. Бяха го хванали и го бяха затворили в подземията на ратхауза.

Мен никой не ме преследваше. Имперската грамота ме пазеше.

Върнах се у дома си, фрау Марта ме посрещна както обикновено, както обикновено сложи трапезата и ми наля вино. Аз вечерях и отидох у пастор Фром.

9.

Той си беше вкъщи и, изглежда, бе ме очаквал. Покани ме, като че нищо не бе станало или най-малко – че нищо не знаеше. Усмихваше се добродушно, само сините му очички не се смееха.

Говорихме за това-онова, после той каза така, между другото:

– Мисля, че нещо лошо е станало с твоя познат, мъдри синко!

Каза „познат“, не – „приятел“ както по-рано.

– Лучиано е моят най-обичан приятел, достойни отче!

Лицето му си остана същото, като че нищо не беше чул. Не очаквах отговор, но все пак запитах:

– Защо е затворен в ратхауза, достойни отче?

Пасторът мълча дълго. Аз бръкнах в жустокора си и се постарах добре да зазвъни златото в кесията, която носех. Но отец Фром поклати глава:

– Задръж своите дублони, мъдри синко! Те сега не са нужни. Обвинението срещу твоя приятел е тежко. Помагал на онези… от Тюрингия, които утре ще похлопат и на нашите порти.

Значи – не за смъртта на Валентин. Пасторът като че разчете мисълта ми и добави:

– Помагал е, достойни синко. Убил е пратеника на солдатите, вестоносец за граф Хесен-Нойбург. Око за око.

Никой, значи, не преследваше Лучиано заради любовта му към Маргарита и смъртта на нейния брат, заради това, което беше истина! То не застрашаваше спокойствието на вертхаймци и пред него те бяха готови да бъдат слепи и глухи. Бяха го затворили заради въстаниците, които палеха хоризонта. Щяха да съдят не друг, а волгера Лучиано, еретика. Потомъка на прокълнатите, отритнатите, смелите и вярващите богомили, чийто дух разбунтуваше Европа. Него щяха да съдят.

Помълчах малко, после казах решително:

– Аз мисля да помогна на приятеля си, достойни отче. Не зная още как да сторя това, но ще го сторя!

Пасторът не отговори.

Станах да си вървя и тогава отец Фром каза едно име. Нищо не го принуждаваше да го каже, спокойно можеше да мълчи. Не зная защо го изрече. Изобщо онова, което ставаше зад сините очички, ми беше непонятно. Но пасторът каза името на комория на стражата. Това беше същият онзи коморий, когото Лучиано беше вдигнал от смърт. Ако в този загубен век имаше поне малко човешка благодарност – коморият щеше да помогне на Лучиано.

Пасторът ме изпрати до входа и като се загърна зиморничаво в расото си, каза:

– Защо се учудваш, синко? Аз бих желал твоят приятел да живее. Макар че той е от тези, които умират рано. Човекът е нищо, целта е всичко, мъдри синко! Другото е грях.

Чувал бях вече тези думи от амвона. Само че пасторът, който стоеше на вратата и тръпнеше от нощния хлад, не знаеше кои щяха да ги повтарят. Онези, които още не бяха родени, но които подир петдесет години щяха да извадят мечовете си в нощта на свети Вартоломей. Канониците в качулки, които палеха клади из цяла Европа в името господне. Хусарите, които щяха да разстрелват парижките комунари. Престъпниците, които щяха да вдигнат атомните гъби над невинни градове. Целта оправдава средствата? Не! Човекът и целта му бяха едно цяло. Другото беше измама.

– Достойни отче – казах – нека бъде спокойна нощта ви и леки сънищата!

Поклоних се и тръгнах. Луната се търкаляше по стръмните покриви – едра и кръгла. Стъпките ми ехтяха из пустите улици, нарязани от островърхи сенки и синкави светлини. Като че вървях из два града – единия, истинския Вертхайм, от камък и дърво, и другия – от безплътни светлини и сенки. Катедралата. Пазарният площад. Наблизо проскърцва капак и сигурно нечие изплашено око се мъчи да види в мрака: кой иде? Не се страхувайте; аз съм. Човекът, който идва много отдалеч.

Намерих комория в каверната. Той стана веднага щом ме видя, и тръгна, без да каже дума. Знаеше за какво идвам.

В ратхауза той просто смъкна една запалена борина от стената и ме поведе надолу, по каменните стълби, като остави зад гърба си удивените очи на стражите.

Слизах, наведен под ниския свод, замаян от ледената миризма на влага. Коморият пристъпваше напред и паяжините от стените съскаха и бягаха от пламъка на борината. После проходът се изравняваше и свършваше в тежка обкована врата.

Коморият ми подаде борината и изтегли с две ръце резето. После посочи някъде встрани:

– Оттук има проход, който води в катедралата. Излезте бързо, преди да догори борината, защото нощният пазач ще заключи катедралата! Назад, през ратхауза, път за вас няма.

Исках да му благодаря, но той вдигна ръка:

– Всеки дълг се плаща – аз платих моя. И колкото живях – стига ми! Побързайте!

След това се обърна и се разтопи в тъмнината.

Дръпнах кованата врата, тя се открехна едва-едва, колкото да мога да се вмъкна.

Килията беше съвсем малка, без прозорче, като гроб. Лучиано седеше върху един наръч полуизгнила слама – така бледен, както в първата нощ, когато го видях. Той само се извърна към мен, но не се вдигна от сламата.

– Очаквах те вече – каза той. – Аз те чаках, мъдрий! Ти даже много се забави.

Вдигнах борината и блъснах с гръб вратата.

– Стани и побързай! Нямаме време, Лучиано!

– Защо? – учуди се той. – Аз имам цяла вечност. И една молба към теб, мъдрий!

По гърба ми, опрян на вратата, прониква хлад от студеното дърво.

– Каква е молбата ти?

– Да снемеш от мен своето проклето безсмъртие! И да ме оставиш да чакам… – той се запъна малко – моите съдии.

– А пък аз искам да се опомниш и да престанеш да приказваш глупости! Стани да вървим! Справедливост ли чакаш? От кого?

Той даже не помръдна. Очите му блестяха.

– Ти нищо не разбираш – процеди Лучиано. – Мен ме изоставиха всички, на които помагах. Предаде ме даже жената, която обичах. И ти искаш да живея в този свят?

– А какво? Искаш да умреш в него? Това ли?

Ръката ми, която държеше борината, трепереше от напрежение и по ъглите на килията играеха лудешки сенки.

– Да! – каза Лучиано.

Тогава реших да му призная всичко. Нямахме никакво време.

– Изслушай ме добре – казах. – Аз съвсем не съм този, за когото ме вземаш, и договорът, който сключихме с теб…

– Престани! – прекъсна ме той. – Ти наистина нищо не разбираш, мъдрий? Аз не желая да живея в този свят, но мога да умра за него. Отрядите на моите братя са пред градските врати, това знаеш ли? Мен утре ще ме изведат, аз съм обречен. Но градът се готви за бунт, той е готов. Зад всяка затворена врата стоят и се вслушват хората, които чакат знак. И знаеш ли какъв е той?

Мълчах. Лучиано сви устни и каза глухо:

– Камбаните на „Санкта Ана“ ще зазвънят, когато ме извеждат. Това е знакът, мъдрий!

Борината догаряше, пламъкът вече пареше ръката ми.

– А сега си иди! – рече Лучиано спокойно. – Не зная кой си и защо си между нас, но ти не си онзи, Другият. Ти си просто един човек. Сбогом, мъдрий! И мисли за мен, когато чуеш знака!

Аз изтървах борината. И стана много тъмно.

10.

Сибелиус пак седи зад писалището, а аз съм в креслото. Само петролната лампа е отместена встрани. По лицето му не мръдва нито един мускул, то е сухо и безцветно, кръглите му очи като птица ме гледат, без да мигнат.

– Дааа… – проточва той неопределено. – Вие сам бяхте заедно с него. И виждате колко е трудно да преценим.

– Имам един въпрос – казах.

– Питайте!

– Какво стана с… него?

Сибелиус мълчи малко, преди да отговори. Може би размисли дали трябва да ми каже. Но решава.

– Волгерът Лучиано, лекар и еретик, бе изгорен на клада във Вертхайм на пети декември хиляда петстотин двадесет и четвърта година… по вашето летоброене. В същия ден градът въстана и отрядите от Тюрингия влязоха през градските врати. Това е.

Тъжно ми е за Лучиано и малко му завиждам. Той е бил силен. А аз ще бъда ли?

– Сега трябва вие да ми отговорите – казва Сибелиус. – Това, което искахте, аз изпълних. Желаете ли да бъдете последният опит?

– Да! – отговарям аз.

– Наистина ли? Помислете! Зависи само от вас.

– Да!

И аз ставам от креслото, а той продължава да ме гледа с кръглите си очи, които стоят чужди на пергаментовото му лице.

Редактира: Георги Куюмджиев

Публикации:

1. Сборник „Крепостта на безсмъртните“ – „Медицина и физкултура“, 1970 г.

2. Антология „Българска фантастика“ – „Христо Г. Данов“, 1976 г.

3. Сборник „Незабравимо“ – „Аргус“, 2006 г.

Вергилий и водата

Светослав Николов

При изкопни работи по трасето на автомагистрала „Хемус“ бе открит ценен археологически паметник на късната римска култура. Предполага се, че находката датира от втората половина на V в. сл. Хр. Разчитането на надписите продължава.

(Из печата)

I

… и в звездната пепел усещам понякога, че аз не съм аз. Нощта ражда странните ми мисли, но като зла свекърва крие от мен съдинката с разковничето. Луната – ламия^2 с жълта кръв – нежно ме зове в отровните си прегръдки, когато е гола и неразумна в своите желания, но щом ми се насити, отпуска острите си нокти и заспива доволна, без да издаде тайната. Какво друго ми остава тогава, освен да гледам звездите? А сторя ли го, разбирам, че те съвсем не са тъй непостижими и далечни, както се силят да изглеждат. Ти, който сега следиш тромавия магарешки ход на моята мисъл, не си ли забелязал, че звездите не стоят на едно място? Лежа по гръб, а те приближават, увисват над мен като дребни монети, нито сребърни, нито златни, виждам адския пламък, който ги изгаря и бързо умира, погълнат от още по-страхотния студ помежду им, и сега те вече не са само горе, а навсякъде, по-точно аз самият съм нейде сред тях, в някакъв трюм на галера, с нещо като излъскан до блясък бронзов шлем – объл и без отвори за дишане, а между звездите и очите ми има само късче кристал, закален на пламък и шлифован навярно с ардийски пясък, за да е толкова прозрачен, и което е най-чудно, в галерата аз не съм сам: наоколо си виждам други хора, облечени също като мен, без знак за пол, род и съсловие, в синьо-зелени одежди, меки като пух и здрави като сарсинска ризница; тези хора спят или разговарят, но общо взето бездействат в очакване на нещо, а галерата виси сред звездите, без да пада, и само от време на време трепет стяга сърцата ни. Но изведнъж всичко това изчезва като сянка върху вода, вихър издухва звездите край мен обратно към небосвода, а след тях остават само дири от собствената им пепел, която постепенно ме покрива и бавно полепва по очите ми, без да ги дразни. И в звездната пепел усещам понякога, че аз не съм аз…

А загадката ме подтиква към пътешестване – дано нейде, по време на път, блесне пред мен светлото лице на истината. Коварна като мандрагорова отвара е тази моя страст! Тя ме упойва до такава степен, щото аз не само нямам постоянно убежище, а спя където намеря, понякога дори в близост със злокобни свърталища на еринии, вакханки и харпии, не само че не успях да се сдобия с жена, трайни приятелства и добър занаят, но и спомените ми започнаха да приличат на оръфани от скитосване сандали. И ако някой достоен мъж се приближи и ме попита откъде съм родом, кои са ме създали и кога за пръв път съм видял белия свят, то аз не ще мога да дам отговор на нито един от тези негови въпроси. По такива причини взех мраморна плоча и твърд калем от минал през огън и вода метал. Трудно се дълбае върху мрамор и доста тежи той в торбата ми, но камъкът помни по-добре и от пергамента, и от човека.

Напусках Рим по източния път, когато ме настигна вестоносец на муле и попита:

– Ти ли си поетът Вергилий?

– Да – отвърнах му. – Така ме наричат.

– Отбий се от пътя си и ме последвай! – заповяда ми вестоносецът. – Самият цензор Апий Клавдий Крас иска да чуе твоите думоплетения!

Поехме по скалисти пътеки и когато ги изкачихме, пред погледа ми се разкри величествената гледка на градеж. Тъй аз видях въздигането на първия римски акведукт, който, щом беше завършен, имаше дължина 11 мили и 190 двойни крачки. Лично цензорът ръководеше градежа и любезно той ме покани в палатката си, подаде ми делва с бисерно чиста вода за отмора след стръмния път, а сетне поиска да изпълня някое от моите стихотворения, но не се задоволи с едно или две, тъй че близо час аз декламирах тези твърде нескопосни творения, които впрочем съчинявах само за да направя изнурителния си скитнически живот по-къс и малко по-приятен. А когато свърших, самият цензор и велик гражданин на Рим ми предложи да остана тук, за да възпея грандиозното му дело и по такъв начин да обезсмъртя и него, и себе си. Заповяда да ми дадат храна, подслон и роби, а аз се отказах от последното и като сложих двете си ръце на гърдите, му се поклоних. Тъй престанаха задълго скиталчествата ми по пътища и градове, за да започне най-чудното мое пътуване във времето.

А написах това през годината, когато Апий Клавдий Крас беше цензор.

II

Като цветен прашец са човешките помисли и желания – уповават се на пчелата или пък на вятъра, за да се превърнат в плод. Но не всичкият прашец полепва по пчелните крачка, както и една немалка част от него е напразно разпилявана из въздуха след всеки случаен полъх на Борей…

Предполагах, че щом се установя някъде, хлябът, огнището и леглото ще бъдат балсам за странните ми мисли. Но не стана тъй, защото само дните бяха притежание на акведукта и на Апий, докато умря, а нощите пак си останаха мои. И пак гледах звездите през кръглия отвор на жилището, което цензорът нареди да построят за мен, и пак звездната пепел, покривайки ме, шепнеше, че аз не съм аз. А понякога виждах и друга мистерия: в трюма на онази голяма галера, сред същите люде, облечени като мен в синьо-зелени одежди, без знаци за пол, род и съсловие – разговаряме или спим в очакване на нещо – изведнъж част от тавана, който всъщност е под на палубата над нас, се приплъзва безшумно встрани и на ръба на широката пролука застава красив момък, горд и величествен като бог, с впита в стройното му тяло ризница, която е ослепително светла и гладка. И момъкът ни гледа с дълбоките си очи, като се усмихва замислено, а след малко до него приближава друго създание – по-слабо и още по-красиво, но покрито със същата впита дреха, тъй че по вълшебната мека линия на бедрата му, по нежните пръсти, по облите гънки на гръдта и венериния хълм, по блясъка на косите и устните ние разбираме, че това е жена. Сега те стоят един до друг и момъкът нежно обгръща рамото ù с ръка, а жената обляга глава на гърдите му и тъй те остават, струва ни се, безкрайно много време, гледат към нас и разменят някакви мисли на непознат, но много мелодичен език, а ние не можем да откъснем очите си от тази божествена гледка, защото я приемаме като озарение свише и с всяка клетка на телата си усещаме, че те са наши върховни повелители, че нищожният ни живот е свят и радостен само когато им служим, и съществуването ни има смисъл единствено чрез тяхното… И ние ги обичаме с нещо по-силно от обич, ние им вярваме с нещо по-силно от догма, ние се страхуваме от тях с нещо по-силно от страх… Всъщност кратък като всяка промисъл е този миг, а сетне пролуката над нас бавно се затваря, за да останем отново и задълго сами в трюма на голямата галера – спящи или мърморещи нещо… И за да се събудя, без да съм заспивал, аз, Вергилий, заслушан в непрестанния шум на водата, загледан в звездите и тяхната пепел, която полепва по очите ми, без да ги дразни.

А много неща се случиха, откакто Апий построи този акведукт и моя дом в близост до него. Живеех самотно, но понякога едили^3 и събирачи на данъци се отбиваха при мен и ми разказваха. И едилите, и бирниците се сменяха твърде често, и изобщо като че ли всички хора се сменяха с други през няколко десетилетия. Тъй могъщият принцепс Публий Сципион, наречен Африкански, задето победи Ханибал при Зама, бе опозорен от предприемчивия и лукав Катон, който пръв ми разкри изкуството да говориш едно, а да казваш друго. Видях с очите си Гай Марий, когато водеше своите войски към Сицилия, и не исках да повярвам, че този нисък, полуплешив и наглед нечистоплътен плебей, издигнал се до консулска тога, бе човекът, който направи армията по-силна от държавата! Защото с армията си Сула се обяви срещу реда на Сулпиций и с бой превзе своя Рим, който по-късно го направи диктатор с нечувана дотогава власт и право сам да пише закони и сам да урежда държавата. А Гай Юлий Цезар, след гражданската война, която спечели пак благодарение на легионите, прибави към титлата си „диктатор“ пояснението „вечен“. Но сетне Цезар го заклаха в сената, а Клеопатра взе ума на приемника му – достойния войник Антоний, и той сам се хвърли срещу този меч, с който искаше да покори света. И в негова чест бе построен малкият акведукт Антониус.

А освен него по онова време за Рим бяха издигнати акведуктите Стар Аниен, Аква Марция, Аква Александрина, Неронианус, Аква Крабра… И в повечето от тях водата течеше по здрави оловни тръби.

Веднъж едилът Фронтин, като идваше да провери нивото на течността в акведукта на Апий, ми каза, че земята край града, въпреки обилното напояване, не ражда добре. И полека-лека тук нахлуваха галски вина, испански зехтин, африканска и египетска пшеница. А някои земи останаха незасяти.

Аз, Вергилий, издялах това по времето, когато Рим бе сърце на могъща република и отдавна владееше по-голямата част от света.

III

… продължаваше да ражда богоизбрани и галеници на времето и Фортуна. Когато Антоний умря, триумвиратът се разпадна и Октавиан остана единствен. Щом въведе в ред държавните работи, той се обяви пред сената за болен и поиска да се оттегли. Тогава сенатът му заповяда да не прави това „за благото на народа и републиката“. И като предаде триумвирския си сан, Октавиан получи първи от всички званието „император“.

Много блясък и злато заливаха форума и стадионите, защото много бяха богатите в Рим, а Октавиан откри друг начин да се прослави повече. Той имаше приятел на име Гай Меценат, също твърде богат човек, който поддържаше в именията си поети, за да пишат без грижи за своята прехрана. Такива бяха Албий Тибул, Секст Проперций, Хораций Флак, а също и Вергилий Марон, с когото се случваше да ме бъркат по-късно. Но аз не харесвах твърде строфите им, защото смятам, че в тях има повече наслада, отколкото мисъл. Мисълта търси истината и затуй понякога излиза остра и грапава, а насладата представя себе си за истина и понеже е гладка, радва се на завистлива обич. Но мисълта е по-полезна, тъй смятам, защото познавах Сенека. А веднъж, когато беше пиян, Хораций вложи цялата си дързост в стихотворение, което назова „Паметник“ или нещо подобно, но тъй като посмя да предизвика съдбата, покланям му се и го поздравявам.

Октавиан, наречен Август, умря, след като изгони галите от Рим и остави за приемник заварения си син Тиберий. И Тиберий умря, а император стана Калигула. След четири години, когато го намериха заклан, император стана Клавдий. Той управлява добре тринадесет години, но сетне го отровиха, а император стана Нерон. Една нощ се събудих и видях, че цялото небе е червено и светло. Нерон запали Рим, а после сам се хвърли срещу меч и умря. Император стана Веспасиан. Когато той умря, неговият син Тит Флавий стана император. След смъртта му император стана Домициан. Но той надцени себе си и го убиха. Император стана Марк Кокций Нерва, а когато умря, на неговото място възлезе сегашният император Марк Улпий Траян, нека боговете го закрилят!

За всичко това научих от събирачи на данъци и едили, които идваха при мен да проверят нивото на водата и да побеседваме. А небето видях сам.

Една сутрин чух тропот на коне, излязох пред дома си и забелязах разкошна колесница, която тъкмо спираше. От нея слезе някакъв дебел мъж, приближи се и ме огледа.

– Ти ли си поетът Вергилий? – попита недоверчиво дебеланкото.

– Да – отвърнах. – Така ме наричат.

Тогава той направи нещо, което съвсем не очаквах: отстъпи крачка назад и ми се поклони. Реших, че и този ме бърка с Вергилий Марон.

– Не съм от кръжока на Меценат! – предупредих го. А той на свой ред попита:

– Какъв Меценат?

И тогава се досетих, че откак умря Меценат, хората, дето идваха при мен, бяха се сменили няколко пъти. А дебелият мъж ми каза, че неговият господар, освободеният от робство Улпий Урбиний, началник на градската канцелария на финансите, любезно ме кани в дома си да изпълня пред него и гостите му своите най-добри стихотворения. Съблазнен от очите си, които пък на свой ред бяха съблазнени от желанието да видят нещо ново, аз се съгласих. Тъй за пръв път напуснах акведукта на Апий и шумът на водата, който отдавна бях престанал да чувам, изведнъж се появи в ушите ми, щом се отдалечихме на половин миля от мястото.

А една извивка от пътя ми откри изумителна гледка. Рим блестеше под нас – велик, чист и мраморен. И в сутрешната мараня различих аркообразните очертания на единадесет акведукта, които като оловни лъчи се спускаха към града от различни посоки.

В дома на Улпий Урбиний аз срещнах Лучия, млада робиня танцьорка, и се влюбих в нея. И Улпий, който сам бе освободен роб, я освободи за мен на пищно тържество, като ù даде добра зестра, та ние да встъпим в брак. И още същата нощ за мен се разкри огненото тайнство на нейното тяло, което обикнах наравно с душата ù. И аз разбрах, че жената е необяснима като бог и затова е призвана да създава живота.

А в разкошната си къща Улпий имаше четири фонтана, водоскоци, воден часовник и дори баня с два мраморни басейна, тъй че водата, с която бях свикнал, не ми липсваше никак. Но от всичко най-много обичах да се къпя с Лучия в бледорозовата ù вана, където никой друг не можеше да я гледа съблечена.

После жена ми започна да не приема храна и след два месеца умря. Безумен от скръб, аз се простих с праха ù и с целия свят, защото твърдо бях решил, щом я загубя, да сложа край на живота си. И същата вечер взех остър кинжал и приготвих топла вана, за да изтече кръвта с по-малко болка. А когато прекрачвах ваната, погледът ми падна на едно огледало и аз с ужас открих, че за времето, откакто съм тук, а то бе няколко десетилетия, съм остарял едва с три тънки бръчици. Лучия бе умряла, а още по-рано бе умрял Улпий Урбиний. Извиках и със замах прерязах вените си на сгъвката. Заболя ме, но кръв не бликна. Изумен от станалото, ударих повторно. И пак не се появи нито капчица кръв! Тогава захвърлих кинжала и като гонен от божия поличба побягнах навън. А бог Янус, моят покровител, ми помогна да прескоча незабелязано градските стени.

Тъй тичах цяла нощ по пътища и просеки, докато най-сетне чух шума на водата в акведукта, построен някога от Апий. После издълбах това и то бе по времето, когато Траян разквартирува част от легионите си в полята край Сердика след победоносната война с Децебал.

IV

Велико спокойствие и тиха наслада отмиват от душите ни раните и на най-безумната страст. Потърси себе си, човече, защото диханието е в теб и само тъй ще разбереш, че Вселената ти е родна сестра, а безкрайното започва и свършва във върха на твоите пръсти…

Седях непрестанно на това място, където бързата планинска река се вливаше в глиненото корито на акведукта, без да мога да откъсна себе си от чудното откритие, че аз не съм аз. А ходът на моята мисъл бе неподвластен на волята, защото собствените ми спомени сякаш не принадлежаха на мен. Исках да видя Рим, но си представях само оловните стрели на акведуктите, впити в плътта му, исках да мисля за разкошния дом на Улпий Урбиний и за всички други прекрасни сгради, но виждах единствено сивкави тръби, от които без прекъсване струеше вода навсякъде – в басейните, във фонтаните, в огромните кухни… Остра болка ме пронизваше винаги, щом си спомнях за Лучия, но и тя обсебваше моите мисли само къпеща се в разкошната си вана и докато се смееше звънко, водата проникваше в тялото ù все по-дълбоко и по-дълбоко. Припомнях си, но не по моя воля, как през последните месеци Лучия почти не излизаше от банята, защото навън лицето ù пожълтяваше и тя получаваше гадене само при вида на храна; дори когато жена ми отслабна толкова, че не можеше да върви, няколко робини я пренасяха на носилка до нейната вана и я полагаха под топлата струя. И там я намерих издъхнала – с очи, учудено вперени в падащата върху шията ù вода…

Велико спокойствие и тиха самотност отмиват от душата ми раните на дълбока скръб.

И ето че един ден помолих бирника Теренций, който ме посети, да стрие оловен прах в делва с вода и да пусне в делвата риба. А когато след малко време рибата изплува мъртва и обърнала към небето сребристосинкавия си корем, аз извиках от болка, защото по моето лице буйно зашибаха камшиците на страшна истина. И не с разума си, а с тъмното усилие на другия в мен разбрах по каква причина бе умряла жена ми Лучия толкова бързо и неочаквано. И по каква причина бе умрял Улпий Урбиний и хиляди още знатни граждани на Рим, защото не можеше да не ми направи впечатление, че сред простия народ има повече старци, отколкото сред нобилите. Акведуктите, същите тези „сребърни пътеки на благодатта, винаги обвити в пъстроцветни нимби на дъгата“, както ги бях възпял в десетки мои стихотворения, погубваха бавно Рим с отровното олово в тръбите си… И водата, от която всички ние пиехме, вече не бе чиста!

Много време преживях в плен на това страшно откритие, което направих по волята на двуликия бог Янус, покровител на входа и изхода и на всяко начало. А един ден от моите мисли ме изтръгна още по-странна случка.

Седях край скромния си дом, построен от Апий, когато дотича запъхтян и окъсан плебей, хвана ръката ми, преди да успея да се опомня, и бързо заговори:

– Чуй ме, приятелю, брате мой, чуй всичко, а каквото запомниш, разкажи на другите! Защото мен всеки миг ще ме погубят поради бога, в когото вярвам, а аз за него ще умра с кротост и смирение, тъй както той умря за мен на кръста… Християнин съм аз, отшелнико, което ще рече, че вярвам в светата и неделима троица на сътворителя Йехова, неговия син и изкупител на земното зло Иисус и Светия Дух, що вечно лети над земя и вода, за да носи благодатно разкаяние. Моят бог не е зъл и страшен като вашите, а благ и добър. Той не иска жертвени огньове и кръв, но, напротив, праведен живот и молитва. И всички са равни пред него, брате мой, и самият император не е по-горе от сетния плебей. А на болните и мизерстващите той казва: „Последните ще бъдат първи!“. А на онези, що цял живот са осъдени да бъдат роби: „Елате при мен, всички унизени и оскърбени!“. Кой от другите диви, развратни и жестоки богове е по-велик от него? Да, аз ще умра, но след смъртта си не ще отида като теб в мрачното царство на Плутон и Прозерпина, а ще се въздигна до третото небе, до благите лица на ангелите в селенията небесни… Стани християнин, отшелнико, защото няма по-справедлив бог от Йехова и неговия син Иисус, агнеца…

В този момент пред дома ми изскочиха десетина лековъоръжени войници, водени от центурион. И като ги забеляза, християнинът стисна до болка ръката ми, а сетне сам се хвърли с див смях срещу меча на един от войниците. И аз видях как острието хлътна в тялото му и след миг издълбаната в метала бразда почервеня от кръв.

А центурионът гневно извика и като се затича към своя войник, перна го силно с тъпото на меча си, без да престава да крещи, че този нещастник е трябвало да умре утре, на триумфа на император Александър Север. После погледът му падна на мен и той попита:

– И ти ли си против нашите богове?

– Не – отговорих му. – Аз съм против вашата вода.

– Все едно – каза центурионът и направи знак на войниците си да ме пленят: – Ти ще умреш утре вместо него!

Тъй аз отново напуснах акведукта, издигнат от Апий Клавдий, без да зная, че този път го напускам завинаги.

V

Звук, подобен на пчелно жужене, прониква в трюма на голямата галера, а светлината ненадейно се усилва – сякаш някой е раздухал напоени с картагенска смола влакна – тъй че можем да видим лицата си зад еднаквите одежди, но очите прекалено бавно свикват с все по-обилния блясък и успяваме да различим само смътни очертания на плът, а чрез другия, огромния кристал, който ни отделя от звездите, внезапно откриваме липсата на тъмнина навън и с трепет следим гонитбата на цветове: синьо като бездънно море, смарагденозелено, синьо като персийски сапфир, перленобяло, жълто като злато, а сетне – топазеножълто, остри езици на рубинови пламъци… Самите ние не можем да извършим никакво движение, сякаш в жилите ни тече разтопено олово, и дишаме с мъка, а помпата на живота конвулсивно се блъска в гърдите и това продължава сред някакво велико безвремие – нито кратко, нито прекалено дълго. А после се прекъсва нашето странно пътуване, напомнящо шеметно падане отвисоко. И един голям миг всичко е тихо. И страхотната тежест вече не притиска телата. Тогава пак се разтваря пролуката над нас и пак на ръба ù застава красивият момък, горд и величествен, и сигурно бог: той бавно ни оглежда с дълбоките си очи, а ние знаем, че сега момъкът ще вдигне ръка и ще посочи някого, който ще напусне трюма на галерата и повече никога няма да го видим… Знаем това, защото се е случвало вече много пъти по време на дългото пътуване. И всеки до болка желае той да бъде избраникът, а момъкът вдига ръка, посочва мен и изведнъж сякаш сребърна стрела пронизва гърдите ми…

Такава чудна мистерия ми се яви онази същата нощ, след като ме плениха войниците на император Александър Север и лежах заедно с тридесетина християни и други престъпници в подземията на най-големия амфитеатър на Рим, очаквайки да чуя присъдата. Знаех, че ще умра, но не изпитвах и най-малко съжаление към себе си. Напротив, лекота владееше мислите и душата ми, защото единствено смъртта можеше да сложи край на всички терзания, както и на все по-честите пристъпи на лудост, които ме обсебваха. А какво, ако не лудост бяха моите натрапливи видения, също и усещането, че аз не съм аз? И за пръв път тогава в мен проникна ясният смисъл на видяното и разбрах, че красивият момък, който вдигна ръка и ме посочи сред останалите, беше самата смърт…

А на другия ден, щом научи кой съм малко време преди триумфа си, император Александър Север ми предложи избор, като обеща да ми подари живота, ако веднага съчиня хвалебствени стихове за него и ги изпълня на арената така, че всички да покажат юмруци с милостив палец. И аз го сторих, защото моята плът бързо се предаде пред мисълта за страданията, които трябваше да я успокоят. Тъй за един ден извървях пътя от кървавия пясък до ложата на императорски любимец и с почуда открих, че той е по-кратък, отколкото изглежда. И заживях пак в Рим, в още по-голям разкош, без никога да съм го искал, а сенаторите ме поздравяваха почтително, но не успяваха да потулят злобната завист в очите си. Други бяха и хората, и градът, който познавах от времето на Улпий Урбиний, въпреки че оттогава изминаха не повече от стотина години. Но дълго не можех да намеря разликата, докато един ден забелязах, че собствените ми нескопосни стихове излизат по-тромави от предишните. И разбрах – всичко беше станало бавно. Нобилите се движеха с усилие, което напразно искаха да прикрият с маска на достойнство и мъдрост. Търговците не се пазаряха на висок глас, а мързеливо. Центурионите командваха отпуснато и често се озъртаха. Дори робите изпълняваха заповедите на господарите си така, сякаш че вършат чужда работа, заслушани в шепота на струяща отвсякъде вода…

А император Александър Север, моят покровител, беше много плах и много жесток човек. От враговете му разбрах, че неговата баба Юлия Меса сама влязла в заговор срещу другия си внук, за да се наслаждава тайно на властта. Когато тя умряла, майката на императора – Мамея – добила голямо влияние над него. И триумфът в чест на победата над персите, на който той ми подарил живота, всъщност бил приумица на няколко легати, за да се хвърли златен пясък в очите на гражданите след принудителното отстъпление на римските легиони от Изтока. И никаква победа всъщност нямало! Бях изненадан с колко много врагове се е оградил Александър Север…

А една лунна вечер, две години след триумфа си, самият той влезе в стаята ми и като ми предложи чудесно вино, с обещания за големи награди се опита да ме обладае. И тъй като аз от ужас и отвращение се развиках, в помещението нахълтаха трима гвардейци от преторианската свита. С голи мечове те се втурнаха към нас, отделиха от мен императора и със собствените си ръце го разкъсаха жив. Сетне същото сториха и с Мамея, а на мен предложиха избор между скорошна смърт, ако не напусна веднага двореца, или служба в легионите. И отново плътта избра вместо мен и волята ми…

Тъй попаднах в обоза на легата Максимин, известен още с прозвището Тракиеца, защото бе варварин, роден извън границите на римската държава. А почти едновременно с пристигането ми дойде и вестта, че войските въздигат Максимин Тракиеца за император…

VI

Помня, че от сутринта ни покри бездънно синьо небе, а самият ден се случи горещ и душен. И още към обед на централния форум започнаха да се стичат първите малки групички от безделници, засукани матрони и скучаещи войници. А когато слънцето омекна и сенките станаха дълги, оживлението доби непознати за мен размери. И целият форум почерня от хора, сякаш войнишки сандал бе сритал огромен мравуняк по пътя си.

Но ето, от двореца излязоха двадесетина стражници със запалени факли в ръце, раздвоиха редицата си и очертаха незавършен в долната си част квадрат. Скрит оркестър отрони няколко гръмки акорда, а когато спря, пред народа се появиха висшите държавни служители, разделени по ранга си на „изтъкнати“, „най-съвършени“, „най-светли“, „най-почтени“, „сиятелни“ и „най-благородни“. И според своя сан те заеха места около изсечения в самите стъпала мраморен пиедестал.

Още по-силно гръмна оркестърът и шестима телопазители изнесоха на разкошна носилка самия император Константин, украсен с всички атрибути на божествената си власт. А мравунякът се полюшна, изумен от великолепието, нададе възгласи, и поздрави с ръка се откроиха на факелната светлина. Щом телопазителите положиха носилката, императорът стана, задипли тогата си и като се възкачи на пиедестала, вдигна десница за тишина.

Беше време да тръгвам, затуй напуснах аркообразния балкон, откъдето видях всичко това, и заслизах надолу, към множеството. А коленете ми се подгъваха от вълнение, защото знаех, че за последен път ще декламирам пред толкова много хора. И не вярвах, че Константин ще пощади живота ми след всичко онова, което щях да кажа…

О, горчива вода на годините,

ти с олово разяде гърдите ни,

о, жестока вода…

Стиховете дойдоха в ума ми бързо и без всякакво усилие от моя страна, сякаш равномерните ми стъпки и потайната съдба сами ги създадоха. Знаех, че са последните, и благодарих на съдбата, задето се родиха толкова лесно.

Преди време разговарях с Константин. Всички императори, с които случаят ме бе срещал, обичаха да беседват с мен, защото ги ласкаеше мисълта, че с едно движение на ръката си могат да премахнат завинаги езика и ума, които им доставят наслада. Но Константин, въпреки че за да стане единствен владетел, бе убил немалко хора, в туй число и самия август Лициний, беше изтънчен по дух. Тогава му разказах за водата, като подхванах разказа си от самото начало на моите спомени и завърших с намерението му да премести столицата на империята от Рим във Византий, след като, разбира се, построи там акведукти и водохранилища. И ето какво стори император Константин. Той повика „най-благородните“ и ме помоли любезно пред тях да повторя онова, което току-що бях разказал. А когато го сторих, разпери ръце и лукаво попита:

– Е, да повярваме ли на човек, който твърди, че е бил жив по времето на цензора Апий Клавдий Крас?

И всички се заляха в унищожителен за мен смях.

О, горчива вода на годините…

По навик шепнех първите стихове, въпреки че император Константин още говореше. Цялото това множество в краката му, нобилите и хетерите, колоните и препозитите, храбрите и загрубели легионери… всички те трябваше да забравят, че от утре свещеният и вечен Рим ще е град като всички останали градове в империята. Но те дори не знаеха, че Рим е обречен и затова Константин го напускаше почти панически. А Константин не знаеше защо Рим е обречен или поне – не искаше сега да мисли за това… Но след императора бе моят ред, като на придворен прокламатор, и аз щях да изрека истината. Тогава те трябваше да научат…

Сепнаха ме гръмки викове и разбрах, че Константин бе успял. Колко ли ми оставаше да живея? И дали стражниците, по императорски знак, щяха да ме пронижат веднага, или той великодушно ще ми позволи да кажа всичко? Възкачих се и когато стана тихо, вдигнах десница към гърдите си и започнах:

О, велика вода на годините,

ти с възторзи нахрани гърдите ни,

ясноока вода…

… Но кой говореше вместо мен? С гласа и стъпките ми, а с различни думи? Кой живееше в моето тяло? Плутон? Меркурий? Янус ли ме караше да продължавам? Или може би прекрасният момък от галерата, който ме спохождаше винаги в натрапчивите ми видения?…

А щом свърших, пак се понесоха възгласи и акламации, изразявани по най-груб начин. И император Константин, като се обърна към свитата на „най-благородните“, огрян от факелна светлина, рече:

– Е, да се лишим ли от поет, който така добре владее изкуството си?

А мъжете, след като почтително отговориха, ме поздравиха с погледи, в които личаха страх, изненада и подтиснато озлобление.

Такъв беше моят последен ден в Рим, защото още същата нощ, напълно замаян, тръгнах с двора на императора към Византий, наречен скоро след това Константинопол.

VII

… достигаха тревожни новини. Узурпатор уби Констант, сина на Константин, а сетне Констанций Втори, другият му син, уби узурпатора и стана император. А в пограничните области напираха варварски племена както от север, тъй и от юг. Констанций Втори назначи за източен наместник братовчед си Гал и му даде титлата „цезар“. Но после се усъмни в заговор и го наказа със смърт. Пак по това време другият му братовчед Юлиан доби голяма известност сред народа, а когато Констанций умря, стана император. И Юлиан въздигна езическите богове, като сам извършваше жертвоприношения и гадаеше по черния дроб на животни. Той бе образован, но меланхоличен по темперамент, та затова искаше против времето да върне старината. Но копие го прониза на бойното поле край река Ефрат, а очевидци твърдяха, че пред лицето на смъртта се покаял и приел християнската вяра. След него дойде Йовиан, но той умря бързо. Император стана Валентиниан и като разбра, че не може сам да управлява държавните дела, повика брат си Валент и те си поделиха империята. Валентиниан тръгна на запад, а Валент остана тук. Тогава от юг се разбунтуваха агонистиците, които не живееха в градове, а скитаха по пътищата и щом срещнеха благородник, впрягаха го в колесницата му вместо животно. А от север напираха готите, освен тях – франки, алемани, квади, гали, лигури. Валентиниан умря и на негово място дойде синът му Грациан. И по това време Валент започна да допуска в римските земи онези готи, които бяха приели християнството, при условие че предадат оръжието, което имат. А прекупвачите им го оставяха, ако дадат подкуп. И тогава готите въстанаха и тъй се стигна до страшното поражение при Адрианопол, където загина Валент, а Грациан, като нямаше сили да владее сам, въздигна на изток Теодосий. Този Теодосий бе обладан от промисъла за свещения огнен меч изкупител, ето защо разруши езическите храмове, забрани жертвените клади и започна страшно гонение на езичници и еретици ариани. По-късно изпочупи статуите на всички римски и гръцки богове, но Зевсовата вкамени ръката му и тогава той я пренесе в Константинопол. И пак по това време престана да има олимпийски игри. И за сетен път Теодосий раздели империята на две, като изтока даде на сина си Аркадий, а изровения запад – на другия си син Хонорий. И земята отдавна не раждаше добре, възникнаха много вълнения, робите бягаха или убиваха господарите си. Не остана човек, който да се усеща силен и сигурен, та затова вече никой не обичаше държавата.

А водата течеше и хората я пиеха.

VIII

Почакай, Вергилий, сега, когато разбра всичко, съхрани мъдростта на очите си и обуздай нетърпеливото треперене на ръката, като не преставаш да дълбаеш мрамора с усърдие! Кой може да ти попречи в изпълнението на твоя план? Та никой дори не подозира намеренията ти, защото за хората, тези слаби, тромави и страхливи същества, такава постъпка изглежда невъзможна. Но ти сам себе си освободи от товара, понеже знаеш, че камъкът помни по-добре и от пергамента, и от човека. И понеже знаеш, че страхувайки се от истината, онези люде, които ще се родят по-късно, ще въздигнат нечий изкусен брътвеж за истина. И понеже знаеш, че след смъртния ще остане потомък, а след теб, безсмъртния, нищо… пиши, Вергилий!

Виждам как ястребови нокти разкъсват подобието на сърце в гърдите ти и вцепенение те обзема пред мисълта за Елица, но отблъсни мъката, защото дори нейната благодат е за другите, не за теб!

Нима не вярваше, че така ще стане? Но не избяга след фъфлещия Хонорий в блатата на Равена, а остана там, сред пламъците, през онази нощ, когато роби отвориха вратите на Рим и с наслада, и първи от всички приеха готските мечове в телата си. И видя пълчищата на Аларих, служил при Теодосий, да разграбват храмове и разкошни къщи. И видя пак там, близо до форума, един роб да гони с тракийска брадва господаря си, а като го настигна, препъна го и отсече крака му, а сетне и останалите членове, и лицето му имаше израз като да окастря ствол…

Тогава именно я забеляза да тича към теб през отблясъците от кръв и огън, с бели дрехи и коси, подобни на слънчев сноп. Тя се хвърли в нозете ти и помоли да я спасиш, и едва сега ти дойде на себе си, Вергилий, и като я вдигна, с почуда разбра, че в целия Рим само вие двамата стоите на едно място и разговаряте. А когато през таен проход успяхте да напуснете града, тя каза само:

– Води ме към Сердика!

– Коя си ти? – попита я, без да можеш да я видиш в тъмното, и чу отговор:

– Елица.

– Странно е името ти – каза.

– Аз съм славянка – отвърна тя. – Мъжът ми беше римлянин като теб и се наричаше Флавий. Готите го убиха, а конунгът Аларих ме плени.

– Сердика е далеч – каза ти след малко.

– Край Сердика е моят дом – обясни тя просто. – Имам парче земя, градина и покъщнина.

И защо, ако не знаеше какво ще стане, ти, Вергилий, рече:

– За градина трябва много вода.

И чу смеха ù, а после и думите:

– Вода колкото искаш!

– Откъде я вземаш? – попита тихо, с надебелял и тромав език.

А тя обясни:

– Мъжът ми бе потомък на Траянов легат. Още прадядо му имал собствен водопровод, отбит от акведукта.

Сетне настъпи тишина и вие вървяхте дълго един до друг, без да се виждате, защото нощта беше безлунна. И когато ти се обърна, откри, че горящият Рим под вас е вече не по-голям от луна. Тогава, Вергилий, ти зададе своя последен и твърде безсмислен въпрос:

– Оловни ли са тръбите на водопровода?

– Че какви други могат да бъдат? – изненада се тя. – Странни са питанията ти, Вергилий…

– Защото пиеш отрова! – извика и ù разказа набързо всичко. А тя те слушаше внимателно и нейната почуда непрекъснато растеше. И ти позна това по очите ù, защото вече се бе зазорило.

– Ако мъжът ми не те уважаваше толкова, щях да помисля, че си луд – рече Елица, когато чу думите ти. – Не знам някой досега да се е отровил от нашата вода. Отровата убива бързо и в мъки. А водата дава живот.

Тъй вървяхте още доста време, Вергилий, и ти си спомни и ù разказа още много неща, а Елица все твърдеше, че разбира мислите ти, но не им вярва. Но не е важен разумът, Вергилий, а вярата; ти това не можа да постигнеш!

Сетне, когато крайно изтощени достигнахте нейния дом край Сердика и заживяхте там, и Елица стана твоя жена, нима в щастието си забрави тъй бързо всичко? И нима само веднъж тръпка премина през тялото ти – когато научи, че на запад империята вече не съществува? Та ти и това знаеше от по-рано, и всички го знаеха, защото последният император Ромул Августул, сиреч „Августчето“, беше непълнолетен син на готския военачалник Орест…

Не, ти и на щастие не си способен, Вергилий, тъй като с нечовешките си очи твърде бързо забеляза внезапните пребледнявания на жена си и безапетитието ù, и прекалената ù жажда. А Лучия все по-често взе да идва в съня ти, гола и обливана от вода…

Затуй довърши започнатото и послушай мен, Янус, бога на входа и изхода, и на всяко начало, защото само аз няма да те изоставя никога!

IX

Излязох навън, стъпвайки върху нещо ситно, скърцащо, грапаво, няколко крачки, зашеметен, невероятно лек, вече знаех, това, по което вървя, е пясък, той е жълт, а кръглото зад мен, прилично на два съединени похлупака, е сребристо, бил съм вътре, сега не съм, трябва да вървя, да се отдалечавам, това е заповед, похлупаците след малко ще се отделят от пясъка и ще излезе силна вихрушка, другите са вътре, също така вътре са момъкът и девойката, аз няма да ги видя повече, но ще бъда винаги свързан с тях посредством силата на моята мисъл, която е длъжна да преодолява времето и пространството дотогава, докато те искат, о, как съм привързан към тях, о, как ги обичам, това е заповед, да, отдалечавам се, бъдете спокойни, силата на моята мисъл е безгранична, ще долита мигом до вас, ще ви донася всичко, о, как ви обичам, ето, това е храст, храстът е зелен, зеленото е цвят като жълтото, друг цвят е синьото, небето е синьо, земята е кафява, някои цветя са червени, никои цветя не са сребристи, това е четириного, то се нарича куче, аз съм двуного, аз не съм куче, това е двуного, тялото му е покрито с рогови израстъци – пера, аз също съм двуного, но не съм покрит с пера, аз не съм птица, това е двуного, то не е покрито с пера, то мисли, то изразява мислите си, нарича се човек, аз съм двуного, аз мисля, аз изразявам мислите си, наричам се човек, това е заповед, наричам се човек, лицето ми прилича на човешко, ръцете ми приличат на човешки, гласът ми прилича на човешки, постъпките ми приличат на човешки, аз изследвам, аз изучавам съществуващото, това е необходимо, това е заповед, защото е необходимо, трябва ми име, да чуя име на човек, за целта ще отида там, където има човеци, Вергилий, това е име на човек, аз съм човек, аз съм Вергилий…

Светлина.

Елица, жена ми, плеви в градината и тъй като вече е време за обяд, тя скоро ще ме повика. Трябва да я изпреваря. Бяхме много в трюма на голямата галера, в еднакви синьо-зелени одежди; момъкът и девойката над нас, недостъпните богове, о, колко ги обичам, сигурно са ме изоставили… Не, не е възможно да бъде така! Аз губя разсъдък! Кому е нужен полудял слуга? Янус, верният ми покровител, си свърши работата и ме напуска. Сега имам натрапчивата идея, че съм един са-мо-на-строй-ващ се про-це-сов би-о-ро-бот… Какво значат тези думи? Няма такава длъжност в Рим! И дали защото изследваният процес е приключил, моите енергетични депа деградират? Янусе, покровителю, какви ги дрънкам?…

Светлина.

Каменарят Никодим ми направи малък, но твърде устойчив на времето саркофаг. Вътре ще положа плочите, които издялах. Само с тях не се разделих никога, дори когато бягахме от горящия град. Носех ги в здрава торба от ярешка кожа и понеже ги носех винаги, не усещах тежестта им. И шестте издълбах тук, край Сердика.

Светлина!

А сега ето какво ще направя. Ще застана под арките на акведукта, заслушан в течението, и като събера цялата сила на мисълта си, и защото силна е обичта у мен, ще се опитам да освободя реките от отровното им ложе. А саркофага с плочите ще закопая предварително, за да не ги начупят от неверие. И ако някой ги намери, то след като узнае, че нечистата вода погуби Рим, нека го разкаже на повече хора. Това е последното желание на пътника, който се наричаше Вергилий, а ти прощавай и всички БЪДЕТЕ ЗДРАВИ!

ПОСЛЕПИС НА РЕСТАВРАТОРА

Разбира се, този нещастник не би могъл да напише всичко това върху деветте мраморни плочи. Някои от използваните думи просто не съществуват в латинския език, а други имат там съвсем различно значение.

Не бих могъл да го измисля и аз. Наистина някога се увличах от литература, после от философия, но това съвсем не е достатъчно. По професия съм археолог.

В такъв случай трябва да се приеме, че казаното по-горе не съществува. Него го няма никъде. То се роди единствено в ума ми, докато се взирах в следите, съхранени от камъка, и пак там в самия мен умря. Все пак, струва ми се, че съм длъжен да направя известни пояснения за онези, които ще открият в тези плочи нещо повече от красива измислица.

Първото, което ме озадачи при разчитането, беше обстоятелството, че авторът им винаги се е намирал в центъра на интересуващите го събития. А това съвсем не е толкова просто, като се имат предвид продължителността на периода – около шест века! – и изключително тясната област на неговия интерес. Този Вергилий, казах си, като че ли е посветил целия свой неправдоподобно дълъг живот на един-единствен обект за изследване – акведуктите. Нищо друго не го е вълнувало така силно или по-точно: вълнувало го е само дотолкова, доколкото е имало някаква връзка с тях. Признавам, че не успях да намеря решението на тази загадка, докато той сам не ми го разкри. А тогава ме обзе страх…

Представете си могъща, високоразвита, овладяла космическите разстояния извънземна цивилизация. Тя изследва нашето минало без определена прагматична цел (впрочем за нейните цели аз и не бих могъл да съдя), строго спазвайки принципа за невмешателство. Необходими са ù съвършени копия на разумните същества на планетата и тя ги създава. Навярно биороботът Вергилий не е бил единствен, защото едва ли само акведуктите са я интересували. Но тъй или иначе той е бил предназначен да събира информация за древните римски водопроводи.

И той я е събирал – добросъвестно, педантично и спокойно, както се полага на един биоробот. В някакъв момент обаче се е случило непредвиденото – Вергилий явно е нарушил границата на допустимата за него свобода, решил е да се намеси, да промени хода на събитията… Защо? Не знам. Не се и наемам да търся обяснение. Но обработващият информацията свръхинтелект (или, ако предпочитате, суперкомпютър) сигурно е преценил, че вмешателството, изразено в съчиняване на стихове, не е чак толкова опасно, та да изисква незабавното унищожаване на биоробота. Така Вергилий продължил да съществува до самия край на изследвания исторически процес – гибелта на Римската империя, която гибел той естествено свързвал с акведуктите. Едва тогава ударил часът на неизбежното му премахване.

Ала извънземният разум сбъркал, макар и в един-единствен пункт. Със своите стихове биороботът успял да създаде прекрасен епос, написан в типичния за онова време иносказателен маниер. „Оловната вода“, която погубва Рим… Какъв символ на илюзиите, на нечистото благоденствие, на неумението и страха да бъде приета истината, колкото и горчива да е тя!

Да, остават без отговор много въпроси. Като този например: все пак имали ли са право изследователите да постъпят по такъв начин с него, създадения по подобие на човека, но лишен от способността да направи каквото и да е по своя воля ? Къде е в такъв случай сетният предел, последната граница, зад която другият разум не бива да прониква в подобния нему?

Чудно защо обаче за мен би било по-интересно да узная дали Вергилий в своя последен час е успял да разруши акведукта, или руините, пред които сега стоя, са резултат от естествения и неумолим ход на времето?

Уви, то упорито крие „съдинката с разковничето“.

Редактира: Александър Карапанчев

Публикации:

1. Антология „Нова българска фантастика '91“ – „Орфия“, 1991 г.

2. Сборник „Планетата на призраците“ – „Аргус“, 2002 г.

И попита войникът:

– Kой ме повика?

Янчо Чолаков

На десетия ден

предположиха, че са се отдалечили достатъчно. От седмица не бяха променяли маршрута си в пустошта, равна като тепсия и гола като любимата четиридесет и втора жена на императора.

Светия войник, добър или лош, се бе облегнал върху ръбестите канати с цвят на гущер или скакалец, а превозното му средство пъплеше под него. Децата в онази част от машината, която напомняше каросерия на камион, растяха буквално не с дни, а с часове. Те наистина бяха като деца на животни, като сукалчета в ясла или кученца в колибка. Абсурдно бе, че никога не са виждали ни гущер, ни скакалец. Нито сукалчета в ясла, нито кученца в колибка.

Светия войник гледаше Тонатиух, слънцето на миштеките, което висеше в своята пещ подобно на голям жълт хап във възпаленото гърло на небето, а ръката на мъката бе стиснала сърцето му. И тази мъка беше някак си по-важна и значима от обясненията за онова, което я предизвикваше. Сама по себе си, сама като него.

Пустошта се ширеше пред погледа, без край, без други краски освен собствените. Сякаш бе излязла от нечие онирично видение. Изпилени облаци, досущ като кинжали, лежаха разхвърляни безпорядъчно над хоризонта. Тук-таме растеше куя. Навсякъде все тая противна куя, от чието лико местните правеха своите кафяви наметки. Нито едно различно от нея растение. Нито едно животно. Ни един бацил, поради което никой не страдаше от заразни заболявания, а раните не се инфектираха.

Подходящо място да бъдеш ранен. Без съмнение. Стига, разбира се, при злополука или война да не ти откъснат крайник и свещената ти телесна течност да изтече.

След километър превозното средство изхърка и спря.

– Техника кирлива! – въздъхна Светия войник и в гласа му се прокрадна непозната самия нему злоба.

Въпреки че бъкаше от електронни чаркове, всъдеходът му се нуждаеше от сериозен ремонт, за да продължи нататък. А той не разполагаше с време и помощници да го поправи.

Беше само един прост войник, изпратен на рекогносцировка, па макар и от отряда на белите пехотинци, които боготворяха своя харизматичен командир Ернандо като Господ.

Друг проблем беше, че до два-три дни провизиите му щяха да свършат и тогава сигурно щеше да му се наложи да реже парчета от себе си и да ги слага в микровълновата фурна… Шегата настрана, но и това не бе никакъв изход от положението.

Скочи долу и заоглежда возилото си, което сега се бе закотвило в туй обезводнено дъно, сякаш бе огромна скулптура на художник авангардист, изработена от скрап. Една статуя на бога на войната, изкована от плугове. Баталясала и разжамблена машина с форма на рак-пустинник, съвсем в унисон с местността, в която бе попаднала. Връз гърба и хълбоците на металическото ракообразно се мъдреше цяло селище с бунгала, бункери с амбразури, прожектори, ниши с леки артилерийски оръдия и картечни гнезда, разположени на двете обвити с бодлива тел странични улици. В този си вид то приличаше по-скоро на самоходен концентрационен лагер, отколкото на набързо пригоден спасителен пункт, в който са намерили последното си възможно убежище двайсетина обречени хлапета.

Колко бяха в действителност? В началото бе толкова зает с оцеляването им, че ги бе накарал да се преброят сами, и тогава черноокият Тонака бе нарисувал на пиктографската си диплянка червено знаменце, което съответстваше на числото 20. За преследвачите им пък, додето все още се виждаха подире им, бе надращил изображение на горящ храст куя, което значеше „четиристотин на брой“. Този знак се превеждаше също и като „толкова много, колкото са космите на главата“. Още по-объркващо бе, че имената на хората от народа мешика бяха съчетание от числително редно плюс названието на някоя всекидневна вещ.

Бяха напуснали столицата, именувана Града на Теноч, във втория ден от месеца, кръстен „вятър“, в последния час на нощта, който принадлежеше на бога на дъжда Тлалок, а понастоящем наближаваше пладнето на шестия ден – „главата на смъртта“.

Светия войник бе приседнал на една от грайферните гуми. Откога не бе спал? Не бе мигвал, откакто напуснаха престолния град, така си бе. Ето, и таблетките, дето го държаха буден, се бяха изчерпали. За боеприпасите му пък да не приказваме. За капак на всичко, от известно време го спохождаха пристъпи на кашлица, която го бе притеснила доста с появата си.

„Боже – помисли си уморено той – нищо повече не можах да сторя! Чудото, което сътворих за твоите чеда, свърши, Боже!“

– Какво има, войнико? – надвеси се над него жълтоликата главица на Ицко, чието пълно име бе Ицкопоцакъл. На колко години ли беше? Пет? Или шест? – Защо спряхме пак? Ще продължим, нали?

– Стоманеният ми жребец се повреди.

– Жребец ли?

– Да. – Той се качи пъргаво отново горе и седна при тях.

– Ето ги! Идат! – провикна се някой.

Зад гърба им, в далечината, лазеха като мравунки колите на въздушна възглавница, изпроводени от велможите текухтли по веление на самия върховен господар. Бяха тръгнали да застигнат Светия войник, за да му смачкат главата като на крастава жаба, макар и да не знаеха всъщност какво е крастава жаба, и да си приберат обратно обичните рожби. Както и да сложат точка на този кръстоносен поход на децата.

На които тъй силно държаха.

Тъй силно, че не биха им позволили никога да се доберат до обетованата земя.

Подобно на древен солдат, затъкващ щика на пушката си, той се пресегна машинално и откачи военнозелената кутия от колана си. Сложи я до себе си и я погали с жест, в който се чувстваше някакво отстранение, като луд, когото ставащото наоколо не засяга.

Замислеността му трая едва няколко секунди.

– Какво е това, войнико? – попита го Читка, крехко момиченце с плах поглед, одраскани коленца и сламеноруси коси, които бяха рядкост по тая географска ширина.

– Бомба, детко – отвърна той. – Бомба за многократна употреба.

– Их, войниче, ти си велик! – възкликна Ицко. – Пак ще ги разпердушиниш както тогава, зад Дома на Ометекухтли, знам си аз!

Домът на Ометекухтли беше религиозен архитектурен ансамбъл, посветен на вездесъщия миштекски бог, чието прозвище в приблизителен превод бе „Господарят на нашето битие“. Там, след като побягна от най-гъсто населения столичен квартал, за да спаси двадесетте душици, Светия войник бе отнел други двадесет – тези на зрелите бойци, които се бяха изпречили насреща му, за да го възпрат.

Радостният изблик на Ицко беше като пламъче върху свещ от лед.

Светия войник не отговори веднага. Накрая каза:

– Ще ги изчакаме тук.

Не захвана да им обяснява, че нищо друго не можеха да предприемат.

Абсолютно нищо.

Времето течеше. Очертанията на колите се различаваха смътно сред валмата от виолетов прахоляк. Десетки разкривени призраци от мелхиор и други, непознати сплави, които дори не оставяха коловозни дири след себе си. бяха се отправили с ръмжене на лов за него и това беше комай единственият вид лов, който познаваха.

– Войнико, ти имаш ли синове? А щерки?

– И те ли растат във ферма?

– Защо пагоните ти са с кръстове? Ами вензелите? – беше им показал униформата си.

– Какво е причастие? Вярно ли е, че пиете от кръвта на своите богове, вместо те да пият от вашата?

– Как се казват жените ти? – питаха децата, питаха безспир. – Какво им подаряваш в дните за радост?

– Рози – отвърна той.

– Рози ли? – чудеха се те. – Какво означава „роза“?

И още един труден въпрос имаше – Ицко му го бе задавал неведнъж на наречието си, което спадаше към общия език науатъл. „Какво се случва с вашите деца, след като пораснат? Защото при нас всяко осмо тръгва на училище, а останалите…“

Преследвачите бяха вече съвсем близко. Силуетите им изплуваха сред кълбетата от лил.

Малките сега мълчаха. Окръглените очи на някои от тях оставаха сухи. Други хлипаха тихо. Бяха се изправили с вкопчени в бодливата тел пръсти и гледаха натам, към родителите си, които бяха дошли да ги отърват от него.

Читка се впи внезапно в клина му.

– Няма да ги оставиш да ни хванат, нали? – промълви Ицко.

– Не, генерале – преглътна войникът. – Не, момчето ми. Няма да ви дам току-така. Никога не бих го направил!

Лилавият прах навяваше безнадеждност.

Крадецът на деца погледна за последен път своето завоювано живо богатство. В гърлото му бе заседнала буца.

Той постави длани върху детските рамене и бавно се изправи.

Десет дни по-късно

го докараха обратно в столицата, целият овързан. Заведоха го първо на лекар, който го стегна допълнително с турникет, след като почовърка за всеки случай из раните му с мръсна пинцета. Сетне го пратиха под конвой в някакво имперско ведомство, където го регистрираха като военнопленник и му издадоха временно тескере с пластмасови листи. На всеки пропускателен пункт спираха да му го перфорират. Задържаха се до сградата на Министерството на смъртта, където единият от въоръжените му придружители се отби за консултация. Върна се след четвърт час оттам с инструкции и арестантът отново бе поведен нанякъде, но преди това му надянаха на шията нещо като ярем с форма на подкова, дълъг половин метър и широк около трийсет сантиметра. През дупчиците по него бяха прекарани неусукани сиджимки от горчива куя с възли в краищата, които пазачите му кръстосаха така, че горната половина на тялото му бе почти обездвижена. Закрачиха по пътя, о-тли, а минувачите ги поглеждаха изпод око. Никой не го замери с камък, нито го нагруби; неслучайно тяхната дума за пленник се превеждаше още и „моят любим син“. Та нали и в неговите вени течеше кръв – храната на боговете – и сигурно щеше да му бъде оказана високата чест да бъде угоен, обучен да свири на флейта, да си избере лична мома за невеста и едва тогава да бъде одран жив или пък сърцето му да бъде изтръгнато – съдба, за която обикновените граждани биха могли само да му завиждат. Подтичващите наоколо пишлемета обаче си правеха кодоши с него, боцкаха го с оголени жици и безопасни игли, кокореха се изразително и му показваха среден пръст – символ, който очевидно бе понятен за всяка човешка цивилизация. Минаха и покрай богатата витрина на един от верига магазини, предлагащи всичко за покойника. Светия войник ги бе виждал и преди, ала и сега, както и тогава, не можа да се сдържи и да не се загледа. За по-заможните осигуряваха цялостно мумифициране, а за нищите – само опушване и изсушаване главата на драгия мъртвец. Солидни базалтови урни с наблъскани един в друг ситни орнаменти и йероглифи по гладко шлифованите повърхности неудържимо примамваха праха на кремирания върху клада от суха куя. Изложени за оглед бяха и макети на гробници, взрелият се в които без труд разпознаваше изкуствено, но изкусно наподобени пещери.

Най-подир излязоха на широк булевард и се озоваха пред навирилия нос в небесата дворец на императора, връх на монументалната архитектура. В каменното му теме бяха бучнати знамена от златни мрежи. Поданиците на федералния дистрикт зовяха своя повелител Шокоицин, т.е. Младши. За момент Светия войник се обезпокои, че ще бъде заставен да изкачи всичките оплискани с кръв и нагиздени с поредици от истински и кварцови черепи 365 стъпала на осмократната постройка, всяко от които отговаряше на един от дните на миштекската слънчева година. Вместо това бе съпроводен до пищен асансьор, приличащ повече на паланкин, и бе предаден на портиер с усмивка на счупен буркан и гол тумбак, препасан с кобур, в който бе мушнато малокалибрено чифте. Онзи го вкара в кабината и те се издигнаха неизвестно към какви висини, като се имаше предвид колко нависоко в йерархията на тази култура стоеше Шокоицин. Над него бяха само Ометекухтли и жена му, които населяваха тринадесетия небесен етаж и отдавна бяха забравили за човешките дела.

Въведоха го при господаря Шокоицин през грамадна врата. Пантите ù я открехнаха със скърцане на бедрена става, която се троши на две. Без да чакат сигнал, присъстващите сановници се изнизаха навън и ги оставиха насаме. Никой не го сграбчи за ярема и не го заблъска, от което следваше, че от него не се изисква да коленичи или да се просне в нозете на Най-най-най-висшата особа в тази негостоприемна държава.

Императорът тъкмо приключваше с обяда си.

– Гладен ли си? – попита Шокоицин. Въпросът му бе провокативен, а усмивката – крива. Мъчеше го мигрена и по-скоро му се повдигаше, отколкото му се ядеше. Чак дъвкателните мускули на челюстта му се бяха схванали от главоболието. Черепът му бе умишлено деформиран съгласно разбиранията на неговия народ за хубост, а зъбите му, тлан-тли, бяха украсени с плочици от нефрит.

Светия войник усети натиска на алчната си стомашна празнина.

– Не – поклати глава с отвращение той. Слепоочията му пулсираха. Полагаше свръхусилие да не надникне във фосфоресциращите блюда с неонови дръжки и да разгледа остатъците в тях.

Владетелят обърса пръсти в лигавчето си от куя. Кафявите му одежди с богато обагрени апликации и тържествени шевици бяха от същата тази куя, единственото тъдявашно растение, което напомняше лен или коноп и ставаше за изработка на облекла и плетене на рогозки и завивки, но иначе не бе ядливо. Някои от разновидностите му даже изпускаха лепкав отровен сок.

– Знаеш ли кой съм? – попита Шокоицин.

– Знам – отвърна Светия войник. – Ел. Кронос. Сатурн.

– Какви са тези? – и без да дочака отговора, той бутна настрана теракотовия си прибор. Протегна се към една кана с минерална вода и я изпи на едри глътки. Болката бе стегнала тила му като менгеме по цялата дължина. Надигна се от златния си стол с пластики на грозни момченца. Облеклото му бе окичено с всевъзможни украшения. Не бе известно кои от тях имат естетическо и кои – функционално предназначение. Един дявол би могъл да каже например за какво служеха тия изпълнени с инертни газове шлаухи и тръбички, които непрестанно бликаха лигава светлина и сякаш огъваха пространството около себе си. Достолепното му одеяние бе образец за изящество и екзактност.

Шокоицин се врътна и напълни наново каната. После се отлепи от облегалката на стола си, закрета към него по тюркоазния под и поднесе водата към изпръхналите му устни. Този път Светия войник не отказа. Излочи я и се почувства като току-що полято цвете.

– Там, откъдето идваш… където и да е то, беше ли баща?

– Не, съпругата ми беше бездетна.

– Разбирам. Но в този град има мнооого дечица, нали?

– Не е лесно за обяснение. Аз…

– Мълчи! Ти посегна на нашето потомство. Кражбата на деца е възможно най-тежкото престъпление според тукашните закони и то се наказва със смърт. Но не такава, която би те изпратила честит на небесата, а презряно бесило, при което не ще можеш да отдадеш кръвта и сърцето си на всевишните, защото целостта на плътта ти ще остане незасегната.

Шокоицин се взираше изпитателно в него. Осъзнаваше ли въобще този непознат човек за какво идеше реч? В империята на миштеките смъртта заемаше по-важно място от живота; тя можеше да бъде както унижение, така и награда за делата на поданика. Щом присъдата бъдеше изпълнена, Светия войник щеше да бъде обречен на вечен позор. Обесването беше същевременно и „изцъкляне“, отнемане на привилегията за задгробно съществуване. Нямаше и не би могло да има нищо по-страшно от това да те лишат от правото да бъдеш принесен в жертва пред олтара на боговете и душата ти да не попадне в слънчевата страна Тлалокан.

– За какво са ти те, тия двадесет деца? – прошепна неочаквано войникът. – За да присъстват на трапезата ти ли?

– Подиграваш ли ми се? – наежи се императорът.

– Съвсем не.

Те се измерваха известно време с поглед.

– Узнах, че не са те хванали лесно… – каза най-сетне Шокоицин. – Мнозина от нашите са оставили кокалите си в онази безводна равнина.

– Да – отвърна с удоволствие Светия войник. – Не бяха никак малко.

– Дечурлигата ни са те нарекли „Човека, който избра войната“. С какво ги подмами да дойдат с теб? Събираше ги по пътя, похищаваше ги от фермите в крайните квартали, нали? – Той тикна лицето си в неговото и го опари с дъха си. – Навъртат ли се и други изверги като тебе из моята страна?

– Аз съм само един прост редник, тръгнал на разузнаване. Ала твърде скоро по дирите ми ще се появи и десантният отряд на Ернандо.

Императорът повдигна дясната си вежда. Очевидно това име не му говореше нищо, както и предните.

– Ернандо? Кой е пък тоя?

– Лейтенант от пехотата. По една случайност ми се пада чичо. Той е по-добър войник и от мен.

– Колцина са с него?

– Около триста души, ако се брои и дружината на наемниците тласкалани.

Шокоицин се разсмя гръмко въпреки болката, която го тормозеше.

– Твоят чичо трябва да е напълно откачен. Дори и без допълнителна мобилизация моята редовна армия числи в момента триста хиляди обучени бойци, да не говорим за останалите войски на конфедерацията! Нашите картечари и преносимите ни лазерни установки ще насметат отряда му още на границата с Аскапоцалко. Или идва откъм Еекатепек? Няма да ми отговориш, зная… – Изведнъж той се сети за нещо. – Предадоха ми, че веднага след като са те заловили, превозното ти средство се е обвило в тъмножълто сияние и се е разпаднало на купчина от искри?

– Предпазна мярка, за да не попадне в чужди ръце. Запретено ми е да казвам как става.

– А откъде си научил така езика ни?

– Вашите учебни помагала, предназначени за все новите и нови жители на империята, ми свършиха хубава работа. Накупих си речници и разговорници от Олмекан, родината на писмената. Освен това има и един хипнотичен способ – запаметяваш, докато спиш… Както виждаш, нашите медици ги бива не по-малко от твоите потомствени шамани. – Докато говореше, Светия войник се бе загледал през нестандартно разкроения лист стъкло на близкия прозорец, част от концепцията на незнаен архитект за „течащо пространство“, при което като компонент е включено и времето. Многомилионният град бе разположен на остров в средата на солено езеро, по чиято повърхност просветваха бели кристали. Крайбрежни насипи го свързваха със съседните поселения, търбухът му бе пълен с канали и къркорещи гофрирани тръби (които бяха всякакви, но не и кръгли по протежението си), а висящи мостове се проточваха от един строителен конструкт до друг. Устоите на някои от сградите бяха непосредствено във водата. Желязото бе един от основните скелетни и формообразуващи елементи в многоетажни металоконструкции, чието изграждане бе доминирано от изискването всичко да е с прави линии, чупки и ъгли. Пирамидалните храмове, теокалиите, бяха вмирисани на копаловата смола, с която свещенослужителите кадяха при извършването на жертвоприношения. Сред тая вкаменена математика поразяваше изобилието от полускъпоценни камъни, употребени за разкрасяване на множеството мозайки. Светия войник видя как татуирани до петите пазители на реда с обсидианови парадни ножове и палки на кръста пръскаха със сълзотворен газ долу шепа демонстранти, които скандираха пред мемориала на жречеството в подкрепа на идеята за преработка на изпражненията, с цел използването им като съестни продукти. Гвардейци се пъчеха пред постамента с туптящото сърце, в чиято аорта специално бяха монтирани пръскачки, хвърлящи кървавочервени струи на вси страни. Твърдеше се, че някои родители осакатявали нарочно децата си, за да ги уредят в музея на човешките уроди. Той бе измислен лично от Шокоицин и около него винаги чакаше на опашка народ, докато пред Обсерваторията и заобиколената от клубове по интереси стъпаловидна Академия по изкуствата рядко сновяха хора, дори когато се връчваха наградите на победителите от всенародните поетични конкурси, учредени от религиозния реформатор принц Несауалкойотъл. Там обаче често се навъртаха шпиони на щат и културни революционери с кобури, изпроводени от Министерството на вътрешната стабилност. Дори и от тук, от прозореца с хромираното черчеве над 365-ото стъпало, на човек му се струваше, че чува гълчавата от т.нар. „домове на песните“ и шумните крясъци от стадиона, където се играеше нещо като мезоамерикански еквивалент на баскетбола. Някои от къщите изненадваха, защото приличаха на зарче, хвърлено на карлънгъч, а стените им бяха надраскани с изкелиферчени надписи. Навсякъде отблъскващото си стискаше ръката с гротескното.

– Да се върнем на въпроса „Откъде си?“ – прочисти гърло императорът, с което му напомни за съществуването си. Беше извадил някакъв уред със скàла, поставен в кутия от пресована куя, с намерението да следи показанията му, докато траеше втората фаза от разпита.

Светия войник бе видимо затруднен.

– Оттам, откъдето е дошъл преди няколко столетия единственият бял бог във вашия пантеон. От Земята на изгряващото слънце, която се намира далеч зад океана.

Шокоицин бе присвил джуките си, загледан в измервателната скала.

– Отвъд Великата вода няма нищо – възрази той. – Това е известно на всеки що-годе нормален индивид. Нито един от нашите пътешественици…

– Вашите пътешественици са фъшкии – прекъсна го Светия войник. – Корабостроенето ви е кръгла нула. Не познавате дори колелото.

– Какво? – сепна се Шокоицин. Болката го пронизваше в задния дял на мозъка. Що се отнася до Светия войник, то той беше съвсем изтощен и едва се крепеше да не падне. Гърдите му свиреха. Въпреки това се насили да заговори отново:

– Сред вещите, които ми конфискуваха, след като ме пребъркаха, има един предмет, подобен е на вашите гласови уредби. Привърши му захранването и затова е изключен, но докато функционираше, сигнализирах по него на Ернандо и го запознах с фактическата обстановка.

– И къде е сега този твой Ернандо?

– Напуснал е брега, на който дебаркираха нашите пехотинци, и вече е на път за насам.

– Че кой го е канил да идва?

– Никой. Ние сме представители на християнското племе, обитаващо материка отвъд гигантския стерилен океан, който вие наричате Великата вода. Онзи материк е бил населен от памтивека, още преди тукашния. Оттам преди много 52-годишни цикли са дошли и вашите деди, но вие отдавна сте забравили истината за това.

Императорът грабна кутията с безжичния детектор на лъжата, който сам бе задействал преди малко, и я прасна в пода. Разхвърчаха се пружини.

– Истината ли? – кресна той. Огърлицата му от бисери с големината на пъдпъдъчи яйца и накитите, състоящи се от 900 звена, се разлюляха яростно. – А пък аз мисля, че нещо ме баламосваш! Мнението на моите експерти не се покрива с твоите приказки! Тяхното становище се различава доста от тия небивалици, дето ми ги дрънкаш вече половин час! Кой те изпрати при нас? Отговаряй! И не се опитвай да ми пробутваш врели-некипели!

Светия войник поклати глава.

– На кого служиш? – питаше го мрачно императорът. – На северняците или на южняците? На Обединените ирокезки щати, на чийто главен вожд Та-Иа-Да-К-Ву-ку му излязоха пришки на езика да ме увещава, че искал да сключи Не-Скен-Нон, Велик мир, а зад гърба ми крои планове за съюз с апачите на Мангас Колорадас, за да им продаде некачествените си лазерни пушкала? Или може би на Инка Уайна Капак, владетеля на нашата съседка, империята Тауантинсуйо? неговите секретни експерименти по високопланинските полигони и изпитания на химически оръжия из Андите не са тайна за никого. Или си съгледвач, полакомил се за златото на онзи кретен, краля на Елдорадо? Разсипва се да разправя колко е богат, а хазната му на практика е изпразнена…

– Ти не разбираш – рече отчаяно Светия войник. – Иде време за промяна. Скоро нищо няма да е същото. Ако днес твоите поданици се боят да те погледнат в очите и те считат за живо божество, утре може да те пребият с камъни!

Внезапно монархът кихна така, че се разтресе целият. Лицето му бе почервеняло от гняв.

– Ти си този, който ще ни погуби! – ревна свирепо той. – Появата ти вече донесе нещастие за нас! Ето, сега проклятието се прехвърли и върху мен! Какво е това чудо, което се разпространява по въздуха и ни мори?

Светия войник се усмихна тъжно. Личеше, че е изнурен до крайност.

– Мънички живи същества, наречени вируси – отвърна той. – Толкова са дребни, че са незабележими с невъоръжено око. Те предизвикват болестни явления – кашлица, хрема, храчене. След тях ще плъзнат грипът, сифилисът и шарката… Мнозина ще се заразят… и в последна сметка не ще могат да оцелеят. Просто защото не са привикнали. Поколения ще са нужни, докато си създадете имунитет и успеете да се приспособите.

– Ти го донесе, нали. – Това не бе питане, а констатация. Императорът рухна на бляскавия си стол и оброни унило глава. – В теб няма нищо човешко – изстена той.– Знаеш ли, че това покоси и някои от децата, които бе помъкнал със себе си? Например онова момче, Ицкопоцакъл…

Светия войник притвори клепачи. Виеше му се свят. Плачеше му се. Може би най-сетне щеше да разбере какво означава да се разплачеш.

– Предполагах, че ще стане така – изрече глухо той. – Но нямах друг избор. Никакъв друг избор нямах… Трябва на всяка цена да чуеш какво искам да ти кажа. Имам едно предложение…

– Никакви предложения няма да слушам! – разкрещя се монархът настръхнал и виковете му погълнаха словата на войника. – Дори неизслушването им да доведе до краха на тоя свят!

– Става дума за нещо жизненоважно… – бърбореше несвързано войникът. Звукът на трошаща се бедрена става отекна отново в залата. Изневиделица изскочиха двама джелати и го сграбчиха под мишниците.

– Още сега – дереше се повелителят на миштеките – ще бъдеш изведен във вътрешния двор на тази сграда и ще бъдеш обесен за назидание. И за това няма да е необходимо решение на Върховния съвет, защото в моите правомощия е да те осъдя и да наредя веднага привеждането на присъдата в изпълнение. Проклет да си! Отнемам ти правото да изкачиш храмовите стъпала и да бъдеш принесен пред олтара на боговете. Ще бъдеш обречен на всеобщо презрение и кракът ти никога няма да стъпи в слънчевата страна! Никъде не ще откриеш вечен покой. Нашите култови жреци искаха да ти извадят сърцето, но то е от желязо. Никой няма нужда от твоето студено сърце! – Щипците на болката късаха меса от врата му, нажежени шишове се забиваха директно в мозъка му. И като че ли никакви илачи и компреси на дипломираните миштекски знахари не бяха в състояние да го избавят от страданието.

Повлякоха навън Светия войник. Влачеха го и го ръчкаха болезнено в бъбреците. Дори не се възползваха от услугите на асансьора. Водеха го по мишкоатъл, пътя на мъртвите, и нямаше връщане по този път. Мъкнеха го покрай конструкции от металокерамика и сребробетон, облепени с ламарини в телесен цвят, минаха покрай някакво ателие за трепанации и кухнята на имперския готвач, опръскана с кръвта на младенци, разминаха се с безброй дворцови служители в златоткани одежди, слизаха надолу, надолу, надолу сред прави линии, чупки и ъгли… Съвършените вентилационни шахти бръмчаха тихо, а асансьорната гъргореше – нескончаеми шумове, които увеличаваха усещането му за нереалност на произходящото.

Озоваха се пред бързо нарастваща тълпа и го качиха на столче. Край тях с ръмжене профуча фекаловоз на въздушна възглавница. Беше отпрашил към септичната пустош зад брега на белезникавото солено езеро. Там бяха натрупани кафяви планини от извержения, които се бяха спекли и не се разлагаха. Пожълтелите облаци над тях напомняха разляно по небето олио. Щом завалеше, щяха да закапят мазно и мръсно и да плъпнат потоци от гнусотии, които да се омесят с лилавата безнадеждност. Когато изсъхнеха, те щяха да образуват чудати и може би красиви изваяния. А на онези, които биха искали да нахлуят в този град отвън, за да го завоюват, щеше да им се наложи да газят в шарена, смрадлива и жвакаща кал, висока чак до пояса.

Блуждаещият поглед на осъдения обхождаше ликовете на хората около себе си, а те на свой ред изучаваха неговата изпита и обветрена физиономия. Никой от тях не подозираше, че на вратата вече чука йаойотъл, както се зовеше войната на най-разпространения местен диалект.

За секунда Светия войник се взря в далнината, отвъд окончателната цел на фекалката и плантациите от куя. Прокълнат свят без ни един храст, ни един звяр и ни един микроорганизъм в него. Е, последното вече не беше вярно.

Две чевръсти ръце свалиха с лекота мешинения му колан, прокараха свободния край през катарамата и оформиха клуп, който пристегнаха на шията му.

През главата му пробяга садистична мисъл:

„Два са пътищата за нас: престъплението, което ни прави щастливи, или ешафодът, който ни пречи да бъдем нещастни.“

Беше ли я прочел някъде, или се бе зародила в собствения му ум?

Войникът събра сетни сили.

– Люде – извиси глас той – там, откъдето ида, има неща, наречени растения и животни. Ако ме послушате, никога повече няма да сте принудени – той се насили да изрече думата – да се храните със своите деца, за да можете да съществувате. Пак ще ги отглеждате, но вече не във ферми… Жените ви няма да служат само за разплод, а…

Екзекуторите ритнаха столчето под нозете му и той увисна.

С което зрелището свърши.

– Някой разбра ли откъде дойде той? – питаха се помежду си насъбралите се, все възрастни хорица с мургав тен. Наобиколиха с любопитство обесения, а той сякаш се отдели от себе си и се погледна отстрани.

… Сега ходеше до една дълга зелена ограда. Бе оставил далеко зад себе си осмоъгълните петнадесетостени, каналите с хромираните екскреции, арматурната слуз и пломбираните сълзи. Пфу! Такава подпухнала гадост в цялата история на фекалиите няма да намериш. Не искаше и да чуе повече за Теночтитлан и трижди неблагодарните му жители. Сбогом, Теночтитлан, столице на червения и черния цвят!

Продължаваше неуморно напред. Одеве бе поставил встрани от себе си младия Ицко и му бе разрешил да крачи неуверено. Вървеше – разрушен храбрец с руинен щит, с обезлистени гърди и в скромно настроение, а симпатичният му малък спътник бе по-нетраен и от сянка, останал без капчица влага под спаружената си кожа. На десетия ден привечер силуетите на пирамидалните постройки зад тях се разтърсиха с Господен бумтеж, през люспестия хоросан изби грапавата кора на бъдещите гигантостволи дървеса, а обитателите на града, заедно с писъците си, постепенно прераснаха в истински, съвсем истински мицели.

Светия войник и младият Ицко се стреснаха, но не се обърнаха да зърнат какво става, нито забавиха стъпки. Гората, изникнала срещу общия им уплашен гръб, сраснат подир сепването, беше стара, сенчеста и дъхава колкото Средновековието. Странно: сега – някаква гора. Електрически крушки светеха с отразената измамна светлина на витаминозни глобуси. Тънкокорите твари и живителните сфери се обличаха в цветове.

Отвъд оградата, чийто свършек не се видеше, бяха започнали тържествено да мучат рогати скотове. Сегиз-тогиз през пролуките надничаха блейнали брадати козли, а тлъсти свине ги следяха втренчено със запретнати клепачи. И всички тия животинки, както и много други добитъци и влечуги сякаш се бяха изсипали от чудодеен рог на изобилието. Или от чутовен ноев ковчег.

Когато зелените ребра на безкрайната ограда все пак се извървяха покрай тях, младият Ицко посочи с ръка пред себе си, към ширналата се гола равнина, и произнесе нещо с гримаса, досущ като дирещ изява цирков клоун, който най-сетне е съгледал своя дъсчен подиум.

Отдалеч се поклащаха Белите пети на обесения и Черната врана, кацнала на рамото му.

Тогава и войникът се спря озадачен. Подуши небитието.

Чу бесилото и Видя, че босякът-смъртник е жаден, че Естеството му умира от пек, а Плътта му се ражда под клюна на крилатия скулптор.

Всичко това разбра. А вятъра не усети.

След още десет дни

в града влезе Ернандо Кортес, който беше по-добър войник дори и от Светия войник.

И не беше сам.

Редактира: Александър Карапанчев

Публикации:

1. Антология „Чудни хоризонти“ – „Аргус“, 2000 г.

2. Сборник „Митове за овъгления мрак“ – „Аргус“, 2006 г.

3. Антология „Тринайсетте цвята на дъгата“ – „Човешката библиотека“ и „Тера Фантазия“, 2013 г.

Илюстрация: Влад Герасимов и Николай Теллалов

Философска и психологическа фантастика

Калин М. Ненов

Човешкият ум се противи на преките послания.

(Прочетете още веднъж горното изречение. Наблюдавайте мислите си. Усетихте ли желание да го отречете?)

Какво да направим в такъв случай, ако все пак имаме нещо да кажем на себеподобните си? От ония големите, важни неща? Може би даже светоспасяващи? Можем ли да заобиколим някак ума и да достигнем направо сърцето?

Ами, например да им разкажем… приказка?

Философската, алегоричната, а до голяма степен и психологическата фантастика ни разказват приказки. За по-пораснали читатели – а ако са написани наистина добре, хем за пораснали, хем за растящи. Истории, в чиято сърцевина блещука ядка мъдрост – досущ Детската царица в сърцето на Михаел-Ендевата Фантазия.

(В случай че нещо се мръщите, задраскайте „мъдрост“ и пишете „изстрадано знание“. … Не става ли? Е, нали ви предупредих още в първото изречение?)

При някои ядката блести ярко. Понякога даже твърде ярко – толкова близо под повърхността на света и случките, че ни кара да свиваме очи и бърчим челà. „Аман от лозунги и пропаганда, ей! Искаме чистата история! Искаме независими герои – а не високоговорители на автора!“. При други бърчим челà и присвиваме очи, понеже ядката е заровена твърде дълбоко. „Какво искаше да ни каже тоя автор? Може ли по-високо?“

Общото между тях – и мерилото, че са изпълнили мисията си – е да не ни оставят безучастни. Да ни подтикват да помислим; да поспорим с автора, пардон, героите и идеите – или да поприказваме най-приятелски; да продължим оттам, където свършват те; да прогледнем с очи, от ъгли, които са ни напълно нови и неочаквани; да потърсим по-надълбоко. „Ето! Там! Нещо се мъжделее!“ Навярно дори… да пораснем.

… Хайде, хайде, не се мръщете. Пробвайте историите – така де, приказките – събрани на страниците подир тази. Проверете с колко от тях ще се заприказвате, по приятелски; с колко спорът ви няма да се изроди в кавга. После, като привършите, ги пуснете да прележат. Да попият. А накрая, когато пак се присетите, погледнете се в огледалото:

Променили ли сте се? Покълнала ли е някоя ядка?

Аз примирам да споделите.

Ако продължавате да се противите, че умът ви се противял срещу прекия текст – погледайте „Опаковането на подаръка“ в блога на Григор Гачев.

Ако ви се спори дали е задължително да има идеи и идеологии, във философската фантастика, психологическата – или коя да е литература въобще – Джоана Ръс и Емануил Томов ви хвърлят ръкавица в „Защита на критиката“, публикувана в алманаха „ФантАstika 2010-11“.

Препоръчваме ви и:

„Госпожица Вещицата“, „Невероятната Марта“ и „За змейовете и вампирите, за Марта, за потомството“ – сборници с разкази и роман от Величка Настрадинова

„Бариерата“, „Белият гущер“ и „Измерения“ – повести от Павел Вежинов

„Фантастични новели“ – сборник с повести от Александър Геров

„Хокерно погребение“ – сборник с разкази от Иван Серафимов

„Иркала, страната на мъртвите“ – повест от Вал Тодоров

„Фантастични игри“ – сборник с разкази и новели от Недялка Михова

„Извън картината“ – новела от Григор Гачев

„Нищо повече от въпрос“ – разказ от Агоп Мелконян

„Където не сте били“ – сборник с разкази от Велко Милоев

„В епохата на Унимо“ и „Приказка за камъка“ – сборник с разкази и разказ от Александър Карапанчев

„Гости“ – разказ от Маргарит Абаджиев

„Мьобиусова повърхност“ – разказ от Светослав Николов

Homo Felicis – разказ от Светлана Алексиева

„Атентатът“ – новела от Йоан Владимир

„Сънувах човешко лице“ – новела от Ивайло П. Иванов

Госпожица Вещицата

Величка Настрадинова

Аз и досега вярвам, че нищо подобно нямаше да ми се случи, ако не бях мълчал толкова. И то принудително. Защото съм музикант. Когато човек свири по седем часа дневно, не може да приказва. Тези, които са си мълчаливи по природа, карат някак, някои пък свикват, но аз имам в главата си толкова мисли, че ако не ги извадя и покажа на някого, те се притискат, деформират се и накрая черепът ми заприличва на нар със сплескани зрънца. Те и при най-малкия удар могат да се пукнат и да размесят сока си. А от размесени мисли, чувал съм, се полудява.

И тъй, докато свирех сонатите на Вивалди, Корели, Тартини и други пиеси от стари майстори, у мен се затаи мисъл, която не на всеки мога да разясня. Виждах във въображението си, и то много ясно, как вървях по коридорите на някакъв замък и носех на рамо старинен инструмент, лютня, струва ми се. И че ме водеха да посвиря на умиращата дъщеря на краля, защото тя бе пожелала това. Въвеждаха ме в просторна полутъмна стая. Там на високо легло, подпряна на възглавници, лежеше тя и очите ù ме чакаха. Аз свирех, гледах я и се мъчех да попия чертите ù, да скрия образа ù под клепките си, защото тя беше прекрасна. Сребристорусите ù коси бяха потекли по възглавниците чак до пода и от безнадеждните ù зеници и от горчивата чупка над посинелите ù устни вееше непостижима красота.

Исках да усладя смъртта ù, свирех песни, които никой не е слушал, и виждах пречупени през сълзите си как някакви думи трептяха върху устата ù, но от тях различавах само една. Не знаех дали това е ласкаво название или името ми, чувствах, че смъртта е някъде наблизо, и свирех…

А когато видението ми се явеше на концерт, ръкоплясканията ме сепваха и караха да изпитвам някакво отвращение от това варварско събуждане. Мисля, че в такъв миг получих тоя малък тик, който понякога разтегля лявата ми буза.

И все нещо не ми достигаше, а привидно имах всичко – признание, слава, пари, хубава приятелка, заради която ми завиждаха, и затова може би тя се гордееше с някакви си свои качества, които аз и досега не съм смогнал да открия, и честна дума, не знам защо тя си въобразява, че е нещо повече от всички други. Обсипваше ме с грижи, а според мен няма по-жалко положение от това – жена да те обсипва с грижи, да ти носи плодови сокове през антрактите, да те пита не си ли изпотен, удобен ли ти е новият фрак… и все такива. Какво я засягаше удобен ли ми е фракът.

Не, наистина, нещо не ми достигаше и след концертите, когато идваха да ме поздравят и ми говореха, че съм свирел неизказано прочувствено, аз изпитвах неизразима скръб и все си мислех, че ето, ще умра някой ден, след години ще ме забравят и никой няма да знае как нещо не ми е достигало, колко съм бил тъжен, и никой няма да изплаче една сълза от съжаление към мен. А, интересно, аз не понасям съжаленията. Обиждам се дълбоко, ако ме съжаляват. Излизаше, че докато съм жив, не искам да ме съжаляват, а като умра, искам, и то след много години. Също както аз сега съжалявам Перголези, защото умрял тъй млад, или Моцарт, защото бил нещастен в любовта.

И други странни неща изпитвах. Когато слушах „Дон Жуан“ от Рихард Щраус, ми се струваше, че препускам на кон към нови приключения, че се катеря по копринени стълбички към будоарите на непознати красавици и потъвам в дантелените им обятия, а живописта понякога ми въздействаше още по-силно. Измъчвах се страшно от това, че не мога да поговоря с кардинал Иполито Медичи, да целуна Лусинда Бермудес или да се потопя в моретата на Айвазовски.

Това състояние, съгласете се, не е нормално и аз наумих да се посъветвам с лекар, но тъкмо когато през главата ми мина тая мисъл, чух някаква особена музика отдалече. Че това беше траурен марш, не се усъмних нито за момент, но защо звучеше така подигравателно? И покъртително, и подигравателно. Като че ли някой се шегуваше и със смъртта, и с тъгата, и с всичко, достойно за уважение на тоя свят. Звуците идеха от много далече, но имаха невероятна притегателна мощ и аз тръгнах към тях, както се тръгва насън – без да можеш да дадеш обяснение за действията си.

В началото ми се счуваше, че музиката се отдалечава, после – че се носи някъде около мен, и тъкмо се спрях разколебан, от края на улицата се зададе шествието. Ковчегът беше открит и отдалеч (аз имам остро зрение) видях, че мъртвата е с черна превръзка на очите, когато наближиха – че е млада и е много красива, и когато се изравниха с мен – че мъртвата носи чертите на моето видение – на умиращата дъщеря на краля. Сигурно съм пребледнял и съм се люшнал, защото някакъв минувач ме подкрепи и запита:

– Вероятно господинът познава покойницата?

– Не. Коя е тя?

– Хм. За нея говорят особени неща, не е хубаво да ги повтарям…

– Кажете, моля ви се!

– Невероятно е. Невероятно е даже това, че тая млада и красива жена е била доктор по биология и професор-психиатър. Носят се слухове, че правела експерименти, на които никой учен не би се решил, че изследванията ù били във вреда на човечеството. Загинала при последния си опит, което ясно говори за това, че опитите ù са пакостни. Останала с отворени очи и всички имали чувството, че е жива, и затова задържали трупа ù няколко дни. Той не давал признаци на разлагане. Аутопсирали я, но тя пак продължавала да гледа със съвсем живи очи…

Може и да е говорил още нещо, но за мен това беше достатъчно. Чувствах се на дъното на ада. Бях мечтал стотици пъти за тая жена и за пръв път видях своя блян мъртъв, обкичен с цветя и понесен към гробищата. Струва ми се, че се огледах за нещо, с което бих могъл да се самоубия…

И тогава, на края на процесията, я видях отново. Без съмнение! Тя беше! Жива! Траурът лошо прикриваше коварната ù усмивчица. Загледа ме и аз почувствах, че ми каза: „Не слушай брътвежи, аз съм жива! Жива съм и примирам от смях, като гледам печалните им физиономии“.

Веднага ми дойде наум: сестра-близначка! Може би скръбната ù гримаса напомня усмивка, а може би е мразила сестра си. И това се случва между близначки. Почувствах, че живея отново и че никакво значение нямат всички тия комедии на смъртта. Че съм открил спасението си.

Тръгнах след шествието. Не след шествието! След нея! Тя от време на време извиваше глава, като да се увери, че я следвам, или за да ми даде кураж, и по лицето ù блуждаеше усмивка. Аз се взирах през разветия траурен воал, учудвах се на необяснимата ù веселост и тогава изведнъж ми се стори, че е с брада, а друг път ми се мярна индианско украшение на носа ù.

Шествието навлезе в гробищата. Мисля, че държаха речи, но не съм сигурен, защото гледах само нея. Спуснаха ковчега. Тя хвърли шепа пръст, както много други, и се отдалечи. Последвах я. Вървеше бавно, но аз, колкото и да се силех, не можех да я настигна. Бяхме излезли извън града. Затичах след нея, но и това не помогна. А вървеше бавно! Чувствах, че около мен се затяга някаква тайнствена примка, че нещо непознато ме носи към голямата неизвестност.

И ето, стигнахме високи стени с плътни двукрили врати, от тези, които поставят на гаражите. Вратите се разтвориха сами. Не се зачудих, има и такива механизми. Тя спря и ме покани с жест. Отвъд вратите имаше полукръгъл зид, тъй че никой минувач не би могъл да хвърли случаен поглед оттатък тези стени. Зад тях се ширеше градина. Отначало ми се видя обикновена, но после с непривична уплаха установих, че дърветата са изродени или са от непознати на Земята видове, или са просто… изкуствени. Зад тях се стелеха цветни лехи. Но в тези лехи не вирееха цветя, а… кристали. Разноцветни, искрящи, във фантастични комбинации.

Сигурно съм бил поразен от тая гледка, щом чак по-късно забелязах дома. А той надхвърляше рамките на всяко въображение. Защото… защото нямаше нито един прав ъгъл. Беше умопомрачаваща композиция от дъги, полумесеци, сфери и полусфери, форми, наподобяващи птичи крака, слонски зъби, медузи… Не беше дом, а бълнуване на шизофреник или модерен художник. Стъписан спрях, но тя ми кимна и аз влязох, забравил начаса колебанията си.

Когато стъпих в просторния кръгъл хол, подът се размърда под нозете ми. Сякаш ходех по тресавище. Дали беше необикновено мек килим или мозайка, направена от неизвестна материя, и досега не знам, защото винаги, когато минавах, се удивявах на новите ù форми и цветове, които се сменяха в някакво хаотично безредие. Всред хола блестеше басейн, приличащ на огромно човешко око с фосфоресцираща зеница, а водата там имаше странно поведение. Тя беше изпъкнала в средата. Можете ли да си представите нещо подобно?

Дамата в траур ми посочи нещо, което би могло да се вземе за диван, ако не приличаше досущ на гигантски октопод. Със страх се доближих. Веднага най-близкото пипало се уви около мен и аз се почувствах седнал на необичайно удобно кресло, меко, пружиниращо, заемащо очертанията на тялото ми. Когато по-късно опитах да сменя позата си, то се превърна в лежанка, в люлка, сякаш предугаждаше желанията ми. За око на „октопода“ служеше цветен телевизионен екран и по него се плъзгаха фантастични картини, но и те не бяха по-необикновени от рисунките по стените – някаква смесица от древното изкуство на ацтеките, маите и най-модерната живопис. Никъде не се виждаха лампи. Стенописите излъчваха светлина.

Първата ми мисъл, когато се посъвзех, беше: „Къде съм попаднал? Коя е тая жена в траур?“.

Тя се усмихна:

– Попаднали сте в моя дом. Аз съм вещица. Можете да ме наричате госпожица Вещицата.

„Но тя чете мислите ми! Това е ужасно!“

– Нищо ужасно. Даже е удобно. Не е нужно да се трудите да обличате мислите си с думи.

„Но аз ще се чувствам винаги разголен. Всеки човек има право и на скрити мисли.“

– Хората крият мислите си от страх пред себеподобните си, ако мислите им са грозни. От мен няма защо да се страхувате или срамувате. Аз познавам всякакви човешки мисли и, уверявам ви, самото чудо – мисленето, е в състояние да оправдае и най-срамната мисъл. Материята, раждаща мисъл, е толкова велико съвършенство, че и най-уродливият ù продукт буди възхищение.

„Има ужасяващи, отвратителни мисли…“

– И те са достойни за възхищение, защото са създадени от нещо неизмеримо по-долно от тях – материята.

„Това само вещица може да измисли!“

– Великолепно! Вече свикнахте с названието, което ви предложих. А и няма нищо обидно да си вещица. Даже е ласкателно. Думата „вещица“ произлиза от „вещина“ – умението да се справяш с природните сили. Умение, далеч надхвърлящо възможностите на обикновените хора. А завистта поражда ненавист. В миналото изгаряли вещиците на клада. Щом някой пожелае да научи малко анатомия и посегне към тялото на мъртвородено дете – на кладата! Някой се стреми да добие нови лекарства, събира билки, изпробва свойствата им – на кладата! Някой прави примитивни химични или физични опити – на кладата! Някой вижда в бъдещето – в огъня! Хората винаги пращат в огъня тия, които ги тласкат напред. Ленивите умове не могат да прозрат целите на тези, които крачат пред тях. Човешкият прогрес всъщност е дело на вещиците – на вещите, на знаещите хора. А прогресът, казват, е настоящето, само че с няколко години напред. Днес никому не би минало през ума да съди някого за аутопсия на мъртвородено или за химични опити в общоприетите рамки. Но щом тези опити надхвърлят общопризнатото, с теб започват да се отнасят като с вещица. И да крещят за хуманност и идеали. Какво разбират те под хуманност и идеали? И как могат да си позволят да ме съдят? Пак ми става весело, като си спомня как ги изиграх. Обработих един труп тъй, че да добие пълна прилика с мен, и го оставих в лабораторията си, като инсценирах нещастен случай при експеримент. И те ме погребаха! Ах, как тържествуваха, като ме погребваха, и колко тъжни се стараеха да изглеждат! А аз, като истинска вещица, вървях след погребението си и ловях мислите им. И се давех от смях пред нищожните продукти на техните тъй старателно образовани и възпитавани мозъци. Вас взех със себе си, защото вие имате красиви мисли. Познавам ви отдавна, слушала съм ви и съм се удивявала на това как майсторски умеете да възкресявате бляновете на композитори, измрели преди столетия. Но съм уверена, че вие все още не познавате себе си. Време е да престанете да съживявате мъртви мисли, време е да извадите на бял свят тези, които дремят във вашата черепна кутия, смачкани от теснотията. Ето този апарат – тя посочи окото на октопода-диван – ако желаете, ще записва вашите мисли…

„Хм. Станах опитно зайче.“

– Че защо? Нима е под достойнството ви да бъдете опитно зайче? Колко са надменни животните от човешки род. Приемат, че в името на науката, която служи на хората, могат да бъдат изтезавани всякакви живи същества с изключение на самите хора. Защо?

„Тя е провеждала експерименти върху хора!“

– Да. И върху себе си. В името на висшата хуманност. Убедена съм, че десет души могат да бъдат пожертвани за благото на милиони. Защо на разни военачалници се разрешават експерименти, тоест учения, при които могат да се пожертват до две на сто от войниците, а на учените не се разрешават дори съвсем безопасни опити над хора? Кое е по-важно за човечеството – ученията за превземане на някаква си кота или голямата наука за нравственото издигане на цялото човечество? Няма да крия, аз се занимавам с това. Искам да подобря мисленето на хората. Искам високоорганизираната мозъчна материя да престане да произвежда мисли от ниска проба. Но вие сте уморен и трудно възприемате това, което ви говоря. А може би и обстановката ви угнетява. Ще ви отведа във вашата стая, за да си починете.

Част от стената се отмести и откри заспало езеро. Всред водни лилии и водорасли плаваха двойка огромни лебеди. Около тях топяха клони във водата плачещи върби. Вещицата тръгна по водата. Последвах я и не потънах. Водата беше просто… под. А лебедите се оказаха изключително удобни легла.

Събудих се с приятното чувство, че съм спал в лодка сред тихи води, и видях, че лебедът бе променил мястото си, значи наистина ме е люлял върху гърба си.

Една стена се отмести и аз се намерих в градината, гдето под дърветата, върху огромна гъба пачи крак, беше сервирана закуска. Плодове, мед, мляко, топчета масло… Едва бях почнал да се храня, когато към масата се приближи лъскав черен котарак, кимна любезно, поне аз така изтълкувах жеста му, приглади мустаци и се настани на съседния стол.

„Е, вещица не може без черен котарак. Липсва само летящата метла.“

– Тя е вдясно от вас – се чу гласът на госпожица Вещицата.

Подпряна на едно дърво, се мъдреше проскубана метла с дълга дръжка. Засмях се. Гласът – също.

– Реквизит. А котаракът е възпитан и би ви правил компания.

Поднесох към котарака зелевия лист, върху който бе сервирано маслото. Той взе с лапа едно топче и го заблиза, както децата – сладолед. Беше забавна гледка.

Закусих.

„А сега какво ще правя?“

Гласът се обади:

– Съжалявам, заета съм, не мога да ви развличам, но ще ви представя една дама, с която вие отдавна желаете да се запознаете. Вървете след котарака.

Той ме отведе в една стая със старинни мебели. Докато гледах картините по стените, влезе… Лусинда Бермудес. Същата. Слязла от портрета на Гойа. Аз не знаех какво да кажа на тая загадъчна и иронична Лусинда, но тя с рядък финес поведе разговор и за няколко часа научих от нея за Гойа повече, отколкото някои от изследователите му научават за цял живот. Спомних си, че някога изпитвах желание да целуна тая тайнствена Лусинда, но сега това ми изглеждаше нещо отминало и маловажно.

Обядвахме заедно. Масата бе подредена по стар испански обичай, блюдата – с подправки…

Когато Лусинда се оттегли за следобедната си почивка, поисках час по-скоро да изляза на въздух.

Около най-високото дърво в градината се виеше стълбичка, а горе, в короната му, се забелязваше къщичка-наблюдателница. Качих се. От високо домът на вещицата изглеждаше като недостроена вила. Даже при нисък полет от самолет не би могла да се види необикновената му архитектура.

Доста по-късно попитах вещицата защо ù е бил нужен подобен налудничав дом.

– Нищо налудничаво. Копирана е природата, а в природата всичко е много мъдро измислено. Природата не търпи абсолютно правите черти и ъгли и ги разрушава много по-бързо от формите, които тя самата е създала. В архитектурно отношение един кокоши крак е далеч по-съвършен от най-изящната йонийска колона, а пред простия житен клас трябва да се преклонят най-гордите кули, вдигнати от човешка ръка.

В края на градината белееше покривът на мраморна беседка. Запътих се нататък. До малкия фонтан в беседката Леопардовата Цецилия държеше своя хермелин, както е на портрета. И тази дама е будила любопитството ми и аз помислих, че ако Вещицата реши да ме запознае с всички отдавна измрели красавици, от които съм се възхищавал, това ще ù струва доста труд. Помислих още, че ако и Цецилия поиска да ми говори за Леонардо да Винчи, ще заприличам на студент по история на изкуствата. Но Цецилия каза:

– Аз не го познавах много добре. Той ме рисува по поръчка и на сеансите винаги присъстваха слугите на моя любим, а пред слуги не е приятно да се говори. Обаче един от тези слуги…

И ми разказа една тъжна и безкрайно увлекателна история, в която един от слугите беше предрешен благородник от Братството на свети Вем. Членовете на това братство наказвали престъпниците, избегнали правосъдието.

Беше много интересно, но когато тя ми напомни, че вероятно вече ме чакат за вечеря, аз се сбогувах с чувството, с което човек излиза от музей. Забързах към вилата, като си казах:

„Само дано не ми натрапят за сътрапезник инквизитора на Ел Греко.“

– Не се безпокойте, не ви грози тая опасност – се обади Вещицата и се надигна от октопода-диван.

Тя беше в дрехите на мащехата на Снежанка. Гледали сте филма „Снежанка“ на Уолт Дисни? Мащехата е покрита с черно кадифе от глава до пети, светлее само лицето ù. И златната корона.

– Разходката из миналите векове не ви се понрави съвсем. А сантименталният пейзаж на стаята ви? Отегчава. Всеки човек се чувства добре само във времето си. А ние, вещиците – в бъдещето.

„Защо постоянно напомняте, че сте вещица?“

– Това бе в тон с вашите мисли. Вие живеехте с миналото. Видяхте, че то не е толкова привлекателно.

„Но откъде извадихте тези портретни дами? Или бях жертва на внушение?“

– Не. Дамите са истински. Доколкото истинска може да бъде една реставрирана икона. Аз реставрирам хора. Достатъчен ми е един добър портрет. Лицата на хората са пълно отражение на техните мисли. Ако някой греши при определянето на мислите според лицето, то за това не е виновно лицето, а неопитността на наблюдателя. Абсолютно неверен е изразът „ангелско лице, дяволско сърце“. Просто наблюдателят се е излъгал от съразмерните черти и не е прочел уродливите мисли, които могат да се таят в някое ъгълче на окото или зад презрително стиснатите устни, или в деформираните уши. И тъй, аз вземам един не особено сполучлив човешки екземпляр, насаждам му мислите, които са присъщи на… Перикъл например, и неговото лице се изменя и добива чертите на Перикъл. И ако от някой престъпник, осъден на смърт, аз възпроизведа Джовани Бокачо и този нов Бокачо подари на човечеството своя нов „Декамерон“, какво лошо има в това? На пръв поглед би трябвало и престъпникът, и човечеството да ми благодарят. Но не! Оказва се, че всеки човек, дори най-несъвършеният пропаднал тип, държи да е това, което е. И не желае да бъде подменен нито с Шекспир, нито с Айнщайн, нито даже с Хера Людовизи или Херкулес. И съм принудена да действам против волята им. Защото никоя наука не може без жертви. А моите жертви не са много и понякога, след като свърша опитите си, аз връщам обичайния им вид. Но и това не задоволява ревнивите ми съперници, които не могат да се примирят с това, че са по-неспособни от мен. И се стараят да ме обвържат с разни закони на хуманността, и то във век, в който същите тия учени глави помагаха на неуравновесени политици да преработват в сапун милиони човешки трупове. Излиза, че да превърнеш хора като Хари Бор в сапун е позволено, а да направиш от престъпника нов Якоб ван Хоф е противочовешко. Звучи парадоксално. Наистина, от промяната при експеримента моите „опитни зайчета“ може би ще живеят по-малко, но аз съм убедена, че е по-добре да живееш една година като Емил Фишер, отколкото двадесет – като затворник или разносвач на разхладителни напитки.

„Това не е много окуражително за мен. В кого ли ще пожелае да ме превърне?“

– Не се плашете. Вас нямам намерение да преработвам. Достатъчни ми са вашите собствени красиви мисли. Съгласете се, че даже една вещица има нужда от някой човек с красиви мисли, който да ù вдъхва увереност в доброто начало у хората.

Съвсем не твърдя, че предавам точно думите ù. Нима човек може да улови хода на мислите у личност, която сама твърди, че е вещица? Аз подреждам думите според собствения си начин на мислене. Не ми се удава да възпроизвеждам главозамайващите скокове на фразите ù, чиято логичност разбирах доста след произнасянето им. Беше ми нужно време, за да ги свържа и възприема.

Тази нощ за спалня ми бе отреден ъгъл край селска ограда. Трева по пода, три прецъфтели глухарчета – легло и фотьойли, и едно цъфнало – масата.

„Ще се чувствам като джуджето, което си е направило канапе от глухарче.“

– Нали като дете завиждахте на това джудже?

„Тя знае и това, което някога съм си мислил!“

– Всяка мисъл издълбава печата си върху лицето.

„А вие като заличавате белезите от мислите на своите „опитни зайчета“, не смятате ли, че изтривате и нещо, което никога не се е срещало в природата? И най-грубият и прост човек може поне веднъж да измисли нещо необикновено.“

– Аз усърдно търся за експериментите си хора, които никога не са измислили нещо оригинално, или такива, които и без това са осъдени на смърт. Тази, която превърнах в Цедилия, бе повехнала уличница, която се готвеше за самоубийство. Намирам, че постъпих хуманно, като се възползвах от нейния жив труп, вместо да го предоставя на земните червеи.

„А Лусинда?“

– Тя беше смъртно болна от рак.

„Нима смъртта може да се спре, ако на човек се насадят чужди мисли?“

– Както виждате! Истинската Лусинда не е боледувала от рак. Приемайки новия си вид, тялото на болната изхвърли неприсъщата за новата си форма болест.

„Но това са истински чудеса! Защо не ги направите достояние на хората?“

– Ха! Те толкова държат на своята „хуманност“! Лека нощ.

Мирисът на окосено сено ме приспа. Вероятно и това беше един от „парфюмите“ на вещицата, за които ще спомена по-късно.

Събудих се, защото някой гъделичкаше носа ми със сламка. А този някой беше момиче в модни дрехи, с разпуснати коси и сандали. Трябваше да потрия очи, за да се уверя, че е самата Вещица.

– Ставайте! Днес имам почивен ден. Ще ходим на разходка.

Това бе най-веселият ден в живота ми. Скитахме из някакви гори, къпахме се, обядвахме и вечеряхме в някакви селски ресторантчета.

Тя се смееше, размахваше сандалите си, вдигаше прах с босите си крака и се подиграваше на моя „начин на живот“.

– Възхитителна биография! Родителите ти те влачеха на безкрайните си турнета по света и те затваряха в хотелските стаи, за да свириш. След това започнаха твоите безкрайни турнета. Хотели, концерти, договори, кратки почивки и пак отначало. Роднините ти измряха, приятели не можа да намериш, тая особа, която се мъкне след теб в качеството си на официална приятелка, те продава от импресарио на импресарио, без ти да забележиш. И взема големи проценти, за да те склони да свириш на някой извънреден концерт. Ти минаваш за разсеян глупак, защото си изцяло погълнат от музиката. Но тя не ти е достатъчна. Другите музиканти по време на изпълнение мислят дали ще им излезе някой труден пасаж, как ще завършат фразата, а по-неподготвените – и с какъв пръст ще изсвирят даден тон. За теб музиката е средство за неизпитани преживявания. Нещо като опиум. Твоята неукротима фантазия прескача рамките на обикновеното музициране и те довежда до образно виждане. За теб гамите имат цветове, пиесите са наситени с видения. Ти се опияняваш от музиката и съзнанието ти създава нови светове, но те отлитат след свършването на творбата. А аз бих искала да останат. Да имат право на живот.

„Значи, подлежа на преработка!“

– Не бъди подозрителен. Искам да постигнеш сам себе си. Освен това не си въобразявай, че мога да превръщам хората в когото си поискам и от някой едър месар мога да направя Езоп. Трябва да се потърсят близки по костен строеж типове…

– И тогава?

– Ха-ха-ха! Ти си представяш някаква кухня, в която нещастниците се преваряват всред страшни мъки. Няма що, фантазията ти е старомодна. А нещата са далеч по-прости – няколко дни приятен сън всред моите хубави „парфюми“… Засега опитите ми са единични. Но са достатъчни само слуховете за тях, за да ме преследват. Много държави искат да ме спечелят… И мен не ме тревожат нападките на моите колеги (те вдигат глас в защита на хуманизма, защото подозират как могат да бъдат използвани моите открития от недобросъвестни хора), а именно тези – на недобросъвестните, които си въобразяват, че трябва да господарстват над планетата. Аз съм по-силна от тях, макар че действията им сериозно ме заплашват. Но, струва ми се, можем да поживеем спокойно още десетина дни в тая вила.

И тя ме въведе в градината през някаква врата, която съвсем не се забелязваше.

Отнякъде се носеше музика. Първата балада на Шопен. Спрях и се заслушах. Изпълнението беше съвършено. Такова, каквото съществуваше само в представите ми.

– Кой свири? – се сепнах, след като звуците затихнаха.

Тя се засмя:

– Мислиш ли, че би се намерил пианист, който да изпълни по тоя начин Шопен?

– Електронна уредба?

– Не, това е твоята собствена представа. Материализирана. Ти не си пианист и винаги се дразнеше от това, че пианистите свирят Шопен твърде недодялано. Ти знаеш как трябва да звучат творбите му, но не владееш пианото. Моите апарати записаха твоите представи и ето ги – достойни за възхищение.

А това, което чух отпосле, ме разплака. Това бяха моите мечти, моите сънища, заговорили с гласовете на непознати инструменти.

Когато божественото видение от звуци изчезна, тя каза:

– Ето музиката, която бе изтръгната от твоя събуден от летаргията мозък. От твоя затлачен от тежкия товар на чуждата музика мозък. От днес ти си творец! Нека отпразнуваме твоето раждане!

И тоя път се разместиха някакви стени и откриха зала, прилична на пещера, издълбана в ледена планина. Всичко блестеше – от ледените висулки по тавана, до пода, застлан с искрящ сняг. Прозрачни статуи, поставени на най-неочаквани места, издаваха тих звън, който се сливаше в някаква небесно чиста хармония. Всред залата бяха наредени, или по-скоро пръснати в безредие, ниски маси, а край тях, излегнали се на лежанки като древни римляни, пируваха двайсетина мъже и четири жени. Всички облечени в бяло. Две от жените – Лусинда и Цецилия – познавах, останалите две не бяха тъй красиви, но въпреки това мъжете им оказваха далеч по-голямо внимание. Мъжете бяха на най-различна възраст, с най-разностилни облекла. Струваше ми се, че някои от тези лица бях виждал някъде, но къде и кога не помнех.

– Само на портрет! – усмихна се на мислите ми госпожица Вещицата (междувременно бе успяла да надене някаква сребристобяла мантия) и се обърна към присъстващите: – Дами и господа, представям ви – и тя спомена името ми. – Тази вечер ще празнуваме неговото раждане като творец.

Господата ме поздравиха шумно, а дамите ми кимнаха приветливо.

После всичко беше като във вълшебен сън: красивите и умни думи, които тези хора си разменяха, ястията и питиетата – всички в бял цвят, независимо от вкуса, снежинките, които прехвърчаха, без да се топят, танците, в които и аз взех участие… Такава чудна белота навярно има само в душите на новородените. А над всичко звънеше кристална музика като капки вода над тънък лед.

Когато всички захванаха да се разотиват, госпожица Вещицата се приближи до мен:

– Е, как ти харесаха моите реставрирани гении?

Тръснах главата си, за да пропъдя зашеметяващата мисъл. През цялото време не ми беше дошло наум, че може да вечерям с Рьонтген или мадам Кюри, макар и реставрирани. Всъщност признайте си честно – ако ви дадат истинска всепризната картина и копието ù, ще ги различите ли? Даже ако сте специалист, няма да минете без химична и кой знае още какви експертизи. Изведнъж ме завладя страх. Дали и аз не приличах вече на някой мъртъв гений?

– Ето ти огледалото – ми отговори Вещицата. – Надявам се, че все още помниш лицето си.

Лицето в огледалото беше моето, но аз вече се съмнявах във всичко из тоя дом.

„Огледалото може да не отразява истинския ми образ.“

– Огледай се в басейна или в езерото в градината.

Езерото в градината люлееше отразената луна, а някъде около него въздишаха еолови арфи. Огледах се. Бях аз, сякаш малко променен, но на лунна светлина всеки би изглеждал по-различен. Докато гледах лицето си в рамката от лунни лъчи, нещо бе станало с еоловите арфи. Те свиреха втората част от квартета на Шуберт „Смъртта и момичето“! Не знам дали имате понятие от еолови арфи – това са обтегнати струни, които потрепват и звънят от вятъра. Те не биха могли да свирят „Смъртта и момичето“ и все пак това, което чувах, бе Шуберт, втора част, анданте кон мото! Потърсих с поглед Вещицата, за да ми обясни. Тя се беше излегнала на мраморната ограда край езерото, косите ù се пилееха и водата мокреше краищата им. Изглеждаше мъртва. Изтичах към нея, докоснах ръката ù. Студена. Закрещях, сграбчих я. Тогава усетих топлината ù. Ръцете ù бавно се вдигнаха, за да ме прегърнат.

От тоя миг сякаш потънах в забрава, която трая може би една нощ, може би десет. Не помня. Помня, че проклинах светлината и чаках здрача, за да се втурна към градината и да я търся. Намирах я на най-неочаквани места – под бурените до оградата, на гърба на лебеда-лодка всред езерото, а понякога я свалях от клоните на някое от тези чудовищни дървета. Бях замаян. Но въпреки това отрезнях за секунда, когато веднъж видях, че златистото украшение-гущерче, закрепено над челото ù, оживя и се скри в тревата.

Тя се усмихна:

– Толкова ли е странно, че една вещица се кичи с гущери?

– Но това е отвратително!

– Гущерчето е част от природата, както и аз. Може и аз да му се струвам отвратителна. Ние, хората, не сме свикнали да се съобразяваме с мнението на животните и всичко друго, което ни окръжава. Аз съм частица от космоса и нищо от целия безкраен космос не ми е чуждо – нито гущерите, нито съзвездията, нито глоговете по синорите, нито най-долния изверг от човешки произход.

– Тогава защо искаш да ги промениш тези изверги?

– Винаги по-силните, по-висшите, по-добре устроените видове спомагат за еволюцията на по-низшите. Ако не го преследваха, заекът нямаше да бяга тъй бързо, ако антилопите бяха бавни и глупави, лъвът нямаше да се научи да им прави засади. Всъщност видовете взаимно се усъвършенстват. Само че едни видове са еволюирали по-бързо. Те спомагат за развитието на следващите и изчезват. Всичко изгрява и залязва. От взрива на мъртвите звезди се раждат нови светове. Световете отглеждат живот, който със смъртта си поддържа новия живот. И всички видове и светове в крайна сметка са равни. Направени са от една и съща звездна маса.

– Защо тогава, повтарям, с всички сили се стремиш да направиш хората по-умни и добри?

– Спомагам за усъвършенстването на видовете.

– И аз влизам в тези „видове“! И сигурно ще възпроизведеш от мен някой мъртъв гений.

– Не ставай глупав. Нима мислиш, че бих развалила Коперник, за да направя от него Юго? Казах ти, гении правя от отпадъчни материали, а не от други гении.

– Но аз не съм уверен, че съм аз. Може да си отнела паметта ми, може да си ми насадила чужди мисли, може… всичко може. От теб всичко бих очаквал.

– За да се убедиш в моята добросъвестност, ще ти предложа нещо твърде рисковано за мен. Ще отидем в града, където най-много те познават. Там, в банката, имаш касета. Тя се отваря само ако бъде докосната от твоите пръсти. Отпечатъците на пръстите все още никой не е успял да промени. Ще се увериш, че си ти, ще представиш творбите си, за да получиш признание и като композитор, а аз междувременно може би ще успея да свърша малко работа.

И ние потеглихме. Тръгнахме пеша. Край някакво поточе спряхме да починем. Аз сложих глава на коленете ù… и съм заспал. Когато се събудих, главата ми все още беше на коленете ù, но се намирах в луксозна стая със спуснати завеси.

– Е, хайде! – каза тя. – Вече е единадесет, а твоят професор има часове в консерваторията до дванадесет. Не е зле да му се обадиш.

Професорът ме посрещна с прегръдки и нескрита радост:

– Къде потъна, по дяволите! Бива ексцентричност, но всичко има граници! Полицията те търси.

Засмях се. Усетих, че съм станал хитър и съобразителен, иначе не бих отговорил:

– Една очарователна дама. Най-после истинската любов. А имах нужда и от пълна почивка.

– Слава богу! – възкликна професорът. – Най-после си се отървал от тая пиявица, дето те използваше. Знаеш ли, че тя води дело за твоето наследство?

– Ще припадне, като чуе, че съм жив. Да вървим в полицията.

Там се отнесоха с мен като с любимо дете, което прави пакости. Помолиха ме друг път да им се обаждам, когато реша да изчезна. Те щели да пазят в пълна тайна къде съм.

Професорът ме покани на обяд. У тях забелязах, че през цялото време съм носил някаква чанта, без да знам какво има в нея. Отворих я. Партитури на две симфонии, четири соло цигулкови сонати, един квартет и някакво голямо произведение за мъжки и детски хор, оркестър, попълнен с особени инструменти и алт.

Показах ги на професора. Той започна да вика, да ругае, нарече ме „идиот“ и „говедо“, задето досега съм пазил всичко това, зазвъня по телефона и събра елита на музикалния свят. Веднага най-известните диригенти се скараха кой да вземе партитурите; цигулковите сонати бяха поделени между най-именитите ми колеги, единствен квартетът получи по-малко внимание, но най-сетне и Чайковски не всеки ден е писал шедьоври.

Междувременно бях нападнат от журналистите и вечерните вестници излязоха със сензационни заглавия. „Изчезналият виртуоз се връща като композитор“ и тям подобни.

Следобед отидох в банката. Изтеглих голяма сума, извадих от моята касетка стар индийски пръстен, баснословно скъп, и тръгнах да се прибирам. Но къде? В залисията не бях запомнил къде живея. Или това беше трик на госпожица Вещицата? Направи от мен това, което искаше, и ме пусна да се саморазвивам! Тая мисъл ме влуди. Значи няма да я видя повече!

– Добър вечер, Неверни Тома!

Едно такси спря до мен. Тя беше в него. Прегърнах я като че ли не съм я виждал от години, и поставих индийския пръстен на ръката ù. Отправихме се към нашата квартира. Една къща с висока ограда на края на града. Вещицата беше в траур, забулена с дълъг воал. Като останахме сами, тя хвърли воала.

– Кого жалиш?

– Пропуснах да ти дам наставления – отвърна тя. – Аз съм твоя годеница. Жаля сестра си, чието тяло чакам да пристигне от Южна Америка, за да го погреба на родна земя. Ще се появявам винаги в траур. За мен е опасно да показвам лицето си.

– Защо не го промениш?

– Нали ще променя и мислите си.

– Една пластична операция не променя мисли.

– Месарските работи, тоест операциите, ме отвращават. И освен това, не намирам, че видът ми е лош. А ти огледа ли се в огледало, което не буди съмнения?

– Да. И да ти призная, струва ми се, че съм станал красив! Уж съм същият, а съм красив. Всички го забелязаха.

– И жените? Внимавай, красавецо, ревнива съм.

– Не се шегувай! Знаеш, че за мен ти си най-важното нещо в живота. Ти си… Ти си самият ми живот. Кажи, нали няма да изчезнеш и да ме оставиш да полудея?

– Даже ако се наложи да изчезна, помни, че си мой и че когато дойде времето, ще те повикам при мен. И не допускай и сянка от отчаяние, а чакай. Аз ще те повикам, ако ще между нас да стоят огромни разстояния, хорската ненавист, даже и смъртта.

Бях пиян от щастие. Какво разбирах аз дотогава от слава, любов и признание? Сега Фортуна ме засипваше с благосклонността си. Навсякъде срещах очаровани погледи, може би ми завиждаха, но не го забелязвах. Твърде много искаха да знаят коя жена ме е преобразила до такава степен. Узнах, че преди това съм бил стеснителен, нацупен, занесен, нервен и неприятен. Изведнъж намерих приятели – умни, сърдечни и искрени. Канеха ме непрестанно, но аз гледах час по-скоро да се измъкна, за да бъда сам с моята вещица. Тя не се показваше в обществото и това караше по-любопитните да не спят от мъка.

А аз спях ли? Струва ми се – не. Имах чувството, че ако заспя, тя ще се изтаи като съновидение.

Тя също не спеше. Може би защото знаеше какво ще се случи, и чакаше.

Питах я:

– От какво се пазиш? Ти си почти всемогъща. Кой може да те застрашава? Ще ти взема охрана.

– Излишно. Никоя полиция не би ме опазила от тези, които ламтят за световно господство чрез моите постижения.

– Кои са? Гангстери, шпиони?…

– И гангстери, и агенти на много държави. Твърде са силни и твърде са много. Трябва да заминем. Тялото, което чакам, пристигна от Южна Америка.

– Само още една седмица! В сряда ще чуя изпълнението на първата си симфония, а в четвъртък ще отпътуваме.

– Късно е – отговори тя. – Слушай!

Долу, в хола, се прокрадваха стъпки.

– Те са – каза тя. – Не се плаши. Завий се и се преструвай, че спиш. И помни, че ще те повикам. Каквото и да се случи, чакай! Не вярвай на очите си и чакай!

Целуна ме и притвори вратата.

След няколко минути откъм хола се чуха изстрели. С трепереща ръка завъртях телефона на полицията. За мое учудване отговориха. Мислех, че кабелите са прерязали. Полицаите пристигнаха веднага. Намериха я простреляна на осем места. Откриха и следи от присъствието на четирима души. Започнаха безкрайни полицейски разпити. Аз не умея да лъжа. Казах всичката истина и затова попаднах при вас, господа психиатри.

Да, моля, изследвайте психичното ми състояние! Не се обиждам. Аз самият на ваше място бих обявил за луд всеки, който твърди, че тая фантастична история е чиста истина! Но, надявам се, скоро ще се уверите в моя непокътнат разум! Даже прекалено скоро. Не чувате ли тая странна погребална музика – откъс от „Смъртта и девойката“, примесена с откъс от Прокофиевия концерт за виолончело – и всичко това във вид на траурен марш, изпълнен от духова музика! И как подигравателно звучи! Тя се надсмива над смъртта. Ето и погребението. Тя го прекарва нарочно под прозорците на клиниката ви. Гледайте, уважаеми професори и доктори, как ви се вижда изражението на мъртвата? А как ви изглежда стройната дама накрая на процесията? А пръстенът, който блести и под траурния воал? Това е тя! Госпожица Вещицата отново върви след собственото си погребение. И ако пак я убият, тя ще върви и след следващото си погребение. Тя с безсмъртна, Ескулапови жреци, защото е частица от космоса и защото е вещица, а думата „вещица“ произлиза от „вещина“, знание, умение да вижда по-далеч от вас, верните слуги на науката. Въобще, господа, това не е толкова необичайна история – някой да върви след погребението си. Херцог Алба удави в кръв Нидерландската революция, но тя тръгна след собственото си погребение. Сервет и Ян Хус, Бруно и Везалий също вървяха след ковчезите си. Не е възможно търсещият човешки дух да бъде напълно погребан. Не е възможно да бъдат изгорени вещиците. Но къде хукнахте, уважаеми професори? Да гоните госпожица Вещицата? Да, тя е ваш стар конкурент! Не се трепете напразно, господа. Няма да я настигнете, колкото и да тичате, тъй като никога простосмъртният няма да стигне гения, макар и той да крачи бавно. Важни са крачките, господа професори, а не бързината. А сега мога да си ида, нали?

Моите почитания, господа професори, моите уважения, господа доктори! Желая ви големи успехи, повече старание и по-малко завист, господа, по-малко завист!

Редактира: Христиана Василева

Публикации:

1. Сборник „Госпожица Вещицата“ – „Народна младеж“, 1976 г.

2. Антология „Фантастика '76“ – „Народна младеж“, 1976 г.

3. Роман „За змейовете и вампирите, за Марта и потомството“ – „Златен лъв“, 1999 г.

4. Роман „За змейовете и вампирите, за Марта и потомството“ – „Човешката библиотека“, 2013 г.

Братята от Левса

Александър Карапанчев

Воркон беше двадесет и осмият град, който посетихме на Левса. Човечеството едва бе прескочило 2000-та година, когато откри хиперпространствения полет и ние литнахме към чужди светове, за което сме мечтали още в елинските храмове и под звъна на римския бронз.

След като си починахме, излязохме в околностите на града, пръснат върху живописен полуостров. Понеже между земния и местния въздух няма съществена разлика, ние носехме леки дрехи и подлагахме закопнели пори на ласкавия ветрец. В нашата амфибия пътуваха трима левсианци, препоръчани ни от домакините. Първият, една голяма змия, управляваше машината. Мускулите ù играеха под резедавата кожа, в огромните ù ледени зеници се отразяваше небето. Тя не беше приказлива; на командите отвръщаше с кимване, само рядко изсъскваше: „А не е ли по-добре оттук?“.

Останалите ни спътници – божур и птица, явно изгаряха от желание да покажат прелестите на своя край. Птицата хвърчеше около пластмасовата амфибия, обяснявайки ни с глас на славей забележителностите. Ние вече свиквахме с превратностите на Левса, така че това не ни удивляваше. Все пак човек изпитва смут и древна жажда, щом види чаровете на птичия живот, още повече – на разумна птица. И докато тя левитираше на собствените си крила, божурът левитираше на непознат принцип; листчетата му кръжаха сякаш стадо тропически рибки, които после се събираха отново в пищен цвят.

Тая сутрин първият ни обект беше горски резерват. Змията остана в машината, а ние тръгнахме по хубаво утъпкана спирална пътека. Както навред из Левса, и тук почвата притежаваше оттенъка на човешка плът, но поради сенчестия характер на резервата бе варовитобяла. Отначало ние, далечните пришълци, стъпвахме доста боязливо: струваше ни се, че ходим върху човешки тела, скрили истинската земя. Сетне се убедихме, че друга няма, и въпреки това пак не се чувствахме напълно свободно, макар при странстванията си да бяхме се сблъсквали с крехка женска кожа с багра на разсъмващ облак, с отрудена загоряла кожа, с мургава като картоф, с жълта, с негърска или маслена като каймак.

Резерватът беше засаден с различни дървета, някои от които вече записани в Червената книга на чуждата природа. Ала що за дървета! У тях не намирахме земните ботанически понятия. Всички имаха облика на хора. Представете си петметрови крака, затънали до глезен в почвата. И никакво съмнение: прасци, колена, бедра. Нагоре до косата – всичко, което отличава нашето тяло. Силуетите – източени подобно фигури на Ел Греко. Главите им бяха обърнати към слънцето, от рамената се издигаха ръцете-клони. Вятърът развяваше разкошните високи прически, по чиито краища звънтяха стъкловидни топки – плодовете.

Когато за пръв път се срещнахме с чудноватите дървета, след преодоляното вцепенение побързахме да надникнем в лицата им. С какво вълнение разглеждахме тези родни черти на стотици парсеци от Земята! Зърнахме детските личица на фиданки, зрелите лица на развити екземпляри, сбръчканите погрознели ликове на ветерани. Изучаваха ни грамадни човешки очи, зелени, влажни, уравновесени. Запитахме водачите дали дървесата могат да говорят. Не доловихме тяхната насмешка външно, обаче те отвърнаха с въпроса: „А нима вашите говорят?“. Живо си нарисувахме във въображението как триони режат адамови и евини крака, плисва болка и налива очите; как от тъй близката нам плът се правят къщи, мебели, хартия; как плътта от плътта ни и кръвта от кръвта ни се поднася по трапези, консервира се като в анатомичен музей и „плодови“ сокове се подават със сламка от човешка костичка! Домакините – същите тия създания, с които на Земята постъпвахме аналогично – се учудваха защо дълго време не ги търсим и защо се пренесохме да живеем в хиперлета си.

В резервата шумяха храсти – снопове от ръце; стелеше се тревист килим – фини гъвкави пръсти. Попитахме какво става в гората наесен. „Наесен ли? – трепна божурът. – Наесен косите окапват, клоните се прибират до тялото и дърветата заприличват на снежни статуи.“ „Впрочем – пропя птицата – този пейзаж би трябвало да го знаете. Вие имате толкова общо с нашите дървета, че…“ Тя не довърши, това бе най-ясният израз на контраста между двете цивилизации. Инак чуждопланетците се държаха с нас като със себеподобни, сякаш не забелязваха крещящите противоречия, което ни задължаваше на сходен жест.

Не бяхме ли се озовали в приказен свят, където всичко е очовечено? Където слънцето и мъглите са влели чувствен разум на всяка молекула? И не изграждахме ли съответна представа у левсианците – растения и зверове, които виждат хора, надарени с техните способности?…

По-нататък отидохме до едно езеро. То имаше цвета на бистра кръв. Небето се отразяваше, придавайки му люлякова отсянка. Знаехме, че рибите, молюските, водната флора са разумни пълноправни членове на левсианското общество, докато човекообразните твари вътре се използват, както ние използваме рибата и водораслите. Даже бяхме ходили на риболов. Мрежите измъкваха обтекаеми човешки телца с лица в костени капаци. Отдалеч те наподобяваха персонаж от картините на Бош. Излишно беше да питаме дали дървесата и животните на Левса обладават разсъдък, дали управляват емоции. Положително щеше да ни се отговори с контравъпрос. И всички тия наши братя по природа, но не и по предназначение сега, биваха сечени, готвени, оползотворявани по милиони начини, мисълта за които ни хвърляше в ужас. Кожените дрехи, котлетите, ягодовият конфитюр, натюрмортите с цветя и дивеч, няколкото дървени скулптури в кораба ни също натрупваха много въпросителни пред домакините. Ние избягвахме посещенията им.

В леса тичаха троглодити, пълзяха, скимтяха, ревяха. Дали у тях не кълнеше зърното на бъдеща цивилизация? Птицата реши да ни позабавлява, мярна сянка над езерото и я свали. Оказа се, че това е хвъркато същество, което напомняше копие на херувимче от древни икони. Водачите ни обясниха, че то се смята за едно от най-редките и вкусни пернати на планетата.

Божурът пъхна окървавеното херувимче в кулинарния отсек на амфибията. Скоро оттам излязоха димящи блюда, подправени със зеленчуци. Ярките им топчета страхотно приличаха на разноцветни човешки очи! Отклонихме поканата: блюдата се скриха с достойнство, за да бъдат после изядени под съпровода на същите мисли, с каквито ние щяхме да унищожаваме пастета от глухар.

Машината прелетя над дърветата, те ни изпратиха с дълги погледи. Някъде със съвсем човешки глас се обаждаше тайнствен горски обитател, подсилвайки тежката тишина. Мълчахме, още виждахме как разкъсаното херувимче бие с крилца, и ни полазваха тръпки.

Отпред лъсна безбрежната червеникава шир на океана. Въздухът слабо замириса на сол и йод; затова пък в него твърде осезателно се вплете дъх на левсиански петрол.

Снишихме се над близката горичка. Дърветата ù не бяха снажни и горди като в резервата. С умело замаскирана неохота нашите придружители се съгласиха да разгледаме местността, и апаратът изви нисък кръг. Под клепачите на някои дървета се усещаше, че нямат очни ябълки – бяха тънки, смъртнобледни, покрити със струпеи. Открихме индивиди, изгнили до раменете, до пояса или останали върху един крив крак. Други – както ни съобщиха с половин уста – са се родили изроди. Какви ли чудеса не срещнахме! Абрахиуси, акардиакуси, акормуси, акраниуси, амелуси – изчадия без ръце, без сърце, без труп, без череп, без нозе. Сякаш попаднахме в паноптикум на човешки уродства. Кошмарите нямаха свършек. Под великолепните очи на някой „дъб“ забелязвахме, че му липсва челюст. Огласяни от неоромантичния плисък на океана, усоите бяха пълни с аморфуси – изроди с безформени тела. Те подсещаха за късове тесто, от колената им стърчаха носове, разтеглена до безобразие паст тъмнееше на гърба. От време на време ни сепваше глух тътен: рухваше дърво, без да го е отсякла цивилизована сила.

Птицата и божурът се стараеха да охладят нашето желание за по-нататъшно пребиваване в този природен концлагер. Минахме край група девойки с къдрави сребърни коси. Чаровните създания щяха да бъдат щастливото изключение на гората, ако от врата до кръста не напомняха нещо средно между топка и спаднала възглавница. Нямаха ребра. Последната гледка, уловена тук, бяха две ръце на съседни дървета. Пръстите им се протягаха към нас – за поздрав, за прошка, за помощ ли? По-късно ги сънувахме често и се стряскахме в ледена пот. Едната бе с фантастично дълги тънички пръсти, подобни на паякови крачка. А другата: ненормално едра даже за местните пропорции, с подпухнала китка, с гигантски кокалчета – ръка на акромегалик, съставляваща близо половината от тялото на своя притежател.

Докато летяхме към пристанището на Воркон, си спомнихме за хилядите примери на упадък, видени при предишните ни посещения. Растенията, зверовете, птиците не се раждаха само сакати, те придобиваха в шеметни мащаби най-различни болести. Язви, по-жестоки от харпии; абсцеси и стави, стигнали до размера на главата; тиф, подагра, хемофилия със смъртоносен дебит; тумори, припадъци, от които няма ставане, имунен недостиг. Организми, сгазени от безпощадни гъбички; нефрити, болезнени като ръждив скалпел; отлепване на ретината, загуба на някои или всички сетива, липса на частична или пълна координация на движенията; анизотропност, изчезване на половите белези и влечения. Всичко! Всичко, против което земната медицина се бори от възникването до апогея си.

А атмосферата, а водите, подпочвени и надпочвени, а земята също се израждаха. И левсианците, понеже нямаше къде да избягат от природата, започваха да страдат от същите мъки. Фармацевтичните фабрики отравяха водните басейни, машиностроителните комбинати тъпчеха въздуха, селското стопанство омаломощаваше с приумиците си цели континенти, екологията трупаше трудове, светът кипеше сякаш в котел на вещица, пръскайки гибелни пари. Ще речеш, че наблюдавахме флората и фауната не на една, ами на десетки планети – такава потресаваща разноликост! Под куполите на оранжериите никнеха кочаните на човешки сърца, аспержите на човешки уши, десертните сортове на човешки устни, ала болшинството бяха разядени, едва налучкващи своето някогашно предназначение. В скотобойните докарваха троглодити; през раните им прозираха пъстри вътрешности, лъхайки смрад и цедейки сукървица. От чешмите шуртеше чудесна течност, богата и на живак, и на олово, и на арсен. Кислородни пилюли и питейна вода се доставяха от другия край на Левса, но скоро оттам щяха да отказват трескавите поръчки…

Ето и пристанището.

Зад него димяха ворконските заводи, издигнати по-близо до мястото за транспорт. Установихме, че девственият ален цвят е илюзия; океанът беше лъскав, пепелносин, покрит с ципа от петрол, която даваше сочни цветови ефекти. Та нали половината от корабния товар на домакините е петролен, как да не капнеш малко? Гола камениста земя, никаква растителност, ако изключим двете джуджета-дръвчета, плачещи под скафандри. Из въздуха се носеше скриптеж на кранове, свирки бучаха, ревяха сирени, прибоят въобще не се чуваше. Наоколо освен на петрол ухаеше на перилни препарати, на отточни тръби, на гнили водорасли, на самоубийство. Разгледахме ландшафта и като не намерихме какво да похвалим, вдигнахме глави: „Ах, колко синьо е небето тук!“. „Моля ви – пошепна божурът – не споменавайте повече за сините багри, птицата и змията имат слепота към тях…“

Впрочем небето бе сиво като през земна зима, ниско, задъхано, самото то сляпо за синьото.

И ние литнахме към Воркон. Пристанищните шумове и изпарения ни догониха, преляха се умело в градската среда – вече хвърчахме над левсианския мегаполис.

Под нас се нижеха дългобойни комини, бълващи неуморно дим и сажди; грандиозни струпвания на внушителни жилищни кули, чиито милиарди прозорци приличаха на пчелни килийки; магистрали, кръстосани на замайващи нива и под сюрреалистични ъгли, магистрали, залени от автомобилни цунамита. Воркон дишаше пресекливо, кашляше, храчеше, повръщаше, гърчеше се от стомашни колики, всяка минута инфаркти разтърсваха комплексното му сърце, схващаха се членовете му, стремително се качваха непоправимите индекси на диоптрите, на слуховата непълноценност, на цялата сетивна мрежа. Индустрията, транспортът, комуникационните звена потискаха, изместваха левсианеца, заличаваха го от собствената му планета… Амфибията се сниши. Чувстваше се как в каналите клокочат мътни токсични потоци, как белите дробове на града се свиват като риба на сухо, как почвата се обезсмисля под тонажа на железобетонните и пластмасовите голиати. И ние печално се взирахме във всичко това, което се явяваше кажи-речи повторение на земната картина зад хипербариерата.

С ловка маневра машината ни се включи в руслото на кипяща магистрала. Левсианските автомобили бяха много по-разнообразни от нашите. Наистина не може една и съща кола да обслужва костенурка и слънчоглед, слон и глухарче. Над асфалтовите ленти планираше калейдоскоп от аеролети. На кръстовищата имаше регулировчици-октоподи в антигравитационни хидрокабини. Главоногите оперираха чевръсто с пипалата си; от време на време пускаха мастилена завеса, за да си починат. Аварийни екипи отнасяха катастрофиралите апарати с водачите им. Шумът беше невъобразим; при други посещения бяхме узнали, че мнозинството граждани се оплакват от сензорни недъзи: прилепите оглушаваха, кучетата се прощаваха с изящния нюх, орлите ослепяваха. И макар домакините да общуваха чрез телепатия, трябваше вече да внушават не нормални гласове, а викове, крясъци, вопли; дори класическият любовен шепот изчезваше.

Излязохме на един от най-важните и красиви булеварди.

Той бе сравнително тесен – девет автоплатна, три за пешеходци. Някога го пресичала бързоструйна рекичка, окована в корито от елегантен виненочервен камък. Полека-лека тя престанала да отразява небето, плъзнала мудна, превърнала се в каша. Тогава я покрили с плочи, та да сторят място на още две платна, и продължили метрото. Станциите в тоя участък, кой знае защо, ги нарекли „Ароматни“.

Като гипсови релси по булеварда се простираха ивици земя с трева и дървета. Според божура – почти всички дървета в централен Воркон.

Ала сега не свистяха автомобили, не гърмяха камиони, не пърпореха летателни мотори. В почтителна близост до ивиците се трупаше огромна тълпа левсианци. Щяхме да присъстваме на рядко зрелище.

Какво само смешение! Сън! Карнавал! Сякаш рогът на Природата се беше пропукал точно над описвания булевард. Тук бяха и най-малките, и най-големите твари и растения – достойни граждани на мегаполиса. Стада рижи вълци, бухали с черни очила, антилопи-албиноси, бръснати лъвове и глигани; жирафи, чиито шии приличаха на пищни лехи, защото върху тях се бяха настанили хиляди любопитни цветя; таралежи с окапали бодли, аскетични леопарди, жребци без глас, всякакви породи кучета, щрауси с изкуствени крака, кълбета змии. Имаше, разбира се, и обикновени дървета, застанали самотни или на групи. По клоните им висяха намръщени лемури, преобличаха се хамелеони, гнездяха птици, пъплеха гъсеници. Хоботите на слоновете образуваха дебели куки; отгоре им сивееха снопчета билки, мъхове, склерозирали лишеи. Левитираха, блестяха, смътно ухаеха плодове и зеленчуци. Хвърчаха риби, молюски, земноводни, обкръжени със специалните си течни кортежи.

Внезапно ни заля буйна телепатична вълна на изумление, хищен страх и надежда. От долния край на булеварда се зададоха няколко масивни булдозера. Те се приближаваха бавно, а ние съзерцавахме ивиците. Там мъждукаше бледа тревица, хаотично се мяркаше плешива пръст с баграта на нашата плът, от нея се възправяха познатите структури на дървета. Видяхме шепа девойки, четирима-петима мъже, малко деца, малко юноши. Бяха предимно от европеидната раса, но личаха единици от негроидната и монголоидната, колоритни смески. Дървесата източваха спокойно своите тела, протегнали глави към слънцето. Едно дърво бе седнало. Водачите ни обясниха, че някога то било право, ала неизвестно защо почнало да прикляка и градските органи по „озеленяването“ му подложили мраморен постамент. Вгледахме се по-внимателно: дървото заемаше позата на Роденовия мислител! И твърде напомняше на него – същите напращели от сила форми, монолитна глава. Разяждано от болест, тялото му като че беше излято от зеленясал бронз, всред който светеха тъмни зелени очи, непривично големи и печални. Казаха ни, че той размишлява така отпреди стотина години, когато пред прадядовците на днешните автомобили е тичал левсианец с тромба.

Булдозерите се управляваха от носорози. Първият булдозер спря до тънкокрако момиченце. Другите машини продължиха и се заковаха всяка пред някаква жертва. Изведнъж стана толкоз тихо, че се чуваше даже гукането на гълъби и шумоленето на лози. После първият булдозер проточи стоманени щипища. Започваше изкореняването на дърветата по булеварда. Напоследък в района се случили много катастрофи, загинали видни личности и строителният компютър на Воркон изплюл заповедта.

Щипките обхванаха момиченцето за талията, потеглиха. Върху златистите му крака потече кръв, ръцете се отпуснаха безсилно, от очите му закапаха сълзи. Носорогът натисна педала и почвата трепна, освободи стъпалата на плячката.

Не само във Воркон, но навсякъде из Левса растяха дървета, осъдени да не вкусят от мъдрата старост. Човек все очаква тези момченца и девойчета да скочат, да се затичат с радостни викове. Чудесно би било в далечния космос да общуваме с дръвчета, които едва се различават от нашите деца!… Булдозерите обаче си гледаха работата.

Изкорененото момиче нямаше никога вече да посреща изгрева, който обещаваше да го превърне в зряла жена; нито да отваря жадни устни под дъжда, разсипващ се на дъгоцветен прашец о зъбите му. Още неразцъфнал, неговият живот гаснеше. Ние си стискахме ръцете, ужас встькляваше погледите ни. От въздуха се спусна транспортна платформа и натовари дръвчето. Тълпата се задъхваше, жужеше, блееше, ридаеше, смееше се истерично.

Едно дърво – истински швед гигант с пшеничен перчем, се пречупи в кръста, от основите на бедрата му швирнаха фонтани кръв. На друг екземпляр се откъсна главата и с пукот се разби в асфалта. Над сиво-розовата паница на черепа веднага закръжиха птици, цветя, мушици, любопитни и потресени граждани. Усмихната девойка-липа се прикриваше с дълги златни коси. Сякаш сам Ботичели я бе рисувал и четката му съживи у нас мъчителни спомени. Липата се накърши като захарна пръчка и транспортьорите с доста труд събраха нежните ù ръце, антилоповите крака, косите, усмивката, янтарните ù очи. Вярвахме, че заедно с дървесата загиват искрящи светове, човешки и вълшебни, или най-малкото онова, което те могат да подарят на левсианството.

Чрез телепатемите на тук присъстващите в много краища на планетата научаваха за събитието. Узнаваха за него къртиците в подземията си, мидите в черупките, птичите колонии по скалите, делфините в лазурните си дворци. В същото време заводите изригваха дим, петролът прегръщаше коварно океаните, шумът лазеше във всички пролуки, резерватите рушаха своя генетичен фонд, жилищните кули се извисяваха надменни в мащабите си, автомобилите дишаха канцерогенно. Паралелно се строяха пречиствателни станции, планираха се възстановени зони и облекчени градски системи, без умора се съставяха проекти за опазване на Левса.

Както ни съобщи божурът, жизнеспособните дървета от булеварда ще бъдат пренесени в резерват, ала такива се брояха на пръсти, макар че посредством балсамиращи инжекции повечето да имаха запазен вид. А и колко ли живота щяха да оцелеят по дългия път?

Всичко се беше размесило: лапи, перки, листа, крила, люспи, корени. По главите на вълците сияеха лимони, в човките на врани стърчаха китки пелин, видра плуваше между клоните на явор, лисици се изправяха до камари смокини, нацепени от притеснение или зрелост. Някои мълчаха покъртени, други плачеха, кокошки с цигари приказваха за розовите си килими; зайци си определяха интимни срещи, мечки-колекционери питаха за значки и библиомани-плъхове търсеха обмяна; журналисти запечатваха в броени редове сцената, а пък стереовизията документираше. Каква неистовост, равнодушие, уплаха, надежди, лумнал гняв и тихи идиотски усмивки кипяха на ворконския булевард!

Най-сетне останаха неизкоренени само една девойка и дървото-мислител.

Булдозерите вече се оттегляха с израз на преяли животни; ръмжаха и клатеха тъпите си муцуни последните два. Единият хвана момичето, свлече парцали кожа от тялото, разтрепераха се аеродинамичните форми, склопиха се очите, падна топлата черна прическа. Зениците, в които слънцето разгаряше желания, арфата на слуха, мозъкът, способен на хиляди пътища, цветната чашка на лоното, сърцето, жадно за удари и ласки – целият този дар напускаше Левса, галактиката, нас. Булдозерът дръпна краката-корени, трупът легна върху транспортната платформа. Щяха ли да го съживят в резервата? И дали от прелестното създание нямаше да поникне отвратителна старица?

Роденовата статуя продължаваше да тъне в размишления. Пипалата на булдозера оплетоха колената и подпряната ù дясна ръка. Чуваше се механизмите да вият от напрежение, но не успяваха да се справят с бронзовото изваяние на дървото. Известно време те стенаха, докато пристигнаха още два, още три, още пет, всичките булдозери, участвали в операцията, и чак тогава смогнаха. Мислителят не се раздели с позата си, не угаснаха очите му: те сякаш говореха, че той ще прихване навред, където го повика съдбата.

Множеството се разотиваше вяло, потекоха коли, артерията на булеварда затуптя. Останаха ивиците смазана трева, тук-там, подобно трески след посичане на дърво, светлееха кости, парчета кожа, искри от човешки погледи, кичури коса, съсирени сълзи.

Ние се качихме в амфибията – долу и назад се стопиха кулите на Воркон, дърветата-скелети, облаци мътилка – и отлетяхме да си починем в хиперлета.

… Ето как прекарахме една от сутрините си на Левса. Щом се приготвихме за обратен път, левсианците тържествено ни изпратиха, като ни подариха покрай другото куп букети малки и големи пурпурни сърца, откъснати от земята с цвета и болката на нашата плът. Из безмълвния полет усещахме пълните със зелен зов очи на левсианските гори.

Върнахме се на добрата стара Земя и ако преди отлитането между нас имаше трима еколози, след това почти всички станахме еколози, защото вече бяхме положили с посещението си на Левса най-тежкия изпит. Отсега нататък бъдещите естественици щяха на нея да карат своя стаж. Донесената информация се разлисти в широк план за сътрудничество между двете планети. И решенията му излъчваха съвсем конкретен смисъл, до който щяха да стигнат и левсианците, когато посетят Земята и видят братята си в нашите градини, сестрите си в нашите лесове, бащите си в многострадалните ни океани.

Редактира: Любомир Николов

Публикации:

1. Антология „Модели-2“ – ГМД „Лиляна Димитрова“, 1981 г.

2. Антология „Чудни хоризонти“ – „Аргус“, 2000 г.

3. Сборник „В епохата на Унимо“ –„Аргус“, 2002 г.

4. Списание „Съвременник“ – бр. 1/2004, 2004 г.

Сиянието на реката

Атанас П. Славов и Георги Арнаудов

На Пламен Аврамов –

художника, мислителя, непоколебимия

Ден Сир се усети много странно, когато за пръв път стъпи върху тези тъмночервени плочи. Струваше му се, че под ходилата му диша живо тяло. Наистина, плочите бяха твърди и грапави, но от тях лъчеше топлина – не от слънцето, а друга. Тя като че беше присъща на червения камък, както му принадлежеше и целият този безмълвен, проснат между дърветата път.

– Що за чудесия? – промърмори Ден Сир и приседна да разгледа плочата. В главата му неканена се появи убедеността, че всичко това е страшно, страшно старо…

Преди повече от трийсет столетия непонятният народ на деинорите бе строил този път, за да отпътува неизвестно къде, неизвестно кога, почти без следи и присъда на времето. И добре, че го имаше това „почти“ – то доведе тук Ден Сир.

Казваха му, че странни сенки прелитат понякога пътя, като че ли човек пробягва, но няма такъв. Като че ли деинори оживяват, бродят по Пътя и се връщат в Неизвестното спокойствие.

– Глупости, оживявали древните! – мърмореше Ден Сир. – Въпреки че май наистина… не, това са летанци… летанци са туй! Сигурно сенките им са прелитали през пътя, а докато си дигнеш главата…

Трийсет столетия този път не е тъпкан от човешки нозе, ако не се смятат любопитните. Но любопитният не е от тези, които ще посмеят да стигнат до края. В това Ден Сир беше уверен.

Той щеше да посмее. С леко накуцване, все по-нагоре по тъмночервената просека, а пред него тича само неговата, човешка сянка. Наклонът е лек. Няма умора в прекосеното му от белези тяло. Пътят изчезва назад. Завой след завой потъва в гъсталака на ниските виолетови дървета. Над пропастите висят все същите тъмночервени плочи, окачени на живи въжета от усукани лиани. Висящите мостове са стари, но здравината им е все същата, магия е направила лианите безсмъртни, дала им е силата да надживеят вековете.

Опааа!

Светкавична сянка драсна по плочите и Ден Сир метна поглед нагоре колкото да види опашката на летанеца. Срамна тръпка пробяга по гърба му. Всичко наоколо беше някак си не като наистина. Като че ли случаен пътник бе сънувал тук и беше оставил съня си, така че минувачът да попадне в лепкавите му мрежи. Отиваш към неизвестно никъде, наоколо си усещаш никого, само сянка притичва и като че ли тя е истинската…

Изпращаха го с неодобрителни погледи, но никой не го спря. Може би защото това място не бе нито свещено, нито неприкосновено, просто беше прието да се правят, че не съществува. А може би просто се страхуваха от Ден Сир – легендата за деянията му бе стигнала и до тези места. Никой не би могъл да забрави за Деерлинския бунт, но кой би приел легендарния победител като прост ловец в своите гори? Нито се бори за власт, нито трупа богатства – див, нелеп човек. Пееха се песни как с един удар обезглави Норчар Страшни, Норчар Мъртви, но не дойде ли веднага на трона хилавото му синче?

„Всичко помнят хората – мислеше ловецът. – Всичко… Забравя ли се нещо като Деерлинския бунт? Аз за тях вече не съм човек, а… Сам даже не знам какво – бог или демон?“

Тъжни мисли… Рухна времето, когато се гордееше със славата си – започна да забелязва, че тя плаши хората. Смутител на спокойствието, предизвиква божия гняв… Много по-късно научи, че самият Норчар се е погрижил за тази слава, разпръснал я е далеч зад границите на деерлинските земи, там, където свършва царствената му власт и започва безсилието да залови живия Ден Сир.

„Хитра подлост, подла хитрост… Добре го измисли, о, Норчар Мъртви. Не с оръжие ме довърши, а със слава! Аз те прострях с един удар, а ти разтегли отмъщението си за дълги години. Само месец след бунта те достигна моето оръжие, място на трона за синчето ти освободих, но славата, черната слава, която съчини за мен, не ме оставя вече години…“

Ето, той е тук, на пътя на деинорите, а кой е с него? Само сянката му – накуцваща като стопанина си. Разбира се, не може да се каже, че никой не те разбра. Приятно беше да разговаряш с мъдреците от Небесния лес, нали? Но кой мъдрец ще се съгласи да напусне обителта на своята мъдрост? Да бяха тук Зурон, Хок-Хок, Круд Ветрояд… няма ги отдавна, отпътуваха в своето Неизвестно спокойствие приятелите. Шест години изтекоха като сълзи от онзи страшен миг, когато Деерлинският бунт се задави в собствената си кръв. А Ден Сир не преставаше да се проклина, че допусна тази отчаяна, предварително обречена битка, че прие да бъде предводител на тези безупречни мъже, че лежа, макар и оглушен от ядро на катапулта, онези страшни седем часа, докато приятелите му – островче от разбягалата се селяшка армия, са го отбранявали в плътен кръг… докато потънат в Неизвестното спокойствие… Ден Сир смяташе света за безбожен – но винаги при спомена за тях искаше да вярва, че не са изчезнали съвсем.

Понякога съжаляваше, че оживя. А бягаше тогава, въпреки че на човек не беше подобен. И носеше тялото си, макар превърнато в една-единствена рана. И сам допълзя до Небесния лес, докато се заемат с него местните мъдреци. Да му излекуват раните, наместят ставите, сраснат костите – е, наистина, десният му крак така и зарасна накриво… Там за пръв път видя тунелите на деинорите, издълбани в скалите. На пръв поглед – полза никаква, но влезеш ли до средата – изведнъж всичко видимо в отсрещния отвор се приближава с необикновена отчетливост. Явни стават лицата на хора, намиращи се на много дни път оттук, виден е даже невъобразимо далечният Деерлин.

Като че ли добре се живееше в Небесния лес. Защо трябваше да го напуска? И години да броди от страна на страна и да плаши всички със своята слава?

Той крачеше, навел глава, потопен в тягостни спомени. Но усети, че нещо наоколо се е изменило, като че ли пространството е вече по-широко, въздухът – някак напрегнат, зареден с невидима сила. Ден Сир вдигна глава, спъна се на равното и застина. Беше стигнал.

Пътят свършваше с кръгла площадка, увенчана от нещо, което напомняше каменните беседки от крайбрежието на Малкия юг. Само размерите… Осем колони с дълбок черен цвят, съединени горе в такъв черен пръстен, се възвисяваха на височина над десет човешки ръста. Стояха на ниска, широка, кръгла основа. Ето как изглеждало мястото, наречено от деинорите:

ТАЛИЕШОМ СИБООНАЙ ФИМОЯЗОЛО’КАЙ

В храма Силтам под йероглифите на това название беше изсечен и техният превод на деерлински: „Река, съединяваща времената на всички светове“. Ден Сир се изкачи по трите стъпала до „беседката“. Подножието бе пресечено от дъгообразна ивица йероглифи. Ловецът позна някои от тях, но откъснати от целостта на древния текст, те звучаха самотно и безсмислено. Вече три хилядолетия тези знаци съобщаваха неизвестно какво неизвестно кому. Странна мисъл се мярна в главата на Ден Сир. Не приличат ли тези знаци на него самия, също така загубил живия си смисъл в невъзвратимото минало? Той въздъхна, седна и плъзна пръсти по гладката вдлъбнатина на единия от йероглифите. Изглеждаше, че те не са изсечени, а изгорени в странното черно вещество, нито камък, нито метал. Едва сега той забеляза, че никъде, нито в подножието, нито по самата площадка, няма и следа от прах. Като че ли някой поддържа тази чистота…

Много неща са умеели деинорите.

Отпусна се върху черното стъпало, облегна се на колоната и така, в пълна неподвижност, седя дълго, сякаш искаше да попие от величественото могъщество на това място. Едва когато сянката на колоната се докосна до лицето му, нещо го върна към реалността и там нямаше и следа от бившия предводител на Деерлинския бунт, имаше просто Ден Сир. Гладен беше, а това, което очакваше, трябваше да се случи далеч през нощта, в онзи пиян зенит на второто светило, когато спътникът Зун ще догони своята луна Себенера и небесният замък ще бъде тесен за тяхната любов…

Ден Сир скочи и привично се гмурна в тъмнеещата гора – така родна и позната. Цялото му детство беше свързано с гората. Градовете, които безпощадно мачкаха зрелостта му, на младини изглеждаха чужди и далечни като звездното небе. Не, дори небето с неговия вечен кръговрат изглеждаше по-близко и понятно. То в тъмни нощи посочваше верния път, назначаваше подходящото за лов време, подсказваше кога студът ще подгони племето към топлите землянки и сушеното месо…

– Ден Сир, уморен Ден Сир – хрипливо запя той, докато се промъкваше през гъстите храсти. – Смешно уморен Ден Сир… Къде полетя, Ден Сир, къде ще кацнеш? Уморен, стар Ден Сир…

Къде, къде!… Колкото може по-далече от родните места, по-близо до градовете, към това, което – веднъж прекрачил в зрелостта – ще назовеш своя мечта. И няма да разбереш, отначало, какъв е нейният смисъл. Думите няма да стигат за нея, но винаги ще изглежда достатъчно близко, за да те накара да се промъкваш през храстите на хитрите житейски премъдрости, натрупани от родното племе, през злобното властолюбие на градските управници, през фанатичната самовглъбеност на учените мъже. В онова време, когато Ден Сир бе вожд на племе, избяга и неговата жена. А след нея и цялото племе, не можеше то да разбере накъде го води Ден Сир. Знаеха, че вождът е най-силен – не можеш го победи в ритуален двубой. Не знаеха само, че той търпи поражения винаги при опит да се пребори със своята мечта. И продължаваше да ù се подчинява. Тъй веднъж през нощта, докато Ден Сир спеше, си отидоха всички – с жените, децата и палатките, без нито един разбуждащ звук. Оставиха му само един нож, огниво и чифт топли кожи. И разбира се, свещената тояга на вожда. От нея ловецът си направи нова дръжка за ножа. А след това – град подир град. Ту ратай, ту наемен слуга. Бараки, землянки, а най-често – открито небе, още по-близко и родно сред безликото градско многолюдие, където никой не познава никого. Ето тогава ловецът изпита първия си истински страх – че загубва своето лице. После ненадейно му провървя – наеха го слуга в голямата деерлинска библиотека. (Наистина смешно – та той тогава не познаваше буквите. В замяна на това паметта никога не му изневеряваше, винаги знаеше къде какво има по рафтовете.)

Суетният градски свят оставаше зад дебелите стени на библиотеката; вътре се таеше вечността. Там за пръв път се почувства сигурен. Длъжността му го събираше с духовния елит на града. Неговият страстен и непредубеден ум бързо привлече вниманието на учените мъже. Започнаха по малко да го обучават на грамотност, след това на науки. Някои го харесваха, някои просто от любопитство: „… виж ти, маймуна, не само говори, ами и разбира!“. Някой пък си правеше хитри сметки, да вземе след това този съобразителен юначага за секретар и телохранител едновременно.

– Учеха, учеха… – усмихна се Ден Сир. – И ме прогонваха. Бояха се, както се страхуват от маймуна, която все напира да погледне на света по своему, а освен това – да го преправя иска!

Изгонваха го. Той се връщаше в библиотеката, в тясната стаичка, опушена от лоени свещи, където мебели бяха все същите две кожи и вазите за ръкописни свитъци. Вечността оживяваше като бавна и величествена река и кой знае колко години биха протекли така незабелязано. По малко Ден Сир започна да си намира приятели. Имаше с кого да сподели смътната си мечта, с кого да търси думите, годни да я отразят, мечтата оживяваше, ставаше зрима, сродяваше го с тези хора. Сред тях бяха историографът Зурон, художникът Хок-Хок; неразделен с него беше музикантът Крудем, Круд Ветрояда, както го кръсти Ден Сир (беше толкова слаб, като че ли с вятър се хранеше). Имаше и други, но тези тримата станаха най-добрите, истински приятели на Ден Сир. Понякога се чудеха – как така, нищо един за друг да не знаем, а ето, яви се някъде отвън дивак ловец – такъв на улицата не би го погледнал даже, и изведнъж като невидим възел ги сля в истинска дружба. Още повече се чудеше Ден Сир – с какво успя да привлече тези образовани, непостижимо умни и светли хора, нима те също бяха недоволни от мизерността на света, та нали никой от тях не познаваше лишенията?

Та именно от Зурон той за първи път узна за деинорите. Самия Зурон тези древни текстове, дори не текстове, а подобни на мътно стъкло преразкази, някак си не го интересуваха. Но за Ден Сир това, което едва си пробиваше път през завесата на иносказанията, преобръщаше всички представи за света и човека. И той започна да се рови, да изтръгва най-малките намеци, да се опитва да освети онова, което преди три хиляди години е потънало неизвестно къде, даже не в мрака, просто неизвестно къде…

И за неопитното око беше видно колко се боят преразказвачите от удивителната, плашеща и привличаща истина, която се прокрадва в легендите за деинорите. А в тези смътни текстове Ден Сир усети родство със същата онази мечта, която го тревожеше и заставяше да живее. И още, тези сказания раждаха в него непонятно усещане за преодоляно време – време, не минало, а идващо.

Кой знае колко години биха минали незабелязано… Но през прашната вечност на библиотечните стени се промъкваше друго време – живо и трескаво. Все по-тревожно ставаше спокойствието на деерлинските земи, пропукваше се то като бент от прогнили дъски. Нещо притискаше този бент, напираше към широкия свят и ето – рухна стената и начело на огромната, въоръжена с каквото попадне и набързо обучена армия се носи той. Ден Сир…

Плъзна пръсти по белега върху скулата си, след това по другия – през слепоочието, и по мястото на лявата вежда.

„Не лице, а календар, забравиш ли за нещо – белезите помнят! Този – от първия бой, този – от последния, а третия сам Норчар ми го подари – там, в подземията на белия дворец. И се шегуваше: „Това е за тебе, Ден Сир, знак на справедливостта“. Мъдър беше ти, Норчар, но дълбините на своята мъдрост не подозираше…

Ден Сир разчисти сметките си с деерлинския феодал и за тези белези, и за приятелите, и за своята мечта. Разчистени сметки… А стана ли от това по-чист?

Ловецът се изправи и загаси огъня. Усмихна се – в тези спомени премина и днешният лов. Прекрачи през пепелния, още топъл кръг и се запъти назад към ТАЛИЕШОМ СИБООНАЙ ФИМОЯЗОЛО’КАЙ. Слънцето, тихо слязло на хоризонта, провираше последните си лъчи в полупрозрачните върхове на дърветата. Жалко, няма го тук Хок-Хок, той би нарисувал всичко това и то би оживяло под неговите разноцветни креди. Ако не беше тръгнал старият Хок-Хок след младия, не много умен Ден Сир, ако не бе сменил любимата четка с меч…

– Ааа, не! – изруга се Ден Сир. – Стига спомени. Не се живее с живота на мъртвите!

Близко бяха червеният път на деинорите и непонятното черно съоръжение. Издаваше ги същото онова напрежение на въздуха. И още нещо. Ловецът спря и предпазливо надникна между клоните. Не го беше излъгало предчувствието – там имаше някого.

Чужд.

Той седеше, облегнат на колоната, също както Ден Сир преди два часа. Гледаше в далечината, без да вижда нищо, отнесен и непонятно спокоен, не излъчваше опасност, а друго – загадка, дълбочина, тайна. Когато Ден Сир излезе на открито, оня веднага го забеляза, но не промени позата си, само извърна глава и внимателно се вгледа. Едва когато Ден Сир се спря на три крачки от него, непознатият стана.

Известно време те стояха и мълчаливо се гледаха. Невъзможно беше да се определи към кой народ принадлежи този човек – не млад и не стар, красиви черти, тъмнозелени очи върху неподвижното лице – откъде е той? На какъв език да се обърне към него? Или да чака той да заговори пръв? Но ако се съди по всичко, непознатият нямаше намерение да прекъсва мълчанието.

Накрая Ден Сир се спря върху наречието от Малкия юг, известно на всички търговци от континента. Раздразнението в него нарасна до такава степен, че вместо приветствие той рязко подхвърли:

– Как мислиш, още дълго ли ще стоим така?

Непознатият леко се усмихна и отвърна на същото наречие, като произнасяше думите с неестествена правилност:

– За теб не знам. Аз мога и още.

Ден Сир се застави да се усмихне, седна на края на стъпалото и кимна към мястото до себе си. Непознатият последва поканата. Отново се възцари мълчание. Спокойно, но настойчиво, Ден Сир попита:

– Отдалече ли си?

– Да.

Тонът на този кратък отговор ясно показваше нежелание за разговор, но ловецът не се предаде.

– Ти навярно си търговец, щом говориш на този език?

Непознатият внимателно се вгледа в лицето му и изведнъж нещо се измени. Очите му станаха топли, а в гласа му, когато заговори, се появи благожелателност към събеседника. Ден Сир реши, че са го познали. А той никога не беше виждал този човек…

– Аз говоря на всички езици – каза непознатият.

– Завиждам ти. – Ден Сир го погледна с ирония. – Как ти се отдава?

– Какво представлява всеки език? Произнесени на глас знаци, а знаците винаги са ми били подвластни, Ден Сир.

– Какво? Ти ме знаеш?!

– Познах те.

– Не съм те виждал – вдигна вежда Ден Сир.

– Но моите скулптури навярно си виждал.

Скулптури! Скулптури – знаци! Ден Сир усети, че не му стига въздухът.

– Значи ти…

Мъжът кимна и с неуловима бързина обрисува във въздуха символ – изящен, точен, с линии, стремително изчезващи навътре, нагоре, надалеч!… Под всички изваяния на Егранах беше изсечен този знак.

Скулпторът Егранах!

Ден Сир усети прилив на огън и студ. Притисна гръб до колоната, нейната твърдост и прохлада успокояваха. От вълнение гласът му изцеди нещо като хрипкав шепот:

– Ето… това се казва неочаквана среща! Аз винаги, много силно съм искал да се срещна с теб, Егранах. Докато загубих надежда… Какъв вятър те е довял тук?

– Попътен – усмихна се скулпторът. Усмивката му беше като мълния по каменносиво небе.

– Така… значи и ти си се стремял към това място? И знаеш какво трябва да се случи тук и сега?

Егранах кимна.

– Какво е то?! – ловецът чак се надигна от вълнение. Скулпторът с любопитство го погледна.

– А нима ти не знаеш?

– Точно, не.

– Тогава ще ми се наложи да обяснявам дълго… За деинорите въобще чувал ли си?

– И още как. Изчел съм всичко, което има в деерлинската библиотека. Малко е това, знам, и то все преразкази… Та нали е тъмен езикът на деинорите, не можеш го прочете. А, още… в Небесния лес ми показаха тунелите…

– Да, виждал съм ги. И това ли е?

– Това е. Е, разбира се, бях и в храма Силтам, където тези глупаци от северната секта се молят на деинорите като на богове.

– Е, да. – Егранах отново се усмихна. – Глупост не им липсва. От тях ли узна за това място? И сигурно никой не ти обясни нещо точно?

– Те просто не знаят. А ти сигурно си узнал, откъде?

– Да си чувал за Кристалната книга?

– Но тя не съществува!

Отново по лицето на Егранах прелетя неговата странна усмивка, предводителка на цяла гама от тънки и непонятни изражения.

– Съществува, Ден Сир. Аз я четох. Свърши ми работа умението да усещам всички знаци. Аз постигнах езика на деинорите…

Странни неща ставаха с Ден Сир. Отново дойде усещането за съновидение. Та само в съня се случва до желаното да стигаш лесно, всяка крачка – победа, всеки въпрос – отговор. Мечтаеше да срещнеш Егранах – и не просто го срещна, той дойде с отговорите на тайни, които те терзаят цял живот… Изглеждаше, че само една стъпка е останала до мечтата за другото, несъществуващото, прекрасното…

Ден Сир дълбоко въздъхна, погледна Егранах и виновно се усмихна: не го ли е обидил с мълчанието си? Но скулпторът сам мълчеше, потънал в свои мисли, които се мяркаха върху красивото му лице, както отблясъците на огън върху околните скали.

– Егранах!

– Да?

– Все пак, откъде ме познаваш?

– Видях, когато те водеха окован през Деерлин.

– Та това беше преди шест години! Как можа да ме познаеш, аз не приличах на човек. С копия ме заставяха да вървя и аз вървях, без нищо да виждам – кръв заливаше очите ми… Желаех само да ме оставят да легна и да умра. Двата ми крака бяха счупени… а прекосих целия град… Сам не зная как.

Той обхвана лицето си в длани, под пръстите му оживя старата болка на белезите. После спусна ръце и тръсна глава.

– Добре, стига за това. А по-нататък, Егранах, какво има в кристалната книга? Вярно ли е, че там са всички истини на деинорите?

Сякаш не чул въпроса, Егранах се надигна и впери поглед в преполовеното от хоризонта слънце. Залезът пламтеше, разбъркал безтегловни слоеве разноцветни сияния към зенита, където вече просветляваше дискът на Зун – първата луна, луната на мъжкото начало. Скулпторът се бе прислонил до колоната и стройният му, тъмен силует се впечатваше във фона на залезното небе като част от огромното черно съоръжение. Без да се обръща, той попита:

– Защо така силно си искал да се срещнеш с мен, Ден Сир?

Ловецът се смути. Бяха изчезнали някъде всички точни думи. Помълча, събра мислите си и заговори:

– Аз… исках да те опозная. Ние… когато бяха живи моите приятели и можех просто, без болка, да кажа „ние“ – много обичахме твоите скулптури, Егранах. Разбира се, няма човек, който да не ги обича, от селяните до господарите… Ти знаеш това. Но за нас те значеха много повече, Егранах, те бяха откровение, тези символи, които ни помагаха да се разберем един друг, ако не достигат думи или в думите не достигат истини…

Егранах го гледаше с любопитство.

– И какво намирахте в тях, Ден Сир?

– Движение! Това същото движение, което усещаме в себе си, но предадено с невиждана яснота, получи се така, че любовта към твоето изкуство ни събра заедно. В основата беше желанието… как да го кажа… с една дума, всеки от нас искаше всичко да стане друго – по-добро, по-съвършено, по-справедливо. То като че ли всеки човек поотделно иска това, а светът кой знае защо става все по-грозен…

И тогава се роди тази всъщност простичка мисъл: „така било е“ съвсем не означава „така ще бъде“. И ти, без да присъстваш между нас, със своите творения вече потвърждаваше, убеждаваше: има движение към ново състояние на нещата, има! Ние се учехме да виждаме с други очи, да виждаме не само днешното, но и възможности за промените му. Затова се стремях към тебе, исках да зная как е възможно такова съвършенство да е създадено от човешка ръка…

Той млъкна. Пред вътрешния му взор израстваха, напластяваха формите си една връз друга изумителните Егранахови скулптури. Най-често ги беше виждал по върховете на самотни хълмове – многозначни, оживяващи при най-малкото движение на главата, при всяка крачка напред или встрани, неизменно вълнуващи всеки, който дори и случайно ги погледне. Ден Сир се усмихна – виж ти, не се е вкаменила още душата ми, щом се вълнувам даже при спомена за часовете, прекарани пред изваянията на Егранах.

– Що за сила… – бавно повтори Егранах. – Тази същата, Ден Сир. Тази същата тъга по „другото“, по следващото, както аз го наричам, състояние на нещата. Тя се мяташе в мен, гореше ме отвътре и аз се нахвърлях върху самотните скали, изкъртвах от лицата им излишните гримаси и те ме поглеждаха все по-ясно, разкриваха се като книги, в тях вече можеше да се чете, но за мен това бе малко. Така беше, ловецо Ден Сир.

– Ти знаеш дори, че съм от ловците.

– Какво да се прави, зная. Каза ми Норчар.

– Кой? – потресен извика Ден Сир.

– Норчар. И не се хващай за ножа. Не съм станал съюзник на твоя враг само защото съм бил редом с него на балкона на белия дворец, когато те водеха през Деерлин.

Скулпторът го гледаше със спокоен и леко насмешлив поглед. Смутеният Ден Сир свали ръка от дръжката на ножа и се засмя.

– Ето значи откъде си ме виждал. А и остри очи имаш. Как въобще попадна при Норчар? Също попътен вятър ли…

– Случаен. Норчар отнякъде е узнал, че пътувам край Деерлин, и изпрати насреща ми цяла делегация. Бях уморен от дългия път и приех поканата, нощите в тези времена бяха опасни. Оказа се, че на Норчар му били нужни скулптури за новия храм, и той ми предложи висока цена.

– Прие ли?

– Разбира се, не.

– Ти си отказал на Норчар и си жив?!

– Аз съм Егранах – с равен глас отсече скулпторът.

– Добре, да оставим това – бързо каза Ден Сир. – Беше започнал да разказваш за Кристалната книга…

Егранах отново седна до Ден Сир.

– Талиешом Сибоонай Фимоязоло’кай – отчетливо произнесе той. – Ти знаеш ли точния превод на това название?

– Река, съединяваща времената на всички…

– Не, това е силтамският превод, много приблизителен. Те са се опитали да изтълкуват понятията ЗОЛО и КАЙ, но не са успели. Ето точният превод: „Извор на реката, съединяваща ЗОЛО и КАЙ.“

Ден Сир го погледна с недоумение.

– ЗОЛО – това е нашият свят и нашето време – поясни Егранах.

– А какво означава „КАЙ“?

– Ето тук вече… Тука думи в нашите езици не просто не достигат, те просто отсъстват. Може да се каже така: КАЙ е всичко.

– Какво… „всичко“?

– Ето, виждаш ли? Да се каже „всичко“ значи да не се каже нищо.

Егранах направи широк жест, като че обхвана всичко наоколо – беседката, дърветата, хоризонта с догарящ залез – в своя символичен знак.

– Целият наш свят и всичко зад неговите предели се явява частица от Кай. Кай съдържа всички възможни светове.

– В езика на жителите от Небесния лес има понятие за това…

– Вселена? Имало го е и при деинорите. Но Кай е по-широко. Вселената е безкрайна, но се поддава на измерване. Кай е наистина безмерен. Той съдържа в себе си всички вселени и всички времена, като едновременно с това е така материален, както и достъпният ни свят. Ако ти би могъл да живееш в Кай, всички вселени и всички времена биха били достъпни за твоите сетива.

– Ти ме плашиш, Егранах.

– Наистина? С какво?

– Ами… ако правилно те разбирам… Кай с нещо прилича на божественото обиталище от свещените книги.

– И теб те плаши това сходство?

– Никога не съм се нуждаел от богове!

– И за теб е непоносима мисълта, че някъде съществува висша сила, която върховоди съдбата ти? Разбирам. И мен ме бяха обзели подобни страхове, когато за първи път се задълбочих в Кристалната книга. След това ми стана смешно. Представих си бога – тази жалка измислица на жреците, призвана да подреди безграмотните ни представи за света – представих си бога в Кай. Знаеш ли колко жалък би изглеждал сред безчислените светове, всеки от които прилича само на себе си, всеки от които предлага ново знание, неподозирано до този момент? Нещастните ни богове с такъв непосилен труд са създавали нашия свят, а в Кай ти би могъл да твориш светове, хиляди пъти по-сложни от този. Нима би пожелал да се посветиш на този мъничък свят, един от многото, да бъдеш негова висша сила? Не ми се вярва, Ден Сир!

Егранах млъкна, застина в мига на прекъснатото слово, с разперени ръце, сякаш наистина обгръщаше вселените на Кай. Ловецът мълчаливо го гледаше. Тръпки пълзяха към гърлото му. Никога не си беше представял, че мъж, а не жена, може да бъде така красив.

Да твориш светове…

Да твориш своята мечта…

– И деинорите са намерили път към… Кай?

– Намерили са. Заминали са. Отплували са по реката, съединяваща Золо и Кай.

– Оттук?!

Егранах премълча, отговорът беше ясен. Ден Сир погледна нагоре. На фона на небето все още се открояваше с по-плътната си чернота пръстенът, увенчал колоните. Извор на Реката…

– И какво е станало с тях?

– Невъобразимо е за нас това – каза с предишното си спокойствие Егранах. – Жалки думи за могъщество, съвършенство… Нима можем да вкараме в тях поне малка част от онова, което са станали, а и защо да напрягаме своето бедно въображение? Много скоро ще научим сами, ще видим, ще чуем, ще бъдем.

Ден Сир залитна. Прилепи гръб към колоната и се взря в диска на Зун, чиято студена светлина все повече заливаше околността. Изтече зад хоризонта последният блик на залеза. Пълнолунието на Зун, „ден в нощта“… Когато Себенера достигне зенита и се слее със Зун, ще започне… А какво ще започне? Ще се разтвори небето? И ще се надигне от океанските дълбини Стълбата на боговете? Или просто ще се случи непонятно каквото?

– А ако не поискам?

– Нима някой те заставя насила?

Ден Сир се смути. Разбира се, трудно е да си представиш, че този черен Извор на Реката ще въвлича някого насила в света на съвършенството.

И колко е просто всичко, просто и страшно. Най-страшните мигове на загиващото въстание не бяха предизвикали в Ден Сир такова чувство на нерешителност и объркване – тогава имаше страх, понятен, човешки страх. Всички знаеха избора – бой до край или бягство, а тук – непредставимост. Затова пък сега една крачка дава това, което не биха могли да дадат хиляди бунтове. Не за един, не за двама – за всички. Та нали цял народ бе отплувал по тази Река…

– Ти можеш да останеш тук, Ден Сир – неочаквано каза скулпторът. Ден Сир трепна и вдигна очи. – Само че кой знае защо мисля, че няма да останеш. Познах ли?

– Не знам.

– А аз знам! Вече те познавам. Няма да се спреш на една крачка от другото, към което си се стремял цял живот. Няма да те изплаши непредставимостта на Кай. Ти го чувстваш в себе си, Ден Сир!

– Да… – тихо каза ловецът – вече ме познаваш…

Те мълчаливо се гледаха един друг, по-скоро един през друг, и мислите им бяха сходни. После Ден Сир попита:

– Егранах, как все пак са достигнали до това, а? Как са се решили, какви са били, защо никой преди тях… а и след тях никой… Та те не са най-древният от народите.

– Да, не са най-древните. Но работата не е във възрастта. Те са овладели своя разум с непостижима за нас сила… Впрочем за това трябва да узнаеш не от преразкази. Аз преведох текста на въведението в Кристалната книга… Това е писмо на императора на деинорите, властвал в онези времена, когато е станала Промяната. Ето, чети. Още има време.

Ден Сир разгърна гъвкавото руло. Върху тъмната повърхност на пергамента меко блестяха йероглифите с летящи очертания – почеркът на скулптора бе стремителен като изваянията му…

II.

ДО ВЕЛИКИЯ И СВЕТОНОСЕН БУАРГУ-ИЛИР, ЧИЯТО ВЛАСТ ОЗАРЯВА ГОЛЕМИЯ ЮГ, ОСТРОВИТЕ НА КОРАЛОВИЯ КРЪГ, ВСИЧКИ ВАСАЛНИ ГРАДОВЕ И ЦЯЛАТА ВСЕЛЕНА.

ОТ МОГЪЩИЯ И ЛЪЧЕЗАРЕН ДАН САМИНИК, РАЗПРОСТРЯЛ ГОРДОСТТА СИ НАД НЕБЕСНИЯ ЛЕС, ПОЛУОСТРОВА СЕВЕРЕН МЕЧ, СРЕБРИСТИТЕ ПОЛЕТА, ВСИЧКИ ВАСАЛНИ ГРАДОВЕ И ЦЯЛАТА ВСЕЛЕНА.

Лъчезарни братко! Прости, че нарушавам покоя на душата твоя с този свитък описания от събития, които така внезапно нарушиха живота на държавата ми и на целия народ деинорски. Ти трябва да узнаеш това. Преди единайсет дни от полуострова Северен меч пристигна вестоносец и донесе вест необичайна и страшна, която смути умовете и спокойствието в моя дворец погаси. Разказа той, че странна светлина е озарила втората нощ от новолунието на Зун, а след това сияеща стрела със сто ръста височина от небето паднала. Спомних си аз, лъчезарни Буаргу-Илир, твоите думи по време на последното гостуване. Тогава ти сподели мисъл, че следва да намаля любопитството на сърцето мое, да не се стремя да узнавам тайните на света ни, да не търся други светове в небето около далечните слънца, които в бездната нощна мигат. Тъй като упоменатото е тайна на боговете и ни един смъртен не знае как да я използва, а и да знаеше, не би произлязло от това благо, защото известно е, че даже божието благоволение е гибелно за смъртните, а това, което е за боговете благо, за смъртния може да стане меч огнен. С това привърши нашият разговор и спомних си аз за него, когато чух вестоносеца, и страх обхвана душата моя. Но този страх с друг се смени, когато влезе при мен главният жрец Чиер-Иер, който подробно бе вестоносеца разпитал. И съобщи ми Чиер-Иер, че стрелата тази не е знамение божие, тъй като е веществена и излъчва прохлада. Тогава разбрах аз, че тя е творение на ръце човешки – защото от мълнии и светлина биха я направили боговете. Разбрах и това, че не напразни са били моите усилия да търся други светове в небето.

И ужасих се аз: велико трябва да е било могъществото на тези, които път между звездите намират. Тогава заповядах войската…“

Ден Сир с труд откъсна погледа си от ръкописа. Самосветещите йероглифи го омайваха. Нещо в тяхната линия се отличаваше от привичното и това действаше отвъд основния смисъл. Егранах бе успял да вложи в контурите на писмовния знак втори силует, разказващ зрително видение! И през текста Ден Сир започна да вижда…

… като че ли от огромна височина каменистата пустиня, заляна от пурпура на Себенера и от тънко очертания сърп на Зун… По-близко, по-ниско! Като огромен червей пълзи армията на деинорите между редки каменни стълбове. Облаци прах се издигат даже над шлемовете на конниците, даже над главите на Зверовете – грамадни гущери, дресирани за работа и битки. Тихо се полюлява паланкинът върху гърба на императорския звяр, а вътре тече тих, напрегнат разговор, пронизан от страх и предчувствия…

„… и каза ми жрецът на жреците:

„Нима не се боиш, лъчезарни Дан Саминик? Това, че в очите ти няма ни капка страх, безпокои моя разум. Знам възраженията твои: нали имаме бързи коне и могъщи, неуязвими зверове, владеем ние тайната на Кристала, слънчевия лъч в лъч смъртоносен превръщащ, имаме и балисти, хвърлящи делви с огън неугасим…“

Прекъснах го аз:

„Позна ти мислите ми, Чиер-Иер, но и аз твоите отгатнах. Ще кажеш ти, че има предели за силата наша, че можем да изгорим всяка крепост, да сразим с лъчи кристални и най-силната войска, но не е в силите наши да построим стрела, сто ръста висока, която път между звездите да знае. И по-силни от нас са тези, които могат това. Чуй сега какво ще ти кажа. Няма в очите мои страх, тъй като съм научен да го скривам. Но и капка смелост няма в моето сърце. Страхувам се от тези, които са вътре в стрелата летяща – а може би не стрела, а кораб трябва да я наричаме, защото сама се движи и път си намира, а не от лък излита. Страх ме е да воювам със създателите ù, Чиер-Иер, но още по-страшно е да ги оставя на воля в сърцето на земите наши.“

И замисли се над моите думи жрецът на жреците, лъчезарни братко. Нито дума не проронихме до края на пътя, отдадени на мисли тревожни.

Пристигнахме с изгрева и веднага заехме позиции. Странно изглеждаше стрелата в пустинята – чужда и естествена едновременно. Стояхме дълго и дълго разглеждахме формата ù изумителна, самото движение към небето въплътила. И никакви признаци на живот. Започнахме ние стрелба с балисти и земята на двайсет крачки около стрелата стопихме, но тази грамада се обгърна в сияние и във въздуха увисна. Тогава видях аз, че слънцето е вече доста високо, отворихме ние огледалата на Кристалите и забихме в бронята на небесния пратеник едновременно осем лъча. Разсичаха те бронята на небесния пратеник, но тя като жива кожа веднага зарастваше. Заповядах да се увеличи броя на Кристалите, но не успяха да изпълнят указа ми, тъй като стрелата нанесе ответния удар свой.

Прости, лъчезарни братко, че са така бедни словата и безпомощен стремежът ми да разкажа безподобното. Замъглиха се очертанията на стрелата – така трепти мечът, когато го пуснеш след добро сгъване. После дойде звукът. Разбери словата ми правилно, лъчезарни Буаргу-Илир. Никаква вреда не идваше от този звук. То беше музика велика и в същото време нежна, тя се извиваше около нас и сякаш виждахме нейните движения. Като че ли небесният купол се разшири от гъвкавата сила на този звук. И не приличаше тази музика на мелодиите, с които услаждат слуха нашите дворцови музиканти, угодно следящи израженията на лицата наши. Не, вълшебната музика на стрелата правеше всички нас равни – воините, робите и мен, владетелят техен! Зная, кощунство ще бъдат за тебе словата ми, но така беше, лъчезарни братко. И не искаше тази музика да ни унизи, тя просто беше над нас. Стояхме ние, застинали под слънцето, слушахме и не разбирахме в кой миг е започнал вторият удар. Отначало изглеждаше, че във въздуха се появяват статуи. След това разбрах, че не статуи е било това, но как да ти опиша видяното? Имаше образи, на нищо не приличащи или по-скоро на всичко по света наподобяващи. Възникнаха те пред всеки от нас в движения сложни и непредаваеми – само за миг, и изчезнаха. Но останаха в нас, като че ли кристален лъч ги изгаряше върху вътрешната страна на черепа. И бавно сложих аз меча си в ножницата. Кънтяха в ушите ми вихри от тази музика странна, макар и замлъкнала, и ясно наоколо ставаше, че всичките ние – и воини, и конници, зверове и жреци, а и аз, Дан Саминик – жалки сме всички! И нямаше в мислите мои ненавист, ни гордост, ни ужас. Обърнах се аз и закрачих към своя звяр, без да кажа ни слово. Без заповед моите воини прибраха оръжие, разглобиха огледалата на Кристалите, престроиха се в походна колона и само час след това блестящата стрела започна да потъва зад гърба ни в трептящия зной на хоризонта.

Седяхме ние с Чиер-Иер в паланкина, един друг се гледахме и мълчахме. Виждах в очите му отблясъци на онези образи и разбирах: отпечатани са те в паметта ни завинаги. Всеки от тях съдържаше истини неизчислими и в сравнение с тях животът мой се превръщаше в безпомощна детска лъжа пред погледа на мъдрец. Да, жалък бях аз, лъчезарни братко, и гордостта ми смирено отстъпваше. Ако в гората те нападнат кучета подивели, какво би направил, за да не оскверниш бойния си меч с нечистата им кръв? Шепа храна им хвърляш и те, ненавистта си към теб забравили, се нахвърлят върху нея. Стори ми се, че така и с нас постъпиха, с презрение и безразличие ни хвърлиха две шепи светлина и истини, тъй както във Века на боговете две шепи небесен нектар сто хиляди гладни са нахранили.

А след като се върнахме в двореца, в покоите мои дойде Зун Себенера, воин мой и приятел, с мъдрост, превъзхождаща много мъдреци. Великият мой баща го беше намерил от жажда умиращ в пустинята преди петнайсет години, когато нашата войска разби армията на император Гобетор. Не обичаше да разказва за миналото свое мъдрият воин, но започна между нас странен и тежък разговор, в който узнах, че той е бил придворният поет на Гобетор, същият този поет, който носи имената на двете ни луни и чиито поеми и песни всички помним с голяма възхита. И каза ми тогава Зун Себенера:

„Напускам те, Дан Саминик. Не допускай гняв в сърцето си, изслушай ме и ще постигнеш решението мое. Тогава, в пустинята, когато всички тръгнаха обратно и обърнахме гръб към небесната стрела, аз се отделих и отидох до нея. И срещнах се там с повелителите нейни, опитах се да говоря с тях и получих отговор. Няма да разказвам за тези беседи, Дан Саминик, дълъг ще бъде такъв един разказ, а и нищо не би дал. Нима можеш ти да опишеш мимолетните образи, с които ни сразиха пришълците? А и времето ми е малко, защото скоро отлитат те, а и аз с тях, Дан Саминик.“

„Повече не си ми приятел и съветник – казах му аз. – Можеш да отлиташ, щом си способен да ме изоставиш в самота и болка сега, когато така силно е развълнувано езерото на душата моя! Но кажи поне защо са долетели, защо им е било нужно да ни ослепят с шепа милостиня от безмерната съкровищница на духа, която имат? Нима истински богатият с най-велика мъдрост би издевателствал над бедните духом – защото такива сме ние пред тях?“ И разказах му аз своята притча за дивите кучета в гората.

Отвърна ми с тъжна усмивка Зун Себенера:

„Навярно не си представяш как ме радват словата твои, Дан Саминик. Защото виждам аз, че по друг път е тръгнала душата ти. Изслушай ме до края…“

И той ми каза, че грешка е моето сравнение за кучетата и шепата истини. Оръжие, оръжие сме изпитали ние върху себе си. Но друго, обратно на нашето.

„… та какво прави оръжието наше с враговете ни, Дан Саминик? – мълвеше Зун Себенера. – Разсича го, разчленява врага жив на множество прости, неживи неща – месо, кръв, кости – и с всеки изминат ден все повече се разпадат те, докато се смесят накрая със земята. Ето това прави нашето оръжие. А тяхното? Не прави ли то простия до невежественост враг по-мъдър, не вселява ли в него доброта и разум, издига го достатъчно високо, за да може да види нелепостта на стария си път? Помисли, Дан Саминик, измислил ли е някой досега по-човечен способ да отблъсне врага си?“

И още мълвеше Зун Себенера:

„Дълбоко се лъжеш, Дан Саминик, ако мислиш, че те оставям самотен. Още не си се избавил от мерките стари и по прежнему смяташ, че всичко освен тебе самия е прах под краката на вечността. Помисли колко от твоите воини под удара на това оръжие попаднаха? А то е безпристрастно и поразява всички еднакво. Да, наистина ти живееше в страшна самота, затова и станах приятел твой. Сега повече не съм ти необходим. Сега в самотата навлизам аз, Дан Саминик, тъй като никога няма да дорасна до истината, която за тях е всекидневно подвластна!“

И отвърнах аз:

„Защо трябва да отиваш, Зун Себенера, защо се обричаш на тежка участ, на заточение в неизвестността? Защо не оставаш с нас, да търсим новия път заедно?“

Положи ръце върху моите плещи Зун Себенера и каза:

„Млад си още, Дан Саминик, отскоро си на престола и не е отровена още душата ти с престъпленията на властта. А аз съм стар и което е по-лошо – вече сломен. Много години ме разрушаваха тези, които превъзнасяха поемите мои. С награди и почести искаше Гобетор да изтръгне от моята душа това, което бе изчезнало от неговата. Но по-силна от императорската се оказа моята душа. Тогава привлече ме Гобетор със славата на велик воин – пълководец в армията си ме направи. Наследил бях от прадедите си бойното изкуство и още от първите боеве се отличих. И още в първите боеве умря поетът Зун Себенера, приятелю мой Дан Саминик! Защото аз, живота безмерно обичащ, убивах, и смъртта на моите жертви, съединена със злобата на Гобетор, все по-тежко разболяваше душата ми. Така се излъга Гобетор, защото той искаше да ме направи свой поет, а ме направи само свой воин. Дан Саминик, знаеш, че тетивата на лъка не трябва да се обтяга повече от допустимото – не издържа стоманата. И дойде нощта, когато тетивата на моята душа се скъса със звук на строшен меч; отидох аз при Гобетор и да го оскърбявам започнах, та дано със смърт ме накаже. И произлезе между нас зъл разговор, защото изрече Гобетор слова страшни и грозни: че няма по света доброта и дружба, че с война завършва всеки мир, а всяка любов – с предателство. Напомни ми императорът как ме напусна моята любима, макар че обезсмъртих нейното име в поемите си. И каза той, че само между животните още се среща мир и любов и че по-ниско от животните стоят хората, които боговете някога са създали за развлечение и са забравили за това. Че поезията ми не е нищо повече от маска върху страха за богатството, почестите и славата. Възразих му аз, че лъжа произнася устата му и своите страхове на мене приписва. Напомних му и думите на Колдарай: „Няма да се излекуваш от своите болести, ако ги припишеш на съседа си“. И казах му още, че хората се менят и именно това го плаши, и затова се мъчи да сломи тези, в които промяната се чувства най-силно. Озверя тогава Гобетор, с нож върху мен се нахвърли, но отбих аз удара и острието попадна в гърлото му. Избягах в пустинята, без пътя да зная, без храна или вода да имам. Спаси ме, както знаеш, баща ти. За щастие или нещастие – не знам. Но и от него скрих аз истинското си лице, като малък съименник на великия поет се представих. Ала всъщност истина казах, тъй като мъртъв бе в мене поетът!“

Замлъкна Зун Себенера, аз също мълчах и дълго стояхме така. После той каза:

„Сега аз си тръгвам, Дан Саминик. Най-силно ранен бях от оръжието на пришълците, защото възкреси то в мен поета, предал и поезията, и себе си. Нямам право с вас да остана, трябва да изкупя своята вина. И моята самота сред пришълците ще бъде наказание и изкупление, тъй като много неща трябва да сътворя там!“

Прегърнах го аз и заплаках за пръв път след детството.

„Върви, Зун Себенера!“

Тръгна той към вратата, но аз в желание да го задържа поне още миг, попитах: „Кажи ми още нещо, Зун Себенера, защо са кацнали те при нас?“.

Отвърна поетът:

„Знаеш, че се случва буря да откара наш кораб до остров, чиито жители никога не са виждали такъв плавателен съд. И в страх ще гледат те как екипажът поправя мачтата. А когато корабът отплува, всички ще сметнат, че боговете на морето са им гостували за кратко…“

Тъй каза той, засмя се и завинаги напусна моя дворец. Скоро изпращачите му ми съобщиха, че небесната стрела е отлетяла, а заедно с нея Зун Себенера.

Как мислиш, лъчезарни братко, защо те взеха със себе си поет, а не император?

Много дни след това избягвах човешки погледи. Бродех по коридорите на двореца си, за пръв път почувствах колко обременителни са тежките знаци на властта. Взимах в ръце инструментите на прогонените вчера музиканти, но не ми се подчиняваха стройните, гъвкави звуци, което ми причиняваше болка. Но даже и да бяха достъпни за мен, нима бих могъл да изсвиря този първичен, преливащ се звук, който и до днес кънти в душата ми? Ръцете ми се вкопчваха в чука и резеца и неумели следи върху мрамора оставяха. Не можех да разбера защо не ми се отдава да въплътя в мрамора огромната вълна от образи, която се надигаше в мен. Захвърлях инструментите и плачех – аз, повелителят на цялата Вселена, плачех! Помисли, Буаргу-Илир, не е ли смешен за Вселената начинът, по който ние с титлите си властваме?

Прав, стократно прав беше Зун Себенера: неизвестното оръжие ни направи равни по сила и мъдрост на духа и мнозина срещах аз в опитите си да въплътя върху хартия и метал, камък и звук онова ново, което освети тъмния хоризонт на времето; разбрахме ние, че не трябва само да чакаме светилото да изгрее, а и сами трябва към него път да търсим!

Лъчезарни Буаргу-Илир! Виждам лицето ти, докато четеш този свитък. Виждам по него смут и озлобление, виждам: възмутен си ти от кощунственото послание мое до теб – властителя над цялата Вселена. Прости ми, ако съм внесъл объркване в твоята душа, защото знам, доволна е тя от съдбата. Но мисля, че добре е да узнаеш всичко от мен, защото рано или късно ще допълзят до тебе лъжовни слухове и ще те наведат на мисълта, че е загубил Дан Саминик светлината на своя разум. А след такава мисъл втора обезателно ще дойде: добре би било армия да пратя, ред да въдвори в земите деинорски. Искрено те съветвам, лъчезарни Буаргу-Илир, не прави тази погрешна крачка, защото всеки твой ред би бил насмешка над свободата ни…“

ІІІ.

Ден Сир вдигна невиждащите си очи, понечи да свие пергамента, но се спря. Още един път плъзна поглед по редовете – древният свят не го пускаше. Бавно се стапяха, потъваха в паметта контурите на хипнотичните йероглифи. Той погледна към Зун – рязката, студена светлина го удари в зениците и всичко възвърна своята реалност. Пергаментът се сви на руло сам.

– Егранах! Станало ли е всичко това наистина? Не ми го побира умът…

Ден Сир замлъкна, защото забеляза изгрялата Себенера. Колко време е бил потопен в тази легенда!

Легенда?

– Първия път и аз усетих същото – каза Егранах. – Пришълци от други звезди, оръжие, поразяващо с мъдрост… Трудно е да се приеме всичко това. Но било е, Ден Сир! Уверен съм!

Ловецът мълчеше, като галеше с груби пръсти мекото руло. Жалко, че този ръкопис не му бе попаднал преди шест-седем години. Може би тогава не би направил много от грешките. Или… направил би други? Та тук е само първото стъпало към другото, по-висшето разбиране. Да се опита да приложи това първо стъпало към днешния живот, да го пробва върху себе си – кой знае с каква цена би се наложило да плаща такъв прибързан опит? Той погледна Егранах. С нещо скулпторът му напомняше и на Дан Саминик, и на Зун Себенера. А и как не? Ден Сир се засмя. Та нали йероглифите на тези образи бе рисувал сам Егранах!

„Ех, скулпторе, скулпторе, не си така безстрастен, както изглеждаш! Има в теб и тщеславие, и самолюбие. Толкова по-добре… Така поне на човек приличаш, не на изваяние…“

– Чуй, Егранах… а, между другото, вземи свитъка.

– Защо? Остави го тук, той повече не ни трябва.

– Не ни трябва? Е, да, правилно…

– Ти искаше нещо да питаш.

– Да! Какво имаше по-нататък в Кристалната книга? Ето за това например – той удари с длан по колоната.

– Разбираш ли… – Егранах се замисли – Кристалната книга е огромна. Какво има по-нататък? По-добре питай какво няма. За да се разбере всичко, би трябвало да бъде четена цял живот, и то не от един човек, а от цял народ. А и едва ли би стигнал животът на едно поколение. Ти прочете само началото, а от началото до това – той също докосна колоната – има около хиляда години. А Кристалната книга се състои от триста и седемдесет фолианта, Ден Сир. Аз загубих две години, и то за повърхностен прочит. Ти ме пита как деинорите са достигнали новото разбиране. Наистина за тях в началото е била Стрелата. Но това не е задължително. Със своето „оръжие“ Стрелата неимоверно е ускорила техния растеж… Щом си бил в Небесния лес, би трябвало да ти е ясна думата „исторически ход“, нали?

– Да, разбира се.

– Та ето, ако се направи опит да съпоставим историята като верига от непрекъснати промени, може да се предположи, че с всички народи рано или късно се случва нещо подобно. По естествен начин. Само че е необходимо невъобразимо много време. Единствено при деинорите този път е съкратен до часове в сравнение с десетилетия.

Ден Сир стисна юмруци до болка.

Та Егранах… дава ли си сметка за цялата жестокост на своята правота? Като ехо от неговите думи се върнаха мислите, толкова години измъчвали Ден Сир. По друг път беше дошъл той до разбирането на безжалостно бавния исторически ход – размишленията за трагичния край на Деерлинския бунт. Та нали същите предания за деинорите и удивителната красота на техния живот го подтикнаха някога към този бунт. Да, разбира се, всичко би станало и без него, не от добро бяха тръгнали селяните срещу своите феодали. Но нали той, Ден Сир, застана начело! Времето за пътя на деинорите е някаква жалка минута от часовника на вечността… А той искаше да успее за по-малко от секунда. Гибелна се оказа мечтата му на проверка – давайки смисъла на неговия живот, той отнемаше живота на други. И с това се обезсмисляше. И какво? Въвлече във въстанието, във взрива на надеждата, тези хора, които цял живот бяха в сивия мрак на безрадостното ежедневие. И ги погуби. Не му достигна чуждозвездното разбиране на световните закони, което владееха деинорите. Отзвуци само идваха до него и по тях се бе опитал да композира велика музика. И ясно защо нищо добро не можеше да се получи.

– И не се получи – промърмори ловецът.

– Какво каза?

– Нищо… просто така.

Ден Сир отново погледна колоните. Ето го! Великото разбиране, великото знание…

Да твориш мечтата си, да изменяш света по нови закони… Крачка в щастието. Само една крачка.

Изведнъж си спомни думите на Егранах, казани толкова неотдавна, само преди час: „Нима би ти се приискало да се занимаваш с този мъничък свят, един от многото…“. Прекрачил е натам, в мечтата, народът на деинорите, а той, Ден Сир? Егранах? Е, Егранах е решил – за себе си. На него явно не му се занимава с този малък свят. А и на Ден Сир също като че ли не му остава много – мъртви приятели, изгубена надежда, разкъсваща отвътре вина – в какво да се вкопчи?

„В какво? Лъжеш, Ден Сир! Отдавна да си прерязал гърлото си, ако нямаше още от мечтата! Не, Егранах, по-късно ще се срещнем в Кай. Сърбят още старите белези, не е минала болката. Загинаха приятелите, но не са забравени нито песните на Крудем, нито картините на Хок-Хок!“

– Ти какво, Ден Сир? – ловецът трепна и погледна скулптора. – Колебаеш се? Никога не бих помислил…

– И правилно, че не помисляш. Не е колебание това. Не е това колебание.

Егранах разбиращо се усмихна.

„Как всичко разбираш, Егранах. Гледаш през повърхността – и виждаш дълбочината, и няма преграда за твоята мъдрост. През хората виждаш, а самите хора забелязваш ли?“

Той мълчеше неподвижен, само следеше Егранах с поглед. Скулпторът мереше с крачки площадката и в движенията му нямаше спокойствие.

– А твоите скулптури, Егранах? – изведнъж попита ловецът.

– Какво моите скулптури?! Аз отдавна не вая. Това не беше нужният път – тук е необходимият път!

– Нима ваенето пречеше на твоя път?

– Всичко това е вече назад, Ден Сир! – в гласа на ваятеля се прокрадна раздразнение. – Аз вървя по-нататък.

– Значи затова отказа на Норчар.

– Разбира се, затова!

– А как мислиш, защо неумолимият тиранин ти прости отказа? Той никому не е прощавал.

– Вече казах: аз съм Егранах!

– Не е отговор това! Защо?!

Скулпторът мълчеше, вперил внимателен поглед в Ден Сир.

– Защото не посмя – бавно започна ловецът. – Защото ако те беше убил, щеше да започне метеж, в който щяха да бъдат убити не само простите люде, но и много от аристократите, мъдреците, даже някои от придворните му. Прав ли съм?

– Да допуснем – студено отвърна скулпторът.

– Прав ли съм или не?

– Прав си!

– Ти си жив чрез любовта на хората, Егранах.

Скулпторът се разсмя с тих изкуствен смях.

– Добре, Ден Сир. Разбирам те прекрасно. Само че не е ли късно да започваме спор? Той е интересен – с удоволствие бих поговорил, но няма време. Разбери – само след няколко минути Реката ще потече. И ще отплуват тези, които навреме слязат от пристана.

Той посочи двойната сянка на пръстена, пълзяща по постамента. Синкавата и пурпурната сянка почти се сливаха с дъгата йероглифи.

– Да, разбира се – промърмори Ден Сир. – За теб, разбира се, спорът е говорене. Един интересен спор…

„А ние? – мислено довърши ловецът. – Интересни ли сме ти ние, човеците? Несъвършени сме – не виждаш сред нас съвършенство, а да го търсиш заедно с нас не искаш. За тебе всяко колебание има едно име – страх. Ти не се страхуваш – ти си мъдър. И това, което Норчар не посмя да направи – да те отнеме от света – ще го направиш сам! Добре, ще поспорим, Егранах. Ще дойде време и аз да прекрача в Кай. И то не сам! Кога беше следващото сливане на луните? След осем години? Има време още веднъж да опитам мечтата си!“ Последните думи той каза на глас. Художникът трепна.

– Прощавай, Ден Сир, но има нещо, което не ти казах. Не мислех, че има значение. На нас двамата много ни провървя, че сме тук именно днес. Наистина аз знаех и бързах с всички сили… За последен път ще тече Реката днес, Ден Сир.

– Откъде знаеш? – глухо попита ловецът. Думите на Егранах още не бяха смисъл – беше ги усетил като удар в лицето.

– От Кристалната книга, разбира се. Там е описан законът, по който се отваря Изворът. Той е свързан с нещо отвъд пределите на нашия свят, с какво именно – не разбрах, а и време нямаше да изяснявам. Цикълът е свършил. В извора повече няма да има вода, Ден Сир…

Бунтовникът мълчеше. Като че ли черните колони се бяха срутили отгоре му. Ако всичко това е за последен път – тогава прав е Егранах, всички колебания имат едно име. Погледна нагоре. Почти се бяха слели Зун и Себенера, луните на мъжкото и на женското начало; осем години мъжът Зун и жената Себенера се догонват, обречени на разлъка от древната легенда…

„Не, прав се оказва Зун Себенера… – спомни си Ден Сир – неизвестното оръжие ни направи равни по сила и мъдрост на духа… освети тъмния хоризонт на времето; разбрахме ние, че не трябва само да чакаме светилото да изгрее, а и сами трябва към него път да търсим!“

Ето, Зун вече обгръща в синкав пръстен пурпурния кръг на Себенера… И пламна нова светлина, меко сияние, което се закълби в средата на черния пръстен. От постамента изчезна сянката, която покриваше дъгата йероглифи. От мъгливото светлинно кълбо надолу падаше широк конус лъчи, които караха постамента да свети с невъзможна, черна светлина! А нагоре… нагоре изтичаше тънък лъч, загубен право в небето. Реката… Изворът.

– Това… Тя ли е?

– Тя… Реката! – също така пресипнало отвърна Егранах.

Почти едновременно отстъпиха назад. Меката светлина измени всичко наоколо неузнаваемо. Ловецът се улови, че напряга слух, но тишината беше пълна, нечовешка и мъртва. Нещо трудно поносимо имаше в това беззвучие на светлината. Изглеждаше, че не е възможно да звънти въздухът, напрегнат до предела на неосезаема твърдост; а ветрецът все така подухваше косите им, само дето не се чуваше шумоленето на гората и виковете на нощните животни. Може би тези звуци гаснеха до границите на сиянието?

– Никога не съм си го представял така – каза Егранах. Ден Сир рязко се обърна към него, художникът също, и те, точно както при първата среща, се загледаха един друг и всеки от тях бе осветен от сиянието на Реката, макар и от различни страни, и отново се опитваха да надникнат един на друг в очите си, но виждаха само чернотата на зениците…

– Е, какво, Егранах – каза ловецът. – Ето я твоята Река.

И без да каже нито дума повече, се обърна и тръгна по пътя, като настъпваше дългата си, скачаща по плочите сянка. Едва на първия завой се поспря и хвърли последен поглед към Извора на Реката. Стори му се, че там – в светлинната скулптура – вижда знака на човек, но скоро и светлината угасна.

– Броят на щастливите се увеличи с още един – промърмори Ден Сир. – Само че… ще съумееш ли наистина да бъдеш между тях, Егранах? Ще дораснеш ли до тази истина, в която те са потопени?…

Още дълго тук нищо не се променяше. Но прахът все пак започна да взима своето – тънък слой покри червените плочи, безсмъртните колони и пръстена, в който никога повече не блесна светлина. Лианите, поддържащи висящия мост, сляха въздушните си корени в непроходим гъсталак. И хората престанаха да ходят там, дори от любопитство.

Те ходеха по своя свят, който кипеше, мяташе се, успокояваше се, за да избухне отново в кладите на нови човешки страсти. Светът живееше, а някъде дълбоко в него умираше от старост един път, водещ към странно и непонятно творение.

Само от време на време сянка на летящ звяр го прекосяваше, безшумна и безплътна, готова винаги да изчезне, като че ли се е мушнала в някоя от безбройните пукнатини.

Редактира: Вихра Манова

Публикации:

1. Антология „Модели-2“ – ГМД „Лиляна Димитрова“, 1981 г.

2. Антология „Звяр незнаен“ – „Елф“, 2003 г.

3. Сборник „Мигновечност“ – „Аргус“, 2007 г.

4. Антология „Тринайсетте цвята на дъгата“ – „Човешката библиотека“ и „Тера Фантазия“, 2013 г.

Заклинание

Величка Настрадинова

„Из высоких ворот,

Из заохтенских болот,

Путем нехоженым

Лугом некошеным,

Сквозь ночной кордон,

Под пасхальный звон,

Незванный,

Несуженый –

Прийди ко мне ужинать.“

Анна Ахматова

„Там хрустальные есть города.“

М. Ю. Лермонтов

Певицата Марта Матева се боеше от влажната пролет. Или, по-скоро, даваше вид, че се бои. Затваряше грижливо прозорците, загръщаше се с оренбургски шал, но страховете ù никак не ù пречеха да се разхожда привечер в гората край вилата. Капките, които падаха от дърветата дълго след като дъждът бе престанал, я развеселяваха. Струваше ù се, че мокрите носове на обувките ù са някакви животинчета, и тя снизходително ги съветваше:

– Друг път не ходете там, където не ви е работа. Друг път си стойте на сухо.

Внезапно глезените ù бележки секнаха. Тя чу някакво глухо пращене. В обвита от бръшляна беседка, подпрян на масичката, собственият ù съпруг, известният писател Матьо Матев, човек твърд, устойчив и несантиментален, трошеше съчки с необяснима настойчивост.

Марта начаса забрави всичките си преструвки, приближи съвсем тихо и го прегърна.

– Какво се е случило?

Матев притегли жена си, притисна глава до гърдите ù, задържа дъха си и не след дълго отвърна с привидно ироничен глас:

– Вживявам се. Като Флобер. Но както виждаш, не се получава.

– И какво толкова ужасно успя да напишеш в тая киша?

– Тук ли да ти го чета? – заядливо я погледна Матев, но Марта вече се беше наместила до него.

Не му остана нищо друго, освен да я загърне в широкия си според модата плащ и да започне:

„Някога имаше един Човек с необикновена глава. Тя струваше много, толкова много, че никой не би се решил да я оцени. И Човекът си живееше неоценен. Понеже главата му на вид не се различаваше от другите, хората не подозираха колко много струва тя, и не ù обръщаха внимание. Човекът беше скромен, на никого не казваше, че главата му има огромна цена. Само той си знаеше и това му стигаше.

Впрочем, ако ще говорим истината, трябва да споменем, че и учителите му забелязваха необикновената му глава, учудваха се:

– Боже мой, каква глава!

И толкова. Нямаха време да се занимават специално с него, защото имаха много ученици, а Човекът не беше богат и не можеше да им плаща. Минаваше без чуждите грижи. Вършеше всичко сам. Съвсем сам.

Още като студент той откри машината на вечното движение, прословутото „перпетуум-мобиле“, над което бяха блъскали главите си хиляди мъдреци, учени, мечтатели и авантюристи… Намери я, но никой не повярва. Професорите му се засмяха:

– Това е невъзможно. Това е утопия. Перпетуум-мобиле не може да се създаде.

И даже не погледнаха чертежите му.

Отчаян, Човекът ги изгори. Но той не можеше да стои бездеен. Започна да пише стихове. Не бива да се забравя, че той беше млад и току-що се беше влюбил в едно красиво момиче. За съжаление, главата на момичето не струваше повече от една неособено зряла диня. Момичето беше манекен в модна къща, разхождаше се в най-новите и хубави дрехи, позираше на фотографите и когато журналистите я канеха да каже нещо, за да го напишат във вестниците, тя обикновено разправяше, че професията ù е трудна и че трябвало да се мисли много как да бъде демонстриран всеки модел. Изобщо, тя смяташе това за мислене. Всеки мисли толкова, колкото може. За един мисленето е леко, а за друг – тежко. Момичето мислеше, че е кой знае каква работа да представиш някаква измислена и ушита от други хора рокля, а Човекът казваше скромно:

– Написах поема.

Момичето не разбираше нищо от поеми и смяташе, че щом той скромно говори за стиховете си, то сигурно стиховете са лоши. Все пак тя ги събираше при писмата на другите си обожатели. Но… нищо повече. Момичето-манекен нямаше време за разни хора, които пишат кой знае какви поеми.

Човекът изпитваше голяма мъка, но беше толкова чувствителен, че се боеше да я покаже пред хората и се смееше весело даже тогава, когато сърцето го болеше от скръб.

А момичето и всички други казваха:

– Ах, колко е безчувствен!

Те не подозираха, че чувствата му са хиляди пъти по-ярки и силни от техните, защото бяха свикнали да вадят на показ всяко свое чувство и да забавляват или тормозят околните с него.

Човекът мълчаливо носеше огромния товар на отхвърлената си любов и никой не го чу да възроптае.

Но когато Човекът изпита скръбта, забеляза, че много хора по света страдат от нея. Тогава той реши да вдигне бунт против скръбта. Човекът не познаваше бездействието. Той хвърли всичките си сили, знания и способности, за да отърве човечеството от скръбта. Събираше измъчените хора и им говореше, че на света трябва да има само радост.

Но съществуваха и такива, на които думите за радостта не им харесаха. Те искаха на света да цари скръб, защото тъжните хора се управляват по-лесно. Те не желаеха да има даже радостен час, затова изпратиха слугите си да заловят Човека. Но Човекът беше неуловим. От главата му бликаха планове и идеи, които объркваха преследвачите.

Тогава тези, които държаха да няма радост, решиха да го заловят с подлост, и обявиха, че ще дадат награда за главата му. Наградата беше голяма, толкова голяма, че кратуните на подлеците и предателите се замаяха и те веднага се втурнаха по дирите му.

Но Човекът беше неуловим. Пазеха го и го криеха. Тъжните хора знаеха колко струва радостта, и не продаваха нейния вестител.

А наградата беше много голяма. Страшно голяма за всеки подлец. И нищожно малка сума за главата на Човека, защото неговата глава нямаше цена.

Предадоха го. Вързаха го и му взеха главата. Главата, която струваше повече от цялото земно кълбо, защото в звездното пространство има много планети като Земята, но глава като тая, на Човека, не беше създадена. Наброиха на продажника петстотин хиляди жълтици и той си отиде доволен, а безценната глава заровиха в земята, за да не би някой да се сети за нея и каже:

– Това беше необикновено ценна глава.

Минаха години. Момичето, в което беше влюбен Човекът, който се бореше за радостта, но никога не я изпита, остаря. Излязоха по-млади манекени, които също смятаха, че тяхната работа е тежка, отговорна и изисква много мислене. Обожателите се оттеглиха и не пращаха любовни писма. Пристигаха само известия, че трябва да се плати това или онова, защото бившето момиче бе свикнало да живее весело и нашироко. Веднъж, когато се чудеше отде да вземе пари за нов тоалет (макар че беше стара, тя следваше неотклонно модата), манекенът в оставка случайно намери стиховете, които някога бе написал Човекът със скъпоценната глава. Тя ги изтупа от праха и ги занесе в едно издателство. Там на редакторите им прилоша, след като прочетоха поемите, а като се съвзеха, викнаха:

– Вие ли написахте тези шедьоври?

Тя се поколеба, но после скромно каза:

– Аз.

И започна да получава огромни хонорари за чуждите творения. И се окичи с чужда слава. Но у нея беше останала половин капчица съвест и затова тя намисли да сложи паметник над гроба на Човека. Отиде на гроба, но хората, на които Човекът бе говорил за радостта, я бяха изпреварили. Те бяха поставили надгробна плоча, на която пишеше:

Тук заровиха радостта,

тук почива умът,

тук скриха светлината на Вселената.“

Матев млъкна и продължи с яд да чупи съчките на все по-малки парчета.

– Странен начин на вживяване имаш – констатира Марта.

– Кажи поне, хареса ли ти?

Марта поклащаше глава ту наляво, ту надясно, като че се чудеше дали да хареса писанието на мъжа си, или да го отрече.

Матев отчаяно надигна глас:

– Тогава кажи поне харесала ли си някога нещо, написано от мен!

– Че как не! Аз целия те харесвам бе, Матьо, иначе защо ще стоя да ти бъда жена? – с готовност отвърна Марта.

Матев грабна листовете и се изправи, възмутен от отговора ù. Но Марта го принуди да седне и взе листовете. Погледна първия и смръщи вежди:

– Какво е това посвещение?

– Посвещение.

– „В памет на Александър С.“? Ти си луд. Александър не може да умре.

– Как тъй да не може? – Матев бе объркан от увереността, с която Марта произнесе думите си.

А тя продължи още по-убедително:

– Телеграфните агенции не се позовават на източници, които внушават доверие. Александър С. не може да изчезне. На всичко отгоре той е красив почти като Алесандро Скарлати…

– Излиза, че красивите хора не умират.

– Може и да умират – се заинати Марта – но не и ако са красиви като Алесандро Скарлати, нито пък ако са хора като Александър С.

Матев сметна, че е безпредметно да спори с жена си по толкова тъжен повод.

Александър С., учен-бактериолог, бе отишъл да помогне на една новооснована държава, за да се справи тя с пораженията, които ù бяха нанесени посредством отдавна забранено бактериологично оръжие. Враговете на страната бяха намерили незабележим начин за употребата му. Едновременно с това те боравеха и с най-съвременни оръжия от всякакъв друг вид и нарушаваха сключените споразумения. Безкрайните джунгли, всред които бе разположена републиката, улесняваха действията им. Някъде из тези джунгли бе загинал Александър С., командосите бяха занесли главата му в най-близкото селище, бяха я показвали и я бяха хвърлили в блатата – това съобщаваха телеграфните агенции.

Александър С. бе добър приятел на писателя Матев, но проявяваше странно упорство – не искаше да се запознае с Марта. Той посещаваше концертите ù, тя го бе виждала, дори твърдеше, че някога, много отдавна, бе говорила с него при необичайни обстоятелства, но Матев като че не ù вярваше – около Марта и без това всичко беше необикновено.

Матев бе дълбоко наскърбен заради приятеля си, но не можеше да се съгласи, че жена му знае повече от телеграфните агенции.

А тя придърпа плаща му, обви се хубаво от главата до петите и предложи:

– Я ти си върви, пък аз ще гледам да помогна на Александър.

– Ако се простудиш… – заканително поде Матев.

– … Ти ще ми свариш чай – завърши Марта. – Иди си, моля те, и не ми пречи.

Матев се отдалечи, прогонен от нетърпението ù. В края на алеята се обърна да я види. Тя бе вдигнала глава, като че се ослушваше.

Стъмни се, заваля отново и той се канеше да тръгне да я прибере, когато отдалеч се чу гласът ù. Един много странен напев, протяжен като вик, прорязан от неразбираеми думи, размътваше тишината и караше нощните птици да му отвръщат с тревожни крясъци. Непонятната песен завърши в такава тишина, сякаш цялата гора изтръпна и замря.

Матев стоеше на верандата замаян и имаше усещането, че го водят по незнайни пътища, пълни с мъгла, движещи се сенки и мирис на горяло дърво.

От гората излезе Марта. Завита в тъмния плащ, приличаща на богиня от подземния свят. Изкачи стъпалата на верандата и каза:

– На Александър и през ум не му минава, че е мъртъв.

– Престани с детинските си истории, Марта. Време е да…

– Време е да се подкрепя. Чака ме дълго бдение. Преди да настъпи нощта, трябва да го изведа от блатата – и поясни: – Там, при Александър, сега започва денят.

Матев реши да не ù противоречи. Бе видял странното ù изражение. Бе чул забързаното ù дишане, толкова необичайно за нея, певицата, която можеше на един дъх да изпее цяло изречение от меса на Бах. Той я настани, подаде ù любимия ù хладен чай и опита да възвърне благоразумието ù:

– Мартичка, много ми е тежко да говоря, но моля разбери ме: с представленията и необоснованите си вярвания ти не можеш да ме разсееш и да отдалечиш мислите ми от смъртта на Александър.

– Аз? – Марта се усмихна високомерно. – Аз, дето мога да накарам хиляди хора да забравят кои са и в кое царство живеят? Подценяваш ме, мили ми Матьо. На моята воля са подвластни твърде много неща. Отдавна владея силата на изкуството. А какво е изкуството – налагане на нечия велика воля. Пея, и всички зачитат могъщата воля на Хендел, на Вагнер, на Адамовска или на Моцарт. Към тези внушения аз добавям своето. И зная аз неведомите заклинания, които сочат пътя към човешката душа.

– Увлече се, Мартичка, започна да говориш в мерена реч.

– И мерената реч е заклинание. Стига да се добере до висините на магията и да стане поезия. Има едно стихотворение на Анна Ахматова, „Заклинание“. Непреводимо е. Защото наистина е заклинание. Там витае дори зримият образ на тая магьосница. Тя е красива и заплашителна. Излязла е по пълнолуние на некосените ливади край незнайни блата. Призовава този, който не е наречен за нея, и знае, че той ще излезе от високите врати и по пътища, където никой не ходи, ще дойде, за да вечеря с нея.

Матев се раздвижи неспокойно:

– Мартичке, на тебе не ти е добре. Искаш ли да те занеса в леглото?

– Има хора, на които им е още по-зле – отмести ръцете му тя. – И защо му е на твоя Александър да върши непозволени неща?

– Непозволено ли е да се биеш за свободата? А тогава какво е позволено?

– Не ме разбра – уморено затвори очи Марта. – Цял свят знае, че той е отишъл не само да спасява народа от бактериите. Биографията му е достатъчно известна, за да бъде заблуждавано общественото мнение. Александър се сражава, това е ясно. А непозволеното вече е извършил – нарушил е „табу“-то на едно от нецивилизованите племена. Оттам иде недоразумението. Главният вещер на племето е направил от восък главата му, за да стовари върху нея проклятията си. Командосите, за щастие, са намерили това изваяние, разнасяли са го и са го хвърлили в блатата. Но в същите тези блата блуждае Александър и биоенергията, която отделя цялото диво племе, за да му пречи и да го погуби, така се е сгъстила около него, че той не може да намери брод и да стигне до езерата, до населените места.

– Доколкото разбирам, ти възнамеряваш от хиляди километри, чрез волята си, да се противопоставиш на концентрираната биоенергия на цяло племе, да сломиш нейната враждебност и да изведеш Александър, когото ти считаш за жив. Мартичка, слушал съм и по-фантастични неща от твоята уста, разбирам огорчението ти и това, че не искаш да повярваш в смъртта му, но все пак мисля, че имаш треска, трябва да вземеш лекарства и да спиш.

Марта се надигна бавно, като воин, облечен в ризница и броня, непреклонна и вдъхваща опасения.

– Ако тая нощ аз не го изведа, никой повече няма да го види. Не ме плашат разстоянията, нито враждебната биоенергия, ако е така, както предполагам.

Матев зачака да чуе предположенията ù, но тя измъкна от гардероба два шала и някаква кадифена мантия с качулка, обви се, взе старинен светилник, донесен от Цейлон, запали го и се запъти към гората, като пазеше с ръка пламъка. Матев гледаше прозрачната ù пред светлината длан, а тя му приличаше на огнено цвете, израсло всред тъмнината.

Той знаеше, че е безполезно да увещава жена си да прекрати тези причудливи занимания. Реши да будува с нея и ако тя съвсем прекали, насила да я прибере. Приготви си топло питие от вино, мед и карамфил, погледна терморегулатора, вдигна телефона, за да разбере как се чувстват синът му и дъщеря му в града. Начаса Борис започна да се оплаква, че сестра му не го слушала, тя пък заяви, че брат ù вече не я обичал и не искал да я заведе не знам къде си… Матев пусна в ход целия си родителски авторитет, въдвори спокойствие, но след като остави слушалката, се почувства така уморен, че полегна, а после и заспа на дивана.

И видя насън как всред изпаренията на клокочещи блата една ръка, изваяна от светлина, води сянката на изнемощял човек. Той залита, с неистови усилия измъква нозете си от лепкавата тиня, която дебне да го погълне, той пълзи, залавя се за клони, трепери от изтощение… но върви, защото светлината го вика.

На развиделяване Матев скочи и веднага се втурна да търси Марта – нямаше я ни във вилата, ни в гората. Той обиколи околностите, вика, свири и запъхтян се върна във вилата, за да вземе ловната си пушка и да стреля. Тая пушка Матев държеше напук на Марта, която ненавиждаше ловците. Никога не бе ходил на лов, само от време на време сам си устройваше състезание и стреляше по панички. Жена му намираше и това развлечение за варварско и Матев бе уверен, че щом чуе изстрели, тя ще долети, за да му поднесе възмущенията си.

Но щом прекрачи входа на хола, чу бодър глас:

„… от приятелското посещение, което се тълкува като знак на добра воля…

Известният учен Александър Сулимски бе открит от патрулен катер на брега на езерото Ото. Съобщенията за смъртта му са били злонамерено разпространявани от някои агенции, с цел да се създаде дезорганизация в република Солера. Ученият е под грижите на компетентен медицински персонал.

Продължителната суша, която опустошава провинциите на…“

Матев изключи приемника. Другите новини не го интересуваха. Още повече след като забеляза любимата си съпруга. Сгушена в едно кресло, тя спеше или се преструваше, че спи. Той се надвеси над нея:

– Марта!

– Е, убеди ли се? – проговори тя и с мъка отвори очите си.

– Марта, аз винаги съм знаел, че си необикновена жена.

– Но не всякога си вярвал в това – уморено каза тя. – Сега можеш да ме заведеш да спя и гледай да не се напиеш от радост преди закуска.

Това напомняне охлади възторга на Матев и го засегна – той никога не бе се напивал, а Марта постоянно го упрекваше в някаква въображаема склонност към алкохола. След като я изпрати да спи, той доста унило поиска да го свържат с Александър С., като не се надяваше, че това ще стане. Но още преди да приключи със закуската си, приятелят му се обади от другия край на света:

– Ще ме посрещнеш ли? Тази нощ. Трябва незабавно да напусна страната. Самолетът е готов. Медицински персонал? Защо? Два освежаващи пластира, добра вечеря, чаша вино с треви и… чакай ме… С мен ще летят журналистите Донервалд и Войкович. И тях ли? Няма ли да станем много народ в тихото ти жилище? Разбира се, разбира се, довиждане.

На вечеря във вилата на Матеви пристигнаха знаменитият Александър С. и журналистите, които го бяха последвали като хрътки, надушили дивеч.

Александър се настани точно под портрета на Мартиния любим композитор – Алесандро Скарлати, и Матев с удивление забеляза невероятната прилика между двамата, която иначе оставаше скрита, засенчена от перуката на божествения маестро.

Марта не се показа. Заяви, че уважава желанието на учения да не се познава с нея.

Матев съжаляваше, че заради вироглавството си тя е лишена от възможността да чуе толкова интересни неща. Александър разказваше за неизвестни фосфоресциращи в тъмнината храсти, за пеещи нощни пеперуди, за блата, които бълват разноцветна пяна, за вулкани-джуджета, с размери на японски вази… за един свят, строго пазен от вековната джунгла, недостъпен за белите хора, където има град, несътворен от човешка ръка, пуст, блестящ, с постройки от стъкловидно вещество, което се огъва под човешка длан, с площади, настлани с жълтеникави кости на допотопни чудовища, и конусовидни кули, които потрепват от вятъра, но никаква стомана, диамант или лазерен лъч не може да се вреже в повърхността им, а тя прилича на обрасла с мъх дървесна кора… Градът е защитен от невидима преграда, тя изпуска искри, труднопреодолима е, а изпаренията на околните блата обгръщат като мътна вълна напуснатия град; дори при нисък полет погледът не може да проникне в това омагьосано място. Но най-странното явление, което установил изследователят, било, че никакви микроорганизми не се срещат отвъд искрящата преграда. Там всичко сякаш било стерилизирано и покрито с прозрачен похлупак, за да се съхрани с хилядолетия. Когато излязъл от града, Александър С. разбрал, че се е излекувал от възпалението на очите си, от кашлицата и кожните обриви, причинени от бактериологичното оръжие, с което той се справил небезнаказано.

Той искал да заведе в скрития град и хората, които го придружавали, но в лагера намерил само обезглавени трупове. Оттогава почувствал, че се заплита в някаква тайнствена паяжина, която го влече към гибелта му. Отивал не натам, където искал, виждал тъмна стена, преградила изхода на тунела, изсечен всред растителността, почвата пропадала под нозете му… и изведнъж като че ли някой започнал да го вика и да го води, да го подкрепя и ободрява. Усещал сблъсъка на двете сили, които се борили заради него, бил замаян от изпаренията на блатата и му се привиждала прекрасна жена, облечена в зелени дрехи…

– С бял шал, с качулка на главата и със светилник в лявата ръка – с въздишка допълни Матев.

Александър побледня и след мълчание отговори:

– Да, ти знаеш коя е жената. Можеш да ме ненавиждаш, но това ще ми попречи ли да я обичам?

Матев го погледна съчувствено:

– В какво си виновен? Ти си тук и си жив само благодарение на нея. Марта може да влияе на хора, които я обичат. В състояние е да ги изведе от всякаква опасност…

Двамата журналисти гледаха с недоумение ту Матев, ту – Александър. Донервалд дори пипна ушите си, като че за да провери на мястото си ли са и добре ли чуват.

– И друг път ми се е случвало – с измъчена усмивка каза Александър. – Тя дойде при мен, когато бях на Елерските плата. Накарала пилота на хеликоптера да спрат край нашия лагер. Намери ме и ми съобщи нещо, което отначало не повярвах. Седмици вече аз се движех из тая пустош и търсех да открия туземците, застрашени от болест, която щеше да ги изтреби. Мой дълг беше да ги предпазя. Но не намерих никъде следи от човешки крак. Тогава Марта долетя и много обстойно ме осведоми, че не трябва да търся стъпките им, защото те се боят от мен и при редките си излизания от подземията, където се крият по време на опасност, използват прастария, само техен начин на придвижване – „ходят“ опрени на пръстите на ръцете си. Аз казах: „Това не е възможно!“. А тя ме увери, че някакъв отдавна починал виртуоз твърдял, че всеки пианист с добра постановка и нормално тегло би трябвало да си прави подобни упражнения, те не били чак толкова трудни. И ме заведе на брега на едно поточе. Във влажната почва ясно личаха вдлъбнатини, оставени от човешки пръсти. Аз все още не бях убеден – може някой от моите хора да се е опрял, като се е навеждал да пие вода. А тя заповяда да се скрия, и запя. Гласът ù ме унесе, аз не разбрах изпод земята ли излязоха хората, които търсех. Те насядаха в кръг около нея, залюляха се като цветя под вятъра, устните им сякаш пиеха песента на Марта, а после – и думите ù, които не разбираха (но тя твърдеше, че е „говорила“ с тях), и доверчиво ми позволиха да им дам ваксина и да отрежа снопчета от косите им за изследване. Показаха ми и тоя невероятен вървеж… Всеки акробат може да ходи на ръце, но на пръсти, без усилие… гледката е смайваща. А Марта разкъса малахитовото си колие, раздаде им камъчетата, почерпи ги с ментолови бонбони и отлетя, без да ми обясни, без да се сбогува…

– Защо са нужни обяснения? – каза Матев. – Усетила те е, свършила е работата и си е отишла.

– Надявам се, че говорите сериозно – нерешително се намеси Донервалд.

А безцеремонният Войкович чумоса по славянски маниер присъстващите:

– Айде бе, братя! Стига сте се прехласвали! Такава жена няма. Вие си я измисляте.

От горния край на стълбището, което водеше към терасата, се разнесе Мартиният смях:

– Мене ли? Я да го видя тоя, който ще ме измисли!

Самоувереният Войкович остана с полуотворена уста.

Той присви очи, за да види по-добре „това творение от оня свят“, както по-късно благоволи да се изрази.

Марта слезе и безмълвно протегна ръка на Александър. И тъй като той в смущението си не я пое, тя се настани в креслото до него, без да покаже с нищо, че е засегната. А той приседна на пода, прегърна коленете ù и след като мълчанието наоколо стана прекалено напрегнато, се изви към Матев:

– Нека не ти се зловиди. Това е начинът, по който елините, та дори и боговете им са изразявали почитание и преклонение.

Марта се настани на пода до него:

– Хайде тогава взаимно да си изразяваме почитанията.

– Аз с нищо не мога да ви засвидетелствам моята благодарност. Вие ме спасихте – уверяваше я Александър.

Тя го накара да стане.

– Спаси ви хармонията, която носите в себе си и около себе си. Вие сте цялостен, преследвате целите си упорито и уверено. За мен е удоволствие да помагам на хора като вас… – и изведнъж тържественият ù тон пропадна: – … А не… на разни патици в кълчища.

Този обрат въодушеви Войкович:

– Леле, госпожо! Чувал бях, че сте чудо, па не вярвах. Цял живот ще ви споменавам, само ми кажете, наистина ли ги правите тия работи?

Марта се разсмя като дете, после отвърна съвсем сериозно:

– Ако ми вярвате, какво значение има истина ли е или не?

– Па на всичко отгоре – и умна! – съкрушен констатира Войкович и се обърна към Матев: – Сърдиш се, брате, не сърдиш, и аз ще взема де се влюбя в нея.

– Влюбвай се! – великодушно разреши Матев. – Свикнал съм. Важното е, че тя мене обича.

– А за мен ще е важно, че ха съм закъсал някъде, ха госпожа Марта се е притекла да ми помага.

– Не се и надявайте – каза тя. – Вие много си се харесвате – сам на себе си. Гледате все на вас да ви е добре. А аз помагам на тези, които мислят и за другите. Едно време индианците са величаели вождовете си с титлата „Мъж, който мисли за хората“, тоест човек, който се грижи и носи отговорност. Да не си въобразявате, че ще хукна да спасявам оня безделник, дето точно сега бие своя крокодил с ракета за тенис?

– Какъв крокодил? Кой безделник? – се заинтересува Донервалд.

– Но вие защо не пиете и не ядете? – отвърна Марта. – Гладен сте и сте жаден – и побутна към него чашата и чинията.

– Не съм – неуверено отговори той.

– Не сте? – снизходително се усмихна Марта. – Уважаеми господине, аз усещам как някъде в Аляска една старица плаче, защото е загубила последния си зъб! Когато подстригват храстите в Нова Зеландия, все едно че режат моите коси… а вие тук, до мен, ще ме убеждавате, че не сте жаден! Някога, когато бях по-млада, знаех, че имам сила да внушавам, и се гордеех, че „предавам“ мислите и волята си, че мога да влияя. Доста по-късно разбрах, че това е себично, и почнах да се уча да „приемам“, да усещам и другите хора – радвах се на превъзходството си, докато не стигнах до горчивото заключение, че не аз съм най-ценният жител на планетата, че всеки човек е уникално произведение на природата и е достоен за възхищение – и след като се позамисли, Марта добави най-хлапашки: – Тая работа май не е много вярна, ама… хайде, от мен да мине. Нали е достатъчно, че не мисля само за себе си и ако не на всички, поне – на добрите хора… помагам. Все пак… съседи сме, на една планета живеем… И какво толкова казах, че сте се втренчили вие, четирима разумни мъже, та ме слушате? Яжте си и си пийте, пък аз ще ида да превържа онова дърво, дето Матьо го застреля завчера.

Четиримата се спогледаха като току-що пробудени.

– Мартичка, какъв човек си ти! – започна Матев.

– Как ще съм човек, като съм примадона бе, Матьо!

– Пак си решила да ме ядосваш!

– Затова си ми мъж, за да те ядосвам – невъзмутимо заяви тя и тръгна към вратата.

Войкович се опита да защити Матев, Александър замоли Марта да не ги напуска, Донервалд опита да възстанови добрия тон на разговора, и понеже всички говореха едновременно, Марта запуши уши и си свали ръцете чак след като се възцари тишина. Всред тая тишина тя седна до рояла, изпя една ария от Алесандро Скарлати, като преди това обяви, че изпълнението се посвещава на Александър С. така, както нейният съпруг му е посветил последната си творба.

След като тя свърши, неуморимият Войкович се заинтересува каква е тая творба.

Матев бе принуден да прочете произведението си.

Когато той млъкна, Марта настойчиво го изгледа и помоли:

– А сега, бъди така добър и добави нещо от мен. Ще се постарая да го измисля в твой стил.

И като се разхождаше пред смаяните си гости, издиктува на мъжа си следното:

„Остарялото момиче-манекен се замисли (доколкото можеше) и реши, че вероятно под плочата, заедно с Човека, са погребани и някои от неизвестните му писания. (Той някога имаше оловно ковчеже, в което криеше ръкописите си.) Тя нареди да вдигнат плочата.

Лъхна хлад и мирис на плесен. После някой въздъхна и от гробния сумрак се надигна Човекът. Даже не замижа от светлото.

Взе огледалото, което се изтърколи от чантата на припадналата дама, огледа се, намести добре главата си, затвори оловното ковчеже, където нещо припламваше и съскаше, и разкърши рамене. После с ковчежето под мишница Човекът напусна града, като не пропусна да прочете надписа на плочата:

Тук заровиха радостта.

Тук почива умът.

Тук скриха светлината на Вселената.

Усмихна се.

Погледна примрелите от страх гробари и си каза:

– Горките! Дали им е идвало наум, че радостта не може да бъде заровена, умът не може да почива, а светлината на Вселената никой не може да скрие?“

– Госпожо, да не би вие да пишете и произведенията на вашия съпруг? – лукаво попита Войкович.

– Само това ми оставаше! – се възмути Марта. – След като на тоя свят съществува музиката, най-висшето изкуство. И след като гении са се добрали до такова съвършенство.

И тя отново отвори рояла и запя: „Припомни си моите думи, Евридика, Евридика…“.

– Но защо тя пее това? – недоумяваше Войкович.

– Може би… защото тя самата, подобно на Орфей, ме изведе от подземното царство на мъртвите – каза Александър.

– И как ли е подкупила неумолимите богове? – с печал и като че ли с ревност изрече Донервалд.

– Навярно им е запяла – отвърна Александър.

Матев въздъхна невесело:

– Не само им пя. Извърши заклинание чрез силата на изкуството си. И ето те тебе „незванный, несуженый“, ето те, дойде у нас на вечеря.

Редактира: Катерина Обретенова

Публикации:

1. Сборник „Невероятната Марта“ – „Отечество“, 1989 г.

2. Роман „За змейовете и вампирите, за Марта и потомството“ – „Златен лъв“, 1999 г.

3. Роман „За змейовете и вампирите, за Марта и потомството“ – „Човешката библиотека“, 2013 г.

4. Антология „Тринайсетте цвята на дъгата“ – „Човешката библиотека“ и „Тера Фантазия“, 2013 г.

Париж, Париж, Кайро

Велко Милоев

Дъжд, който тихо и упорито дълбае по циментовите плочи на тротоарите. Денят е като отразен в помътняло огледало. Някой е разсипал по стъпалата на подлеза цяла кесийка с червени и зелени, жълти и виолетови бонбони-топчета.

Стъпалата са, кой знае защо, не само мокри, а и мазни. В подлеза е сухо. Когато навън грее слънце, тук отвсякъде се стича вода. Пусто е, само фигурата на стареца с китарата се откроява върху петното светлина от изхода насреща. Спирам пред него, обаче той гледа струните. „Бразилия“. Мелодията е отчайваща като филма. Ще ми се да стоя тук и да слушам, но пускам в картонената кутия посмачкана банкнота и тръгвам нагоре по стъпалата, защото иначе светът ще рухне.

Дъжд – тъй безкраен, че пролетта напразно се опитва да си поеме дъх. Някой току преди мен е разсипал по стъпалата на подлеза пъстри и лъскави захарни топчета.

Преди да тръгна надолу, оглеждам сивите фасади оттатък булеварда. Кой знае защо, имам чувството, че като изляза от другата страна на подлеза, вече няма да ги има.

В подземния коридор свети само третата лампа – онази със счупения стъклен капак. И няма жива душа освен стареца, който свири „Бразилия“. Харесва ми, утешително е, когато виждам възрастен човек, облечен тъй бедно, но чисто. Той като че ли никога не забелязва картонената кутия на метър пред краката му, в която пускам посмачкана банкнота. Трябва да изляза навън.

Може би прилича на лудост да си мисля, че светът ще рухне. Ала аз наистина видях, видях с очите си как четиринайсететажната сграда с празни балкони и плътно затворени прозорци в миг се срина, превърна се в прах и отломки.

Дъждът – тъй дълъг и непоносим – е затворил хората по кухните и спалните, за да премислят, притихнали, всички минали тъги, да разсъждават върху безсмислието на битието си. Но някой все пак е минал преди малко оттук и е разсипал, без да ще, червени, зелени, жълти и виолетови кръгли бонбони – от тези, които са само от захар и са толкова вредни за зъбите.

Вече съм свикнал, че този ден се повтаря безкрайно, и само съжалявам – да бях го преживял по-добре.

Подземният коридор е покрит с размазани кални стъпки – толкова много, да се чудиш как не са плъпнали и по стените. Но само старецът е тук. Прегърбен над китарата, прегърнал китарата, вглъбен в „Бразилия“. Пускам все същата банкнота в кутията му. Не бива да се бавя в „Бразилия“, трябва да тръгна нагоре и там някъде, на десетото или петнайсетото стъпало онази сила да ме хвърли обратно назад. Защото иначе светът ще изчезне. Защото аз пазя спомена за света. По този спомен някой трябва да го възкреси от клиничната му смърт.

Същият дъжд, същият ден. Не искам да знам колко дълго продължава това.

Мръсните думи от черна боя по стените на подлеза са кристално изчистени от смисъл в това дълго човешко отсъствие. Олекнали, загадъчни знаци. Вселената няма майка.

Бих искал да знам обаче защо аз трябва да крепя спомена за света, който не аз съм измислил.

„Бразилия“. Старецът с бели коси и чисто изрязани нокти не ме забелязва. Знае ли, че сме останали само двамата?

Докато с такава неохота поемам нагоре по стъпалата, гадая защо загина светът или поне онази негова част на изхода на подлеза, оттатък булеварда. Земетресение може би? Имаше земетресение, ала другаде. Чух сутринта по радиото за паднал самолет, за отприщил се язовир. Избухна завод. Чух за суша и че някъде стреляха. Както винаги, но повече от друг път.

А в моя град имаше само дъжд и отчаяние. Тогава някой наблизо си е прерязал вените. Аз пък реших, че не искам и няма да ида там, където ме чакаха.

Същият ден, същият дъжд. Пъстри и лъскави захарни топчета по стъпалата на подлеза.

Може да съм луд, но не съм фантазьор и туй, което измислих, не е метафора, а хипотеза. Светът е достигнал в онзи момент критичната маса на отчаянието.

И както в бомбата атомите на плутония, надхвърлили тази опасна граница, започват лавинообразно да се разпадат и да се превръщат във вълни от изгаряща светлина, всепомитаща детонация и убиващи клетките лъчи, тъй в Онзи миг може би точно оттук е започнала верижната реакция на отчаянието. Като лавина, като прииждащ поток, като атомен разпад, като всяка стихия, набираща сила от разрушението, отчаянието бързо е заляло света. Душите-атоми са се превърнали в свои сенки. Духът се е разпаднал в безсилие. Може би някой е натиснал червеното копче. Може би ядрени терористи, задушаващи се от отчаянието, са се втурнали да изпълняват отдавна подготвените си планове. А може би на Господ Бог не са му издържали нервите и е обърнал над нас чашата на гнева си…

Дали пък аз не съм прибавил последната капка? Възможно ли е точно моята слаба съдба, жалкото ми униние под дъжда, моето наникъде да са прехвърлили критичната маса на отчаянието?

Старецът свири „Бразилия“.

Какво ме връща всеки път обратно към началото на този ден – не знам.

Дъждът не губи силата си. Стъпалата на подлеза са мокри и мазни. Вътре е студено.

Спирам се още в началото, защото някой стои пред стареца с китарата. Виждам само силуети върху петното светлина от изхода, затова се опитвам да си я представя. Логично е да има мокри коси. Трябва да има по-малко години от моите. Повече талант. И безметежно спокойствие. Защото иначе е прекалено трудно да възкресиш цял свят само по нечий спомен. Докато слуша „Бразилия“, ръката ù от време на време се спуска към джоба и поднася нещо към устата. Сигурно вредни за зъбите твърди бонбони от захар. После тръгва нагоре по стъпалата. И нищо страшно не се случва.

Сега мога да слушам „Бразилия“. В никакъв случай не искам да знам колко пъти се повтори този ден. Моята работа беше да дочакам някой да дойде. А може би си въобразявам.

Но вече мога спокойно да слушам „Бразилия“ в празния подлез. Старецът не ме забелязва. Пускам онази банкнота в кутията му. Спокоен съм и мога да мисля и за другите светове. Погледът ми безцелно се плъзга по афишите, залепени на стената. Разкъсаните им краища потрепват от въздушното течение. Чета само големите букви на рекламите за екскурзии: ПАРИЖ, ПАРИЖ, КАЙРО.

Редактира: Александър Карапанчев

Публикации:

1. Вестник „Демокрация“ – бр. 247, 1993 г.

2. Антология „Чудни хоризонти“ – „Аргус“, 2000 г.

3. Сборник „Където не сте били“ – „Аргус“, 2001 г.

4. Списание „Съвременник“ – бр. 1/2004, 2004 г.

5. Алманах „ФантАstika 2012“ – „Тера Фантазия“ и „Човешката библиотека“, 2012 г.

Жълто

Петър Кърджилов

„Извътре Соломон обкова храма с чисто злато,

и протегна златни вериги пред давира, и го обкова със злато.“

Tрета книга Царства (6:21)

Полегнал съм в скута на баба ми и съм задрямал. Тя тихо и кротко припява, нарежда нещо:

– Гледай водата! Най-напред ще потече червена вода, сетне синя, сетне черна…

Баба е много добра… Всъщност коя ми баба? Всеки човек има две баби и четири прабаби. А може бабата, в чийто скут съм полегнал, да не е точно моята. Може да е онази приказна баба, чийто образ е сътворен в дълбините на народната душа. Онази баба, която фолклорът е отрупал с добродетели, която стотици безименни гении са възпявали през вековете. Пред нейните скромнички дела бледнеят чутовните подвизи на митологични херои, олимпийски богове, титани и витязи. Тачен, обичан и възпяван е образът на бабата в българското народно творчество. Милата баба, добрата бабичка, отрудената бабка, симпатичното бабче, припряното бабè…

– Подир черната ще се зададе жълта. Събуди се, като дойде жълтата вода!

Колко топлинка има в мита за добрата баба. Тя винаги е загрижена за някого, но най-вече за своето внуче – да му стопли млечице, да му свари чорбица, да го нагости… Колко много държи на своята бабка Червената шапчица, колко е разтревожена тя от факта, че лошият вълк я е налапал. И колко голяма е радостта ù, а с нея ликува и читателят, когато на финала справедливостта възтържествува… Бабката от приказките ще намери насърчаваща дума и за възрастните, ще ги посъветва, ще ти сгълчи гальовно. Е, към своя старец бабата обикновено е иронично настроена и сигурно има защо…

– Събуди се, бабиното, ставай! Жълтата вода дойде. Скачай в нея и дръж. Хвани каквото можеш!

„Бабиното“ трябва да съм аз. Аз трябва да се събудя, но не искам. Спи ми се още. Не ми се скача в никакви води. Още по-малкото – жълти. Ала баба ми настоява и аз скачам. Потапям се в жълтата река, по която се носят златни ракли, сандъчета и ковчежета. Бръквам в подмолите на съдбата и се опитвам да сграбча моя късмет. Но нищо не улавям. Между шепите ми изтичат даровете на жълтата вода, а върху лицето ми се утаява сянката на разочарованието…

– Събуди се, ставай…

Събуждам се най-сетне. Няма никаква златна река. Пред гурелясалите ми очи се просва безпорядъчната гледка на собствената ми стая. Пейзаж след битка – гаден пепелник със смърдящи фасове, празно като душата ми шише от водка, окъсана книга, артистично разхвърляно бельо, на места прогорено…

– Самотата е жълта.

Не съм сигурен дали чувам тези думи. Няма как да ги чуя, защото няма кой да ги произнесе. В стаята няма никой друг освен мене, аз пък не си говоря сам. По-важното е, че премъдростта „Самотата е жълта“ изплува от дебрите на помътненото ми съзнание и ме прави неспокоен. Не зная защо. Навярно цялата загадка е в моя мъчителен махмурлук, а може би виновно бе слънцето, което вече прежуря. Затова е и жълто. Понякога то е червено, кърваво – най-често при изгрев или при залез. Казват – било от прахоляка. Друг път е кълбо от нажежено бяло. Но сега бе златно, жълто. Сигурно затова си помислих, че самотата е жълта – слънцето е и самотно, и жълто. Обаче е самотно не защото е жълто, а защото е надменно, егоистично, себелюбиво. То не допуска никого до себе си, безпощадно е дори към най-ближните. Вижте Меркурий – пустинен, безжизнен, изпепелен… Предпочетен е пред всички останали планети на Слънчевата система, включен е в кръга на най-близкото обкръжение, ала е заплатил тази привилегия с цената на опустошението…

– И себичността е жълта – казва Жаю.

Седим и си пием с Жаю на Петте кьошета. Е, не на всичките едновременно – на едно от кьошетата има кръчма и ние сме вътре. Ако може да се нарече „вътре“ стъкленият буркан, който те изкарва „на ачик“ и те кара да се чувстваш като туршия-експонат от изложение на върхови технологии в областта на селското стопанство…

– А може би манекен във витрина или пираня в аквариум – Жаю може да чете мисли. Особено когато е пиян. А той, както се пее в популярния руски романс, е пиян „всегда“.

Жаю е художник. Обичам да си къркам с художници. Умеят да пият, умеят и да си траят. Когато говорят, говорят малко и разказват в цветове. От тях научих тоя номер с цветовете. Преди много години чух Иван Кирков да разказва за Ню Йорк. Току-що се бе върнал от Америка и преливаше от възторг:

– Слязохме надолу към доковете, беше вече посред нощ. Навсякъде черно. Само под една лампа беше малко жълто и там спряхме да изпушим по цигара. А до нас океанът. Един такъв… лилав…

Жаю ходи винаги с две шапки. Горната е овехтяла тиролка с незнайно как оцеляло проскубано перце отстрани. Отдолу… Май избързвам. Жаю никога не бърза, когато изпълнява коронния си номер. Влага всичките си усилия да разсее жертвата, да я приспи, да я размекне… И точно когато тя най-малко очаква, Жаю небрежно сваля зеленикавото бомбе и под него с коварна изненада блясва другата капа – скритото оръжие и нескритата гордост на Жаю. Шапката, ушита навярно от плата на дълго ползван цигански дюшек, е нещо средно между колоездачно кепе и бейзболен каскет. Козирката е обърната назад…

– Като на онова копеле от „Спасителят в ръжта“ – обича да допълва Жаю.

Но в момента не е случил на предана публика. От дясната му страна, аз съм вляво, е седнало страхотно ренде. Гражданинът е хем много пиян, хем с много нисък коефициент на интелигентност. Жаю тъкмо е разтворил пред него дверите, въвеждащи прозелитите в храма, тъкмо е повдигнал крайчеца от завесата, отделяща бездуховността на действителността от света на тайнственото и неведомото, когато непознатият казва с доста проза в гласа:

– С тесто ли си си намазàл главата бе, гявол? Че те целим у десетката…

Жаю усеща, че днес няма късмет, но е стар комарджия. И решава да играе ва банк:

– Знаеш ли – казва той с хладнокръвието на Пол Нюман в класическия епизод с варените яйца в „Непокорният Люк“ – че съм возил четирикрилен гардероб на мотора?

Жаю не произнася тези святи слова всеки ден. Те не са предназначени за всяко ухо. Кой да е не може да бъде посветен в сакралните тайни на Въпроса на въпросите. На когото по драматична сила могат да съперничат само такива разтърсващи световния дух питания като „Да бъдеш или да не бъдеш?“, „Камо грядеши?“, „За кого бие камбаната?“, „Как се каляваше стоманата?“, „Що е социализъм и има ли той почва у нас?“…

– И сега съм решил – човешкият дух не знае предели – да кача наведнъж всички мебели от „Деница“. Само чакам да ми дойде Харлей-Дейвидсънът…

Става тихо като в олтар. Толкова тихо е станало навярно, след като е издъхнал Спасителят, илислед като злите флорентинци са произнесли присъдата си върху Данте Алигиери, толкова тихо навярно е било и в утробата на Троянския кон през онази фатална за илионците нощ… Жаю вдига глава – сякаш свещенодейства, останалите кибици го гледат с благоговение. Само рендето не схваща нищо и е готово да оскверни мига с поредната си простотия. Тогава се намесвам аз.

– Добре де – казвам благо – къде ще качиш толкова мебели? Харлеят е голяма машина, обаче в „Деница“ е фрашкано с шкафове и гардероби…

Жаю ме поглежда с обич. Затова ме уважава, защото го разбирам. Аз не приемам всичко за чиста монета, съмнявам се като всяка мислеща тръстика, но търся логиката в нещата. Дори в неверието има логика. А Жаю обича логиката.

– Поръчал съм си багажник – отвръща ми логично той. – Ще е голям колкото големия басейн на „Диана“ и ще побере всичко. Само чакам да ми дойде Харлей-Дейвидсънът…

Лудите са логични. Те имат обяснения и за необяснимото, те са в състояние да „отворят окото“ и на самия Стивън Хокинг, ако че се прави на баш тарикат. Но Жаю не е луд, макар че притежава жълта книжка. Жаю е жълт. Това е тайна, малцина я знаят.

– Служех във Вевесето – казва Жаю и се оглежда. Той е наясно, че и стените имат уши, убеден е, че шпионите са навсякъде. – Тогава ме гепиха ония – вдига нагоре глава и се вторачва в тавана. – Те ме направиха жълт…

След срещата с извънземните Жаю започва да рисува. Рисува вече повече от двадесет години. Все една и съща картина. Голямо жълто слънце изгрява над бяла пустош…

Запознах се с Жаю преди много години, в една безкрайна зимна нощ. Бяхме подпийнала студентска тумба, прогонена от всички видове заведения. Сред нас властваше едничкото желание да си допием някъде. Тогава един гений предложи да отидем у Жаю. И отидохме – седнахме насред мръсотията и разхвърлянията, извадихме някакво шише и продължихме да пием. Наливахме се тъпо и скучно до мига, в който Жаю ни показа картината. Не зная как са я възприели останалите, но аз бях очарован, зашеметен, потресен. А всъщност тя не бе нищо особено. Вече я описах – много бяла боя и по средата един огромен жълт кръг…

– Цветът на вечността – рече тогава Жаю. – Посредникът между боговете и хората. При жертвоприношение индусите колят добитъците със златни ножове, за да ги пласират директно в царството на боговете. Това ми го казаха ония…

Тогава за първи път видях прочутото вдигане на главата нагоре и благоговейното вторачване в тавана.

– Корабът им е от светлина – продължи тихо Жаю – целият е златен. Жълтото е навсякъде, той е най-топлият, най-пламенният цвят. Понякога е буен и интензивен, ала мек и добър. Друг път е остър като писък на лешояд, ослепителен като стопен метал… Корабът им е от такъв метал. Пожарът на жълтото се гаси трудно, то винаги прелива извън рамките, мами навън, оттатък, отвъд, към отвъдното…

– Това е така – каза неочаквано пичът, който ни бе довел у Жаю. – Сред злато и жълто много религии повеждат покойниците към вечния живот. Без жълтото по стените на египетските погребални камери не може да се осъществи оживяването на душата. Почти всички псета, които огласят глъбините на Ада със своя лай, имат жълти очи, за да проникват по-лесно в тайните на мрака. Според китайците Жълтите извори в подземните бездни водят в Царството на мъртвите. Дори у нас на погребение се носят жълти цветя…

– И техните очи са жълти – въздъхна Жаю. – Големи и жълти. Като това слънце тука – и той се обърна към картината. – Лъчите му пронизват космичния мрак, пробождат тъмата и злото. Защото жълтите са могъщи, те са най-могъщите същества в отвъдното. Но е тъпо да ги наричаме богове. Те са жълти…

– Какви богове бе, Жаю? – попита някой. – Нали досега си бяха най-обикновени извънземни? Да не са безсмъртни?

Жаю стана неспокоен. Остави бутилката, разходи се наоколо, сякаш да провери дали няма някой друг в стаята, сетне отпи яка глътка и чак тогава отвърна:

– Богове са. Жълти богове. Това е техният свят – той отново се вгледа влюбено в картината. – Бяло и жълто. Жълтото не може да помътнява. То е животът…

Скоро забравих и за пиянската вечер, и за картината, и за Жаювите щуротии. Щото цялата тази случка си беше една чиста патология, която навярно си имаше предълго и звучащо авторитетно латинско наименование. А и сесията ме беше подпънала здраво. И точно тогава, когато се опитвах да прекося скоростно цялата история на изкуството, сякаш тя да бе Лувърът, а пък аз – бързоног турист от Аризона, в ръцете ми попадна едно книжле на Кандински. Май се наричаше „За духовността в изкуството“. Поучително четиво – оказа се, че тоя Кандински е художник, у когото проблемът за цветовете далеч надхвърля проблема за естетиката. Та там смаяният ми поглед се натъкна на следните редове: „Жълтото има такава тенденция към светлото, че не може да съществува много тъмно жълто. Може следователно да се каже, че е налице дълбок физически афинитет между жълтото и бялото.“

Нищо не разбирам от „тенденции“ и „афинитети“, хабер си нямам от живопис. Но пред очите ми изведнъж изгря картината на Жаю. Още същата вечер се упътих към Петтях. Жаю нарича прочутата столична архитектурна забележителност не Петте кьошета, а:

– Всичко това тук – с широко разтворени ръце той „обгръща“ площадчето, без дори да се надигне от постоянното си място в местната кръчма – е наш’та маала. Петтях кьошета!

– Колко картини си нарисувал досега? – питам.

Тъп въпрос, еснафски, бездуховен. Но когато човек се сблъска с необяснимото, се опитва кретенски да си изясни поне количествените му измерения.

– Много – отговаря Жаю. – Сигурно са хиляда…

– И какво ги правиш?

– Продавам ги – у Жаю се събужда бизнесменът. – Ей нà – показва с щедър жест положените пред него чаша с водка, шише кола и пакет цигари – един днес даде триста кинта…

Сега чак схващам жеста – питиетата и цигарите са плод на далаверата. После и у мен завива егоистът. Що пък другите да имат, а аз…

– Ще продадеш ли и на мен една картина? – пак питам.

– Не – отвръща Жаю.

Честолюбието ми е подложено на жестоко изпитание. Кипвам като всеки глупак. Що си губя времето с тоя нещастник, ами не… Ставам лош, защото се имам за център на Вселената. Всички художници са длъжни да ми подаряват картините си. На мене. Единствено на мене… Но Жаю е добър и не ме оставя да кажа някоя глупост, нито пък да сторя такава.

– Продавам само статичните. На теб ще подаря от движещите се, защото си от Вевесето… Само на наши хора давам от живите, другите не могат да ги опазят…

Много кръчми съм обиколил, с много идиоти съм си пил ракията, наливал съм се дори в Южното полукълбо, дето хората ходят с краката нагоре, обаче такова чудо не бях срещал… Но вече съм добър, суетата ми е задоволена, затова всеопрощаващо решавам да му уйдисам на акъла:

– Ама онази… с жълтото слънце и белия пейзаж…

– Онази.

– Защо рисуваш все една и съща картина?

Жаю само присвива очи, ала и туй е достатъчно да разбера, че съм сгафил.

– Това са различни картини…

– Естествено, щом се движат – казвам го най-безотговорно, но усещам, че съм ударил бинго.

– В златната река на времето никой не може да се окъпе два пъти – изрича Жаю с глас на вехтозаветен пророк.

– Сигурно жълтите могат…

Жаю се оглежда крадливо, вдига поглед към тавана и произнася шепнешком:

– Могат…

– Сигурно знаят всички тайни на времето?

– Всички.

– А знаят ли какво е имало преди Големия взрив?

Падам си по книжките, популяризиращи науката. Не разбирам теориите на Айнщайн, но ми харесва идеята му, че времето не е нещо откъснато и самостоятелно, а че съществува в комбина с пространството. Много се кефя, като прочета, че когато не е имало пространство, не е имало и време. Страхотно! А все си мислех, че времето е вечно. Оказа се, че то си има начало и вероятно ще си има свършек, така както и безкрайното пространство не се оказа толкова безкрайно. Свалял съм бая мадами с лафове за Големия взрив, абсолютна кретения, която твърди, че преди около 15 милиарда години Вселената не съществувала, че целият днешен свят бил в състояние на безкрайна плътност, което позволявало на Бог да го сбере в някаква частица, по-малка от атом! Но всички тия неща ги зная аз, умникът. Тъпият Жаю навярно си няма и понятие от тях. Ето защо, като всеки черен неблагодарник, решавам да се погавря:

– А знаят ли какво е имало преди Големия взрив?

– Знаят.

– И какво е имало?

– Имало е нищо…

Падам по гръб. Същото твърдят най-гениалните съвременни физици. Но не се предавам:

– И колко време е имало нищо?

– Не се знае – отвръща кротко Жаю – защото тогава и времето не е съществувало. Просто не е имало преди…

– Какво „преди“? – казвам нервно. – Нищо не разбирам!

– Всичко във Вселената е пиниз – почва Жаю и отпива от водката. – Викат му причинно-следствена връзка. Защо сме тук с теб? Защото преди време сме се запознали, преди това сме се родили, преди това пък нашите родители са ни заченали… Нали така? Това, което става сега, става сега, защото преди това е станало нещо друго. А при Големия взрив няма преди. А няма преди, защото не е имало време… Този гяволък обезсмисля и въпроса на въпросите – Защо? Защо е гръмнала натиканата в кучи гъз Вселена? Кой е дръпнал спусъка?

И тогава аз за първи път допускам в себе си кретенската мисъл, че…

– Всичко това те ли ти го казаха?

– Мъчиш ме с тези въпроси, сякаш си белият мечок от психодиспансера. Но ти си от Вевесето. Не ми го казаха ей тъй направо, не седнаха на лаф моабет с мене. Просто ми го наляха в кратуната. И ми наредиха да я пазя с две шапки. Това е положението.

– И така стана жълт?

– И преди е имало жълти на Земята… Бог Вишну носи жълти дрехи, космическото яйце на Брахма блести като златото. Всички китайски императори са се обличали в жълто. И то не само за да подчертаят своя божествен произход, божествената си същност, а да напомнят, че императорът стои в центъра на Вселената, така както слънцето е в центъра на небето…

– Ами картината? Тя какво е? Някакво послание? Съдържа ли някаква информация?

– Сам ще разбереш. Ти си от Вевесето…

Решавам се на подвиг, надигам се от мястото си, нервно си размърдвам задника, сетне пак сядам върху него и накрая тихо, ала дръзко казвам:

– Жаю, аз съм един най-обикновен студент, при това гонещ вече тридесетака. От никакво Вевесе не съм. Даже не знам какво означава туй шибано Вевесе…

– Ще научиш. Това е положението. Ти си избран…

– „Избран“ звучи гордо – отбелязвам. – Но защо? От кого? По какви критерии? Една от основните ми характеристики е посредствеността, досега нищо свястно не съм направил в своя живот. Напивам се, чукам к’вот ми падне, после бягам… бързо… Егоистче съм, гризе ме завистта, суетен съм… Не съм добър човек…

– Жълтото не показва само високото социално положение на тези, които го носят – отговаря ми Жаю с неразбираемите слова на древногръцки оракул. – В пекинския театър актьорите се гримират в жълто, за да изразят жестокостта, покварата и цинизма на своите герои. И прелюбодеянието е жълто. След като се отхвърли любовта, след като се прекъснат свещените връзки на брака, идва сярата на Луцифер. Жълта е и измамата. През Средновековието са боядисвали вратите на предателите в шафран, вместо „стачкоизменник“ на много езици се казва „жълт“, в английския думата има куп кофти значения като завистлив, страхлив, низък, подъл, безхарактерен…

– Чакай малко, ти ме направи прекалено жълт – разкахърих се аз. Не знаех, че злото е придобило такива безмерни златисти размери.

– Още не си жълт – казва прозаично Жаю. – Засега си само избран. От теб зависи да станеш жълт. А за отрицателното оценяване на жълтия цвят не се тревожи. Това е сетно доказателство за характерната му двузначност. Той е едновременно и най-божественият, и най-земният цвят. Защото жълтите са и богове, и хора…

– Аз може да съм си просто момче и да не съм толкова учèн като вас – скача с главата надолу в разговора ни Йоско Кираджийчето, който досега мълчаливо си е сръбвал в края на масата – но съм златар. Добър човек, честен човек, само една виличка успях да струпам на Мала църква. На три етажа. Затова ще ви кажа, че златото е мъка. Златото е мъка, беля, наказание, смърт! То не е жълто, то е черно.

– Добре де – питам – как си обяснявате този вековен ламтеж към златото?

– Всичко е от алчност – отговаря Йоско. – Ненаситно е човешкото око.

– Но защо точно златото, защо не някой друг, пак рядък метал…

– Голяма стойност в малък обем. Това е тайната – прошепва Златарчето. Всички му викат така – умалително, макар Златарчето отдавна да е прехвърлил петдесетака. – Имаш ли злато, ще те оберат, не те ли оберат, ще те убият…

– Проклятието на златото?!

– Да, златото е прокълнато – въздъхва Йоско. – То не е богатство, а изпитание. Колко влязоха в Хеопсовата пирамида и колко излязоха оттам? Като намериш делва, какво правиш? Правиш курбан. За кого е той? За тебе ли е? Правиш курбан, защото знаеш, че това злато не е твое. Някой е крал, някой е убивал за това богатство. Затуй правиш курбан…

– Ами ти ако намериш делва – пита Жаю – какво ще сториш?

– Ще построя църква. За сина ми… Почина преди десет години, катастрофира. Цял живот работих на две бюра, цял живот бъхтих, цял живот крадох… За какво? Запомнете от мен, Господ е създал това изкушение. За да изпита хората. Както човекът пробва златото, така Бог чрез златото пробва човека… Какво ще пиете, момчета? Искам да почерпя…

Жаю не ме излъга. Една вечер цъфна у нас – пиян, щастлив и засмян, нарамил нещо, увито в мръсни вестници. Изпи ми последните скромни алкохолни запаси и чак тогава извади картината. Моята картина. Е, не се различаваше по нищо от другите. Все същото голямо жълто слънце, изгряващо над бяла пустош… Всъщност не бях сигурен дали…

– Изгрява или залязва? – попитах почти професионално.

– Не знам – каза Жаю и си отиде.

Станах притежател на Жаюва картина. В началото мислех да открия някой друг „избраник“. Смятах, че така ще мога да „хвана“ начина на мислене на „онези“, критериите им на подбор. Сетне се отказах. Не ме бива за детектив, а и животът ме завъртя. Трябваше да се бачка…

Мина време. С Жаю продължавахме да се срещаме, но все по-рядко. Той не преставаше да чака новия си мотор и да пробутва номера с двете капи. Нито веднъж не ме попита за картината. Аз също не отворих дума, защото бях разбрал, че всичко е менте… Докато един ден…

Прибрах се вкъщи след работа и най-неочаквано осъзнах, че картината не е на обичайното си място. Нещо подсъзнателно ме накара да се обърна към нея, да се вгледам в нея. Картината я нямаше. Всъщност висеше си на мястото, обаче не бе същата. Нямаше ги слънцето и бялото, на тяхно място имаше смътно изображение на човек. Приличаше на Ван-Гоговия автопортрет, но много неясен, размазан. Тогава се върна и съпругата ми (междувременно се бях оженил), погледна картината и каза:

– Ами това е Калимерата!

Калимерата беше мой съученик, който в момента работеше като инженер в Хараре. Обаждаше ми се често по телефона и дори ме канеше да му погостувам в екзотично Зимбабве. Втренчих се в портрета. Това май наистина беше Калимерата. Но жълт…

– Картината… – рекох задъхано, когато изтичах при Жаю на Петтях – започна да се променя!

– Нали ти казах – отвърна покровителствено той.

– Жълтото добър цвят ли е? – попитах напълно в стила на Жаю.

Той ме погледна, одобри ме:

– Добър е. Жълтото е цветът на плодородната земя, на узрелите класове, на хляба, на движещата сила и младостта… Но той предизвестява и есента, вестител е на старостта, на скорошната смърт…

След няколко месеца получихме телеграма, че Калимерата е починал. Замина за Африка жив и здрав, оттам върнаха праха му в една урна…

Оттогава повярвах в картината. Изглежда и тя ми се довери. В рамката ù започнаха да се появяват разни неща, образи. Все още се страхувам да опиша всичко, което видях, защото ще ме вземат за луд. Ала пред очите ми преминаваха оковани в злато кохорти, търкаляха се златни ябълки, научих, че тъкмо заради такъв един чуден плод е пламнал раздорът на Троянската война… Чух и гласа на жълтото. Понякога то стенеше глухо, понякога звучеше пронизително, но най-често звънтеше като жълтици, пиринчени монети или медни пари… Металът на вечността! Жълтото на вечния живот…

– Нали нищо не е вечно? – попитах Жаю. – Нали жълтите са ти казали, че нито времето, нито пространството, нито Вселената са вечни?

– Вечни са вярата, разумът и вечният живот – отвръща Жаю.

– Кога ще стана жълт?

– Никога – казва тъжно той. – Жълтите сме много малко…

Напоследък все по-често се застоявам пред картината. Гледам я, докато ме заболят очите. И започвам да проумявам, че Жаю е художник. Истински творец – талантлив, а може би и гениален. Той не рисува една картина, както наивно си мислех аз, той рисува много картини. Но ние, нищожествата, наречени хора, сме слепи. И осъзнавайки това, още по-болезнено си давам сметка за моите нищожност, посредственост и тесногръдие. Жаю е белязан от Бога, а пък аз – не. В началото ми стана тъжно за мене си, после започнах да се сърдя на Жаю. Сега разбирам, че тъкмо това е неведомото, това е свръхестественото. Няма никакви жълти. Има одарени и бездарници. Аз принадлежа към вторите, Жаю – към първите. Мисля си ги такива и усещам как почва да ме гризе завистта, нали и тя е жълта. Да завиждам на Жаю?!

– Луд е – казва едно ренде, когато Жаю излиза, за да се изпикае в задния двор.

И аз, подлецът, не отронвам и дума в защита на Жаю. Загърбвам истината, забравям, че Жаю ми подари картината, забравям, че ми разказа толкова неща за жълтото, забравям, че ми е приятел, забравям дори, че е жълт, а се включвам в стройните колони на простотията, завистта и рендетата и се чувам да произнасям:

– Луд е, та е за връзване. Пълна откачалка…

И тогава върху паважа на петте улички, които образуват Петте кьошета, потича златна вода. Тя заприижда, надига се, препълва сивотата наоколо. Изведнъж рендетата, сред които съм и аз, виждаме, че по нея се носят златните дарове на мъдростта, добротата и творчеството. Но никой от нас не се събужда, не скача в жълтата вода, не протяга ръка към раклите, сандъчетата и ковчежетата. Всеки грабва чашата си с евтин и долнокачествен алкохол и хуква да бяга през златния потоп… Да бяга и да се спасява. Кой както може… А от устите ни капят змиите и гущерите, които отглеждаме в душите си…

Редактираха: Йовка Николова, Александър Карапанчев

Публикации:

1. Списание „Пламък“ – бр. 7-8/1997, 1997 г.

2. Списание „Върколак“ – бр. 5/1998, 1998 г.

3. Антология „Мними хоризонти“ – „Аргус“, 2003 г.

4. Сборник „Основание за смърт“ – „Аргус“, 2005 г.

Последният разказ

Александър Карапанчев

На 29 септември 1849 година в кораба за Балтимор пътуваше уморен слаб човек с вехт куфар. Правеше впечатление едновременно мрачният му и блестящ вид. Изящно моделирана горделива глава, лешников цвят на лицето; изпитания, различни от копнежите, бяха деформирали безупречния на младини рисунък на веждите му; а очите – виолетово-сиви, лъчисти – гледаха малко разсеяно, обгърнати от постоянна печал. Той пристягаше елегантното си шалче, докосваше чело и после ръцете му колебливо потъваха в джобовете на измачкания редингот.

Сега наблюдаваше сутрешното вълнение.

Зад гърба му палубата живееше своето обичайно хаотично битие. Ръмжейки, мастилени валма пушек се смесваха с болезнено свистяща пàра. Непристъпно мълчаливи моряци се скриваха из люковете; пукаха току-що хвърлени в пещта въглища; пътници закусваха, играеха карти, бъбреха, спяха. Това сборище му бе добре познато. Чиновници от неотдавна учредени бюра, с маниери – копие на великосветския шик преди година. Служители в солидни фирми, с канцеларски щръкнало дясно ухо и внушителни пози. Превърнали мошеничеството в точна наука, те явно се гордееха с всеки дюйм от външността си. Имаше търговци, дрипави работници, странстващи артисти под пъстри евтини наметала, играчи на хазарт, просяци професионалисти. Проститутки се кикотеха върху коленете на богати евреи; пияници описваха широки вензели с крака.

Непознатият искаше да изкрещи, че на всички тук, на огромните Щати липсват тънко чувство и тънка мисъл. Привичната самота го успокои донякъде и той се отдаде на спомени.

Видя окрайнините на Лондон, където бе учил, зашумената с вековни брястове улица, черквата, наситила със звън готическия сумрак. Сетне постъпи във Вирджинския университет, но недостигът на пари го застави да напусне скоро. Двама джентълмени се топлеха до корабния комин и говореха за бизнес. Единият хвалеше опита си на жива реклама, другият превъзнасяше печалбата от котешки опашки. О, той знаеше тази стръв, в чийто въртоп изчезват най-редките съкровища на душата. Някога орелът водел римляните, днес знаме на сънародниците му беше една нищожна част от орела – Доларът! – те обаче правеха всичко, за да го обожават с удесеторена почит, глухи към прелестта на далечни мечти. Той им бе чужд, мразеха го заради насмешката и Америка представляваше каторга за него – цял живот литературен наемник, оклеветен, дишащ със силата на въображението си.

Вкуси славата. Тя бликна, когато балтиморският „Сатърдей Визитър“ отпечата „Ръкопис, намерен в бутилка“. Изля още много разкази, стихове, статии, „Гарванът“ му донесе лаври на поет, ала каква ирония таеше фактът, че най-голям интерес у читателите събуди не друго, а „Първа книга на конхиолога“, компилативен и претърпял няколко издания учебник за раковините. Нелепо! Нелепо като загадка на сфинкс! И писмената върху демоничния хълм от притчата гласяха: запустение. Легиони лилии извиваха мъртви шии към аленото око на трескаво слънце.

През това лято четеше в Норфък и Ричмънд лекции за поетическия принцип. Все по-често го навестяваше споменът за любимата му жена Вирджиния, едва събираше кураж да се съпротивява на горчилката вдън сърцето си. Как не успя да я спаси! Останаха само очите ù, само погледът ù продължи да му грее. Колко отдавна стоеше върху златния праг към царството на сънищата и блажен надзърташе в разтворените далнини. Но човешкият жребий е краткодневен, пълен с тъги. Вирджиния умря, сгърчена на застлан със саваненоблед чаршаф сламеник на пода. Едгар я загръщаше в своето древно палто; и не можеше да стори нищо за нея, дарила му най-светлите години. Тя легна в гроба двойно нещастна поради младостта си.

Бяха го наранили с възванието да се жертват за него средства. Не бе просяк, дано адът влезе в тях! Дори смазан от глад, запазваше благородна вътрешна осанка. Считаше, че за заслуги към културата правителството може да му отпусне помощ. Защо въобще се беше надявал, щом разбираше, че демокрацията на „американците“ е гнусна, с жлъчката на бик, със сърцето на хиена и мозъка на паун? И Тъмата, и Тлението, и Червената смърт придобиха безгранична власт.

Ха! Преди той имаше периоди на подем – засмян по юношески, с искрометни като пунш мустаци, разпростираше по слънчевата градина новите си опуси, написани на тесни рула. Ала винаги минаваше за „нежелан маниак“: при осиновилия го търговец Алън, в университета, при военните (там се прикри под фамилията Пери и наруши съзнателно устава, та да го изключат), в ненаситно-дръзката любов към Прекрасното. По палубата пъстрееха фасове, рижи обелки от ябълки, закоравяващи трохи; картоиграчите се караха, проститутките лаеха и пияниците се свличаха с отнет разсъдък; джентълмените край комина не бързаха да изчерпят възторга си от котешките опашки – „Три реколти в годината, приятелю!“, и живата реклама. Един странстващ артист изливаше през тромпет мека, пронизителна мъка.

Гений и демон на корабното сборище, главата му натежаваше, в дълбочините на паметта му досущ като сенки на феи тънеха-изплуваха сюжети от стари разкази, камбанно стенещи строфи.

Лигейя, Улялюм, Аннабел Ли – техните съдби го облъхваха с жарък разреден въздух, с остра, сладостна и тръпчива вълшебност. Той се опита да надвие завлеклите го обстоятелства, грапавините в своя характер на избраник, не спря и не смяташе да спира. Не секна онзи огън, дето го правеше прям, рицар в дружбата; бистър бе ентусиазмът, с който пожела да се сражава за свободата на Полша; стремежът му към тайните на душата и науките поразяваше.

Вълните отливаха в синьо-зеленикаво: някъде под погледа на По се зараждаше епопеята на капитан Немо, водните течения предусещаха устремения „Наутилус“. И Жул Верн щеше да продължи приключенията на Артър Гордън Пим. Едно облаче напомняше апарата на Кейвор; скоро щеше да се роди Уелс, за да ни покаже с наистина повска сила на подробностите и фантазията „Война на световете“. Обвя го долетял отдалеч – от век, където често се пренасяше с утопиите си – вятър; и едва чут глас, сякаш плисък на извор, му прошепна знаменити имена: Ефремов, Бредбъри, Лем, Симънс. Неговата душа заслужаваше да се наслади от всеобхватната панорама на обществата от Великия пръстен; да се рови в древните шушнещи фолианти на „Марсиански хроники“, из чиито завои героите му щяха да оживеят като символ на мечтата; да се обгръща в соларистична зора, в която Океанът ще пресъздава моделите на космическото му проникновение; или пък да скита из мистериозната планета, наречена по старогръцки Хиперион и озарена от изобилни метеоритни дъждове.

Вече наближаваха Балтимор.

Камбанката на предната палуба ръсеше безспир сомнамбулни заклинателни трели, капките влага по медните обковки се бяха изпарили под отскочилото нависоко слънце. И царственият разум на Поезията още възсядаше престола си. Небето сияеше лазурно като око на гриф. Откъде се сети за това? А, да, „Сърцето изобличител“. Нерви – опънати до скъсване – нерви. Трябваше да се устоява. Той предвиди алиенацията в машинизирания човешки мравуняк, черните серии на ужаса, научно-художествената проза. В Ричмънд му хрумна идея за разказ. Искаше да го напише, щом свърши „Маяк“, чието начало, заедно с други ръкописи, шумолеше из куфара му. Както в „Сърцето изобличител“, и в новата история щеше да има старец, но съвсем различен.

Спомни си един от сътрудниците на „Греъмс Мегъзин“ (някога Едгар редактираше това списание). Ето кой ще му послужи за прототип. Даже измисли псевдонима, с който героят представя обработките си на древногръцки митове: Тимоти Смайлс, име, ухаещо на коледен пай от детството. Повествователят – в когото ще диша много от самия По – пускаше в своето издание легендите на Смайлс. У него така се бяха смесили езиковият талант, честолюбието и леността, че старецът твърде рядко даваше преводи, ала в тях нямаше нито едничък суров ред.

Примижал си нарисува бъдещия образ. Висок около шест фута костелив мъж с очи, закръглени от спотаено напрежение като у ослушваща се птица. Винаги носи мрачни, синьо-черни костюми, неизменно украсени с вратовръзка във финия жълт тон на бяла череша. Веднъж, въпреки стеснителността си и угрозата от присмех, преводачът му поверява дълго премълчаван секрет: бе конструирал крила! И дано разсее недоверието му, една надвечер Смайлс го завежда в крайградското поле.

Тревата е гъста, мека, равна, излъчва дъх на ванилия и е осеяна с лютичета и макове. Отдавна покорил чаровете на настроението, Едгар По беше решил сега да разплиска цялата си насъбрана поетична магия. Смайлс измъква два чифта сгъваеми крила. Усмихнати – старецът, тревожен от изпитанието на тайна надежда; другият, възбуден от вида на механизмите и готов като дете за лудория, която знае как ще приключи – закрепват ги на раменете си. Не по-тежки от четири фунта, те са от непознат, бял, искрив подобно пароски мрамор материал. Нима ще полетят с тия играчки? Размах, пак, размах и опияняващ свисък! Надавайки удивени викове, полека се издигат.

Летят!

Снежните елипси ги изкачват в тропосферния въздух, той бавно се охлажда. По пренебрегва своя страх от полета; крилата сами се движат от неизвестна, скрита в крехките им пера сила, и е толкова приятно да усещаш, че мускулите ти пригласят на нейния ритъм. Налагаше се после, след справки и синтез, да осветли от научна гледна точка енергията и веществото при новите летателни конструкции. Нагоре, нагоре, светът тепърва започва! Тимоти и Едгар се отдават на възторга, който е вкусван единствено в митовете. Лицето на Смайлс загубва напрегнатия си израз и засиява, събрало в своите очи фойерверка на запада. Иззад един облак, повтарящ цвета на връзката у преводача, се появява ято жерави, леко розови от залеза. Птичите гърди едва чуто поскърцват и нашите герои разбират: скоростта, човешката им скорост е чудесна. С какъв приказен подем се реят, носят се както в детски сън над земята! Облачетата под тях напомнят бисерночервени миди, изпъстрили руслото на зеленикава река. Нощта пада; планините спят в хладни ореоли, мигат прозорчета на къщи; мракът, ще речеш, е направен от плътта на черни теменуги, пропити от безмълвна влага. Обтичат ги мирис на сено, пушек от полски огньове, озон. По си представя сенките на пъстърви в ручеите, унеса на съсредоточените гори, вечерното всекидневие на хората долу. Мисълта, че дори не предполагат къде е и с какво се занимава в тези часове мистър редакторът, го обогатява с наслада, със съзнание за редкия дар на съдбата му, с все по-величествени копнежи, пораждани от една вече достигната мечта.

С тиха въздишка той благодари на Смайлс. Чрез сферическата тригонометрия Едгар По би могъл да определи каква част от земната повърхност се разкрива отгоре, ала изчисленията сега са излишни. Никнат звезди; странна топлина, сякаш с всяка клетка чувства, че се приближава до пожар, го обзема. Луната, бляскава като очите на Аннабел Ли, се потулва сред буреносна грамада; мълния с огнен ланцет прорязва небето и те съзират за секунди – до самата ù глъб от тъма и пламък – поразителната анфилада на въздушните маси. И По вижда в дъното ù, препълнен с вяра и поезия, усмихнатите образи на сънувано бъдеще.

Ехтят безброй вселенски хорове. Цял живот стремил се към слънцето на Прекрасното, той се улавя, че най-сетне душата му тръпне в перихелий. Полетът го възражда, отвява терзаещите спомени, суетата на закотвеното битие. Скоро бляновете му ще се слеят със светилата, ще вземат от тяхната сила и ще им прибавят от своята. Тимоти Смайлс с радостно удивление следи промените върху лицето на приятеля си и се подсеща, че обстановката е подходяща, за да му отрони още една тайна.

Обикновени и възхитителни все пак смъртни същества! Костюмът на Смайлс се сдружава с мрака, погледът му – с трептежа на Млечния път, който приижда. С отекващ из жадното Ураново царство магически шепот старецът признава (как преди не му бе хрумнало това!), че той е пришълец от далечна – стигнала по-велика от земната, истинска хармония – планета, която се грижи за „малките си братя“. Широко разтворени астрални зеници; отлитнали облаци; сгъстено слънчево дихание. И чудатият преводач изпълнявал точно тази грижа. „На човечеството – продължава Смайлс, очертават се пеещи галактики – са нужни много по-разкрепостяващи, по-вълшебни идеали, устремът към които ще надари хората с тънък всемогъщ ум и нови, извисени към симфонията на звездите чувства.“

Поразен, редакторът го слуша. Поразен – той даже се засмива при такава лесна употреба на тая дума. Пришълецът предлага на избрани от него създатели на изкуството и науката своите крила. С тях могат да се достигнат щедри светове, там да се поживее и когато се върнеш, да наситиш творбите си с копнения, осъществени в по-други общества.

Под ярката светлина костеливият лик на Смайлс расте, преобразява се в заплашителна, шеметна с чара си комета. Гласът му се преплита с музиката на небесните сфери, плавно извира от целия осиян и гъвкав свод, кънти в ушите и сърцето, отнася те надълбоко. И едничко съненото скриптене на изкуствените пера те съединява със земното. Крилата гарантират защитно поле, полетът без особени лишения ще трае месец, а ще успееш да преживееш реални чудеса: какви хоризонти ще покажеш после на себеподобните!

Разказвачът-По обещава да размисли над предложението, приятелите се спускат. Избледнява космическото великолепие, въздухът става по-ароматен и градското зарево по-жарко. Тимоти помага на Едгар да се приземи, сгъва мраморните механизми и – тих, с очи като у ослушваща се птица – изчезва в нощта. Връщайки се, По разсъждава напрегнато. Да се съгласи на пътешествие към загадъчни бездни? Но нима човешките идеали трябва да се търсят по други планети? Нима народите ни нямат енергия да ги откриват, още по-неподозирани и възвисяващи, на собствената си твърд, нищо че цивилизацията на нея временно тъне в упадък? И допустимо ли е образецът да се разпространява като мода; неизстрадан, да се привнася отвън, от съмнителни далечини, където законите на Прекрасното могат да ни бъдат съвсем чужди? Питаше се дали не трябва да литне в екипаж, съставен от разнообразни специалисти, да се погледне на Вселената от всякакви ъгли, стига самотни герои.

Той съзнаваше добре релативизма на новия замисъл: крилата са просто рамка към Място, което го няма никъде, за чийто строеж ще изхожда от познатите неуспехи и победи. Не искаше да се получи някаква естетска или потребителска утопия, мечтаеше да разгърне всеобемни контури на бъдещето пред Земята. Ала го тревожеха и грапавият ентусиазъм на първоначалните наброски; апетитът на оформящите се картини, които алчно засмукват детайли; приказното дърво на хрумванията, обсипано със сладостно-зрели, със зелени и с мухлясали плодове…

Напразно Тимоти Смайлс ще чака да му се обадят.

Разбира се, По би могъл да сътвори убедителни, примамливи визии на зареяни системи; астрономията му бе в кръвта – самият полет би му дал отлични възможности за изява на въображението; и в „Еврика“, неговата последна книга, учените щяха удивени да напипват постайнщайновски характер на мисълта. Но с подобна трактовка нямаше ли да гони гримирани призраци и най-вече да обиди своята вяра в човечеството, макар днес да живееше окаяно въпреки гения си? Как щяха да преценят такъв разказ поколенията, разлистили теченията на старата преса, в която повечето думи кръжат досущ като пумпали и личи, че мнозина автори не са намерили свободно време даже да помислят! Трябваше още да износва сюжета и внушенията му, да се отърси от колебанията. Първо нека да свърши „Маяк“, после ще навлезе във вълните на нова проза.

Изникнаха мачтите на Балтимор.

Търговците и чиновниците се събуждаха, физиономиите им имаха израз на абсолютно учудване от мнимото си величие. Хората се блъскаха около багажа – изтрезнели пияници със землиста кожа; спекуланти, ангажирали по някоя пъргава проститутка; комарджии с треперещи ръце; работници, скътали във вързопите останки от лаконична закуска. Показаха се складовете, доковете и канторите на балтиморското пристанище, безвкусно нашарените врати на моряшки кръчми. Колелата на парахода задрямваха в масленозеления залив, корабът лениво акостираше, докато Едгар наблюдаваше един гигантски фабричен комин, бълващ гъст дим. Пепелявите му тухли го правеха да изглежда люспест, болезнено-жив, халюцинативен: кошмарно гърло на Демона на Машините, забравил кой го е родил. Зад него облаците напомняха полуизтляла карта с прашните древни морета на Доброто и Красотата, които той се мъчеше да нарисува с вечни линии. Артистът с тромпета засвири весел маршов привет към града (обаче писмената върху хълма от притчата вещаеха: тревога). Пътуването усили умората му; нуждаеше се от дълъг, дълъг отдих и пак, както рицарят, търсещ безсмъртно Елдорадо, да се понесе.

Беше 29 септември 1849 година.

През този ранен следобед Едгар По остави куфара си на съхранение в пристанището. Смяташе вечерта да потегли за Филаделфия, където отново да пробва шансове за свое списание, а сега – кратка разходка, разсейване плюс чашка бренди, за да се окопити. Без да бърза, се измъкна от кладенците на пристанищните улици, от разноезичната им суетня, гниещи боклуци и мириси на презокеански стоки, подразнили го с винаги будния у него напор към далечни земи, все по-жестоко неосъществим. Предизборни плакати връз огради и къщи го приканваха да гласува за ведро и доверително ухилени лица, за които знаеше само, че няма да изпълнят шумните си обещания. Устните му се свиха с погнуса. Всеобщото избирателно право в Америка улесняваше мошениците; всяка партия, която не се свени от подлости, можеше да пожъне колкото си иска гласове; никой не ще ù попречи, нито пък разобличи. Пфу! И той продължи да плъзга взор по плакатите сякаш върху детински цапаници.

Лъскави дрогерии, бюра, над тях с трясък се свличат ролетки, нощен бар (бухал, изненадан на светло и застинал в нерешителност), схлупена книжарница, ха, ето и една по-прилична кръчма – вратата ù не е печално нашарена и отвътре не кряскат. По прекрачи. Докато се озърташе, солиден пухкав господин в полутъмното дъно го забеляза, пошепна нещо на събутилника си, онзи се сепна, примлясна и двамата замахаха с ръце: „Еди, Еди, ела насам!“. Бяха отколешни познайници. Пухкавият джентълмен с вид на застарял спортист се казваше Лойд Нелсън, бивш словослагател във Филаделфия. Когато набираше „Първа книга на конхиолога“, спечели автора ù с бодряшкия си открит нрав и точна професионалност; тогава се случваше, след като Едгар бе прегледал последните шпалти, да пийват по чаша с взаимно удоволствие (самотният мистър конхиолог не подбираше много придирчиво събеседници). Колко теории му беше развивал, колко сюжети – така, заради „читателския ефект“ – поднасял! После Нелсън получи скромно наследство, почна да наема печатници, засичаха се из филаделфийските издателски среди и почти на шега Едгар По го увещаваше заедно да основат списание.

Вече се бяха чукнали за срещата и дружески бъбреха кой докъде е стигнал. Чувството за самота у писателя все по-сладостно отстъпваше на приятна разсеяност сред непретенциозни, ала кротки познати. Мислено им пожелаваше да не човъркат в душата му, да го потопят ненатрапчиво в простичките си постижими интереси. Обеща си да не иска от тях невъзможното, и се радваше на здравите им охранени лица, на елегантните дрехи, на чистите им баритони и вниманието, оказвано му с искрящи очи, с дребни живи въпроси според обстановката и джентълменски потупвания по слабите му изгърбени плещи.

– Е, хайде да направим възлияние на Слънцето – подзе той – което новите идоли Богатство и Мода се опитват да затъмнят! Наздраве!

Двамата приятели размениха тайни погледи, които трябваше да означават: „Казах ли ти аз!“, „Същият си е“ или „По-меко с тоя!“.

– Ще споделя лично мое откритие – намеси се комерсантът Пит Уиндброу, отдавнашен партньор на втория баща на По, търговеца Джон Алън. – Съгласете се, че малцина от хората с неизчерпаема дълбочина пренебрегват бутилката. Дали тази склонност е причина за дълбочината им, или по-скоро нейно потвърждение, е проблем, тънък за нас…

Едгар се усмихна; алкохолът полека, благо го стопляше. Ех, нищо че набързо се записа в ричмъндското братство на трезвениците. Още мъничко и ще се върне на кея освежен, готов да търси своето Елдорадо, поне един тежък бляскав къс от него. А Уиндброу притежаваше желязното свойство да се запазва еднакъв през годините. Същите черен фрак, едър розов нос, властващ над чертите му, и възгруб, вечно някак засегнат тон, същите любими шеги, кроежи за големи печалби. В сравнение с търговеца Алън обаче разпръскваше вродена артистичност и макар доведен син и баща навремето да не се спогаждаха, не странеше от По. Край Пит не можеше да има новини, както му се струваше, затова се обърна към Лойд Нелсън.

– Приемам поздравления, Еди – стрелна го с чудесните си ястребови очи Нелсън – станах собственик! Моя е печатницата за граждански услуги „Универсум“. Черпя!… Кажи, мога ли да ти помогна с нещо? Помниш ли нашите блянове за списание?

– Друже – прокашля се комерсантът – не се съмнявам, че едно издание на луксозна хартия и с най-изискани шрифтове е напълно според възможностите ти. Не се стеснявай, тук е Едгар Алън По – автор, прочут из цялата страна, редактор и мечтател парекселанс!

– Ако наистина беше така, Пит, досега да съм основал журнал по мой вкус. Недей да ровиш, моля ти се. На много врати чуках, никой не се отзова. В най-добрия случай открехваха колкото да притиснат на гостенина крака или главата.

– Това е, защото не си попаднал на джентълмен като Лойд. Огледай го хубаво, забрави миналото! Знаеш ли колко пъти само ми е повтарял, че великата му цел е да помогне за едно свястно списание, което ще раздруса дрямката на Америка? И постоянно, нека бъдем откровени, Лойд се е сещал за твоя милост. Ти си редакторът, когото той търси!

Собственикът на „Универсум“ довери шепнешком, че бил страдал; че По се явява тъкмо в подходящия момент и работите ще се оправят. Зениците му се разшириха от съчувствие, човекът се замисли, удари по масата:

– Решено! Стига съм играл на дребно с „Универсум“, до гуша ми дойдоха тези покани за годявки, сватби и панихиди, реклами за дрогерии и трафици на товарни кораби! Времето ще ги отвее, по-разумно е да си вложа капитала в изкуството. В някое прекрасно начинание, Еди, каквото публиката чака отдавна!

Едгар със скрита насмешка наблюдаваше как сътрапезниците му се разгорещяват. Не можеше да се освободи от впечатлението, че представят фарс. Дали не искаха просто да го предизвикат, да се позабавляват с него (инак не бяха лоши момчета, нито стиснати)? И все пак, когато даже на шега се говореше за голямата му мечта, той не умееше задълго да се притайва. Реши да се впусне в играта, без сериозни надежди да почеше език и разнищи актьорските хрумвания на комерсанта и печатаря. Имаше още срок до влака за Филаделфия.

Нелсън взе да приказва за чудни видове хартия: „И холандците ще ни завидят!“, за художествени шрифтове, обещаваше да наеме най-способните в Балтимор словослагатели и коректори, сипеше имена на илюстратори, които По чуваше за пръв път. Той го слушаше с половин ухо, както някой чичко кима на детски брътвеж. Хм, компанията бе поносима, не беше сух и спектакълът; надникна из дълбините на кръчмата. Бяха запалили свещи – стройни бели ангели, в ъгъла един пияница беснуваше, за да покаже колко му е весело, удряйки с пестник грамадните бъчви. Краката на Едгар омекнаха, демонът у него разлепи клепачи и въздъхна, преди да се събуди. Лека глъч се прокрадна-спотаи в мозъка му. Строи му се, че Уиндброу го преценява със стъклени очи.

– Добре де – не се сдържа редакторът – какво ще печатаме в нашето списание? Какъв облик ще има то?

– Драги, ти сам познаваш механизмите на читателското търсене. С твоя стил ще завоюваме тълпите! Преди всичко, разбира се, сензационна проза, изящни стихове, съвсем пресни новини от науката – и Лойд снижи тон: – Можем и ние да си ги измисляме новинките, но само умната, Еди, умната!

Не се беше излъгал. Да създават нови форми на Прекрасното, Уиндброу и Нелсън не се интересуваха. Преодоля нападналата го сънливост; въпреки късния час се успокои, че тази смяна на ритъма е безопасна. В нощния влак току-виж отново срещне Тимоти Смайлс.

– Великолепно – поетът избърса щръкнали мустаци, погледът му лумна. – Търсени автори можете да станете и вие, мили Пит и Лойд. Аз ще ви открия секрета. Който желае да пише сензационни истории, незабавно трябва да се снабди с най-ужасно черно мастило – Едгар пресуши чашата си – и с огромно перо с тъп край. Помнете: перото никога да не се подостря и ако вашият ръкопис се чете лесно, то той изобщо не заслужава да се чете.

– Какво говориш, аз ще намеря най-опитните словослагатели, забрави ли? – запротестира шефът на „Универсум“; По почувства, че Лойд излиза пряко воля от ролята си. – Такива словослагатели, че дори китайският няма да ги затрудни.

– На китайски се оформят уводните статии, приятели, та да не се обърква простолюдието. А в сензационните материали се използват латински и особено гръцки фрази, понеже елинските букви гледат от страницата доста мъдро и впечатляват неимоверно жадните читатели. Щом решите да пропишете, аз ще ви дам няколко подобни фрази, пък за първия брой на нашето списание ще предложа моята сензационна повест от семейния живот „Кухненският пешкир“.

– Браво, браво! – Уиндброу измъкна часовник на къса златна верижка старинен образец, многозначително вдигна вежди към Нелсън. – Някои от твоите мисли, Еди, аз ще си ги запиша във фамилната библия. Е, шегувам се. Бъди сигурен, че в новото издание никой няма да ти стеснява вкусовете и въображението ти ще се разлее нашироко като Мексиканския залив…

По вече се отегчаваше от компанията. Забеляза, че кожата на Пит блещука зловещо и свещите са се преобразили в безплътни призраци с огнени шапки; въздухът наоколо бе пълен със скръб. Напиваше се, трябваше да хапне. Уиндброу отиде до бюфета. Писателят не чу шушукането на комерсанта и кръчмаря, нито видя как последният извади от джоба си един плод, полепнал в боклучета. „Ще му приготвя на вашия клиент вирджинска гозба: шунка, печена с круша – той отри с ръкав жълтеникавата кора. – Нали е естет, ще я оцени!“ Двамата се закикотиха. Пит съобщи, че „Мистър По е готов“, сетне понесе порцията.

Докато се хранеше, Нелсън с подбрани думи му намекна, че идват избори и По, както всеки честен гражданин на демократична Америка, трябва да упражни своето избирателно право. Смътна догадка жегна Едгар. Крилото, в което членували сътрапезниците му, било издигнало кандидатурата за конгресмен на някой си Ван Бринзен от Балтимор. Втурнаха се да обясняват какъв кристален човек със заслуги бил той, колко обичал изкуствата и как щял да благослови бъдещето списание. А популярността на Едгар По, престижът и неподкупността му щели да окажат огромен ефект при изборите.

– Да пием за човешкия разум! – пресече ги поетът, едва потиснал желанието си за скандал. – Да пием за Ван Бринзен и за неизвестните гении на Америка!

Демонът у него се протегна напълно буден. Масите поопустяваха, вън мъждееха самотни газови фенери. Започваше 30 септември. Обля го студена пот, в ушите шумеше. След малко надделя с мъка вълна на бурно гадене и каза, че навярно техният кандидат притежава „цицина на порядъка“ – спомен от детството, когато гувернантката му го е шибнала в креватчето, та да не ù додява с рева си. Лойд и Пит се спогледаха, скръцнаха със зъби и продължиха да хвалят великия Ван Бринзен.

Някакъв нехранимайко на три пъти хлътваше в камината на кръчмата, вземайки я за врата. Друг спеше с чело в локва черна бира; съседите му съществуваха, преди смъртта да ги отстрани съвсем. Да свършва, да свършва тая среща! По се опита да измести разговора към прелестта на пътешествията, но те явно не вълнуваха джентълмените, които го черпеха часове наред. За филаделфийския влак беше прекалено късно, кого да безпокои сега и затова реши тук да дочака утрото. Защо не се разкланя по-рано и не си грабна шапката? Усети пръстите си лепкави като восък. Дано поразведри оклюмалите събеседници, разправи им за един свой добър познат, съдържател на списание с гигантски тиражи: той опитомил павиан, така че благородното животно срещу чаша неразреден холандски джин съчинявало великолепни разкази, каквито и най-надарените сътрудници не можели да напишат. Пит се подсмихна, Лойд със святкащи ястребови очи пак подхвана да бъбри за новото начинание, смесил наивните си проекти с кандидатурата на конгресмена. Това накрая страшно дотегна на По, зъл дух на необяснима тревога го стисна за гърлото.

Парна го отдавна износвана метафора – восъчният театър на волята… Престана да слуша, престана да отговаря, защото откри, че звуците на собствения му глас го дразнят. Изведнъж го обзе леден страх, че нищо не е направил през живота, не познава достатъчно хората и всичко е сън в съня. Нима няма какво повече да даде; да се спасява, стига, бегом! Спомни си за Тимоти Смайлс. О, хубаво ще е на свежа глава във влака за Филаделфия да нахвърля поне началото на историята за пришълеца. С нея можеше да се умие от нагара на тази злополучна нощ. Танцуваха макове и лютичета; под краката си напипа меката гъста трева в крайградското поле.

Дълговечни планини дремеха сред тихи ореоли, листа се оронваха в ручеите, за да се понесат стремително под тайнствения ропот на вятъра. Долови скриптенето на белите крила и зърна отново световните съзвездия. Смайлс му разказваше за очарователни далечни планети; бавно, величествено летяха над океана, който фосфоресциращ стенеше долу. И миговете на техния устрем бяха равни на цял век всекидневие.

Докато Нелсън и Уиндброу се заслепяваха от съзерцанието на, както му изглеждаше, дребни подробности, демонът у него се разпростря, обсеби го, прикова го вцепенен на стола. Мярнаха му се сенките под очите на Пит: бяха дълбоки, тъмни, приличаха на втори чифт вежди. Не чуваше как го подканят да пие (трюмът му не бил пълен още, хе, те колко били натоварили!), как после го осмиваха. Лойд Нелсън заяви, че превъзхожда По „във всяко едно отношение“; партньорът на осиновителя Алън добави, че Едгар се занимавал само с неща, които не съответстват на правилния порядък в света. „Пройдоха!“ – съгласи се с господата присламчилият се пристанищен пазач. И те го прекарваха настървено през прокрустовото ложе на умозаключенията си, ала той вече не знаеше къде е. Отчаяни го търсеха Вирджиния, Тимоти Смайлс, преданата тъща Клем.

В полунощната мъгла му се струваше, че трябва да гласува за твърде странен конгресмен от Балтимор, който се беше разтроил в лицата на Пит, Лойд и ухиления пристанищен страж с какаови от тютюна зъби. Ах, дано адът влезе в тях! След този кошмар писателят видя високи прекрасни стени. Стените бързо се стесниха около него – сребърни, припламнали с галванична разтърсваща светлина и изпъстрени с бледнозелени змиевидни орнаменти.

Подеха безволевото му тяло и го завлякоха в най-мрачния ъгъл. Там пазачът изсъска „Мъртвопиян!“, а двамата стари приятели, като че прошепнали си в душите: „От такава свиня можеш ли да очакваш нещо? По-добре да го освободим от излишните вещи, те няма да му трябват, пък ние доста се охарчихме!“, трескаво и залитайки, смъкнаха вратовръзката и жилетката на По, подадоха си някакви дреболии над трупа и с пъшкане го отнесоха през няколко преки. Оставиха го в запуснато локомотивно депо, където вигите целеустремено събираха пияни гласоподаватели. Подир два-три дни затвор можеха да изстискат от всекиго по десетина гласа. Пристанищният страж, задоволил се с шалчето на поета, изчезна безследно.

Около 90 часа по-късно обраният Едгар Алън По бе намерен в друга кръчма. Лешниковото му инак лице сега беше пепеляво. Откараха го в болницата на Вашингтонския колеж. Тук на 7 октомври 1849 година той щеше да почине от мозъчно възпаление и да завещае загадъчна сянка върху съдбата си, понеже Ангелът на Необяснимото неведнъж му бе отмъщавал за ереста (над пресния му гроб веднага щяха да се кръстосат споровете относно неговото мироздание). „Маяк“ остана недовършен; Смайлс пришълецът не получи отговор. И след десетилетия Дебюси нямаше да извае докрай пиесата си по разкази на американеца, макар ясно да чуваше камбаните от партитурите ù. Детски, сватбени, погребални – те растяха и го оглушаваха със стенещ ритъм.

Но нали сам Едгар По отгледа през късия си шеметен перихелий филизите, от които един подир друг щяха да плодоносят световете на Жул Верн и Ефремов… на Лем и Симънс? Те сякаш бяха посетили планети, каквито обещаваше Тимоти Смайлс, без обаче да напускат Земята и почерпили вдъхновение от нейната мощ! Това бяха хора, летели на свои крила до далечни галактики, чиито дълбочина и променлива прелест да покажат на човечеството, което „черният“ По тъй се боеше да не обиди с утопиите си.

Девет човека го погребаха в Балтимор, възвестил най-напред славата му. В същия прощален ден излезе „Аннабел Ли“. И когато луната свети, тя донася мечтания за Аннабел и нито ангелите небесни, нито демоните в земните недра и в нас могат да разлъчат душата на Едгар По от Аннабел Ли – мечтата, недосегаемата – и цял живот догонвана все повече светлина на пòлета.

Редактира: Емануел Икономов

Публикации:

1. Сборник „В епохата на Унимо“ – „Аргус“, 2002 г.

2. Алманах „ФантАstika 2010-11“ (под заглавие „Приказка за далечното“) – „Тера Фантазия“, „Човешката библиотека“ и „ИнфоДАР“ , 2011 г.

3. Антология „Тринайсетте цвята на дъгата“ – „Човешката библиотека“ и „Тера Фантазия“, 2013 г.

Кървави криле на кръвожадни птици

Красимир Георгиев

Третата лекция на проф. Сарвепали Синг „История на човечеството“ бе предшествана от скандал. Не точно скандал – конфликтите и невъздържаните емоции, дори разговорите на по-висок глас бяха несъвместими с порядките в Делхийския държавен университет. Скандали са възможни в парламента на Тайланд, в клиниката за неизлечимо болни в Хараре или в щабквартирата на НАТО в Брюксел; това по-скоро бе излизане от рамките на добрия тон. Залата бе препълнена, пукаше в буквалния смисъл на думата по шевовете и ректор Рамакришна Ашвалайана, който с националните си дрехи и с бялата си гандистка шапчица приличаше на древен философ, се обърна и укорително, и любезно в същото време към проф. Харви Гарфийлд:

– Трябваше, уважаеми колега, да предвидите голямата аула на катедрата.

– Че аз да не съм гуру Нанак! – реагира проф. Гарфийлд. – Откъде да знам, че ще настане подобно стълпотворение?

– Трябваше, уважаеми колега, да предвидите стълпотворението! – усили с една идея укорителното ректор Ашвалайана. А след това балансира с любезното: – Та вие сте един от водещите изследователи на паранормални явления.

Каза го искрено, защото американецът наистина беше ужасяващо добър учен, забъркал в теориите си странен коктейл от квантова физика, парапсихология и космология. Катедрата му бе една от новите и дисциплините със стряскащи имена привличаха студентите, смятаха се за модерни и с бъдеще, въпреки че мнозина от колегите му си мислеха, че геният и пияницата Гарфийлд се движи по ръба между науката и фантасмагориите и че това са си несериозни работи. Що за ню ейдж предмети и дисциплини! „Теории за пътуването във времето“, „Теории за паралелните светове“, „Психоневроендокриноимунология“, „Решаване на астропроблеми“, „Живот след смъртта“! По света може да допускат, че причината невинаги предхожда следствието, но за една Индия на традициите това си е доста откачено.

Всичко щеше да приключи мирно и кротко, ако не бе влязла поредната неочаквана група студенти, които се опитваха да се вместят сред слушателите и да дозапълнят запълненото. Аудиторията включваше млади хора от различни катедри и секции, преподаватели от различни блокове и звена, а което е още по-необичайно – самия ректор Ашвалайана. Историята на древните цивилизации е доста скучна и досадна дисциплина и само преди седмица болшинството от присъстващите днес в залата кандидати за филолози, философи, историци, физици и прочие не биха и помислили да отидат доброволно на лекция за еволюцията на човешките общества, но нещата явно се бяха променили.

Отначало бе тръгнал слухът, че проф. Синг е напуснал университета в Нашвил – недотам престижното учебно заведение на американския щат Тенеси, и е пристигнал тук, за да търси корените си, а също да търси връзката между хората и боговете. Световно известен експерт по езиците на древността, почетен доктор и почетен председател на десетки културни институции, тридесетгодишният Сарвепали бе добре дошъл в която и да е алма-матер, но той бе предпочел да разчита глинените таблички и печати в университета на Делхи, и минаваше с тихи стъпки през славата си; всъщност имаше самочувствието на човек пред другите, но суетата го дразнеше, а възхитите и почестите към името му просто не го интересуваха. Полиглот по душевност, още през младините си бе влязъл вътре в пет-шест и повече съвременни езици, а също бе овладял и усъвършенствал латински и древногръцки, шумерски, древноегипетски и древен иврит, четеше предхождащата деванагари индийска писменост брахми, древен санскрит, фригийски и келтски, разчиташе ведически, асирийски, вавилонски и хетски текстове. Разшифровал бе, транскрибирал, транслитерирал и превел толкова писмени източници от древните времена, участвал бе в толкова експедиции и разкопки, че изследователите с основание смятаха кариерата му за нечовешка, а постигнатото от него за невъзможно, не и от един човек и не за един живот. Не от човек, който като външен вид и като светлик в окото почти не се различава от студентите си.

Проф. Сарвепали Синг имаше два гласа – шепотен и звънък; когато говореше с шепотния си глас, то бе като ромон на листа, като спокойна мъдра река сред оризищата, а когато дойдеше звънкият му глас, всяка дума се открояваше, издигаше се над слушателите и чакаше там, докато бъде чута. На първата му лекция дойдоха малко младежи – тези, които изучаваха индийските санскритски първоизточници и за които материята бе задължителна. Проф. Синг им разказа за градините на Едем и за Вавилонската кула, после поразмишлява за Всемирния потоп и за трите етнически клона на човечеството, усети мимолетното разсейване на две-три от студентките и вмъкна сред импровизациите си кратък диалог с момичетата, а после със звънкия си глас заотсича думите, че библейските митове не са развлекателно четиво за недозрели девойчета, а исторически източници, през които могат да се прозрят древните знания, че Ведите и Бхагавадгита, както и акадските легенди и юдейските текстове, както и Библията, Коранът или писанията на Конфуций са документи за мъдростта на предците ни, които са владеели стократно по-мощни сили, отколкото днес предполагаме.

На втората му лекция салонът бе пълен. Още в самото начало проф. Синг изстреля бомбата, че през първите години на ХХІ век учените вече са разчели почти всички древни текстове и че има достатъчно доказателства, за да се твърди, че хората са получили знанията си като дар от боговете – тези, които понякога слизат при нас от небесата. До този извод ще стигнем след внимателния прочит на хиндуистките притчи и химни, будистките сказания, китайските легенди, Стария завет, шумерските глинени плочки и всички останали древни литературни паметници.

– Болшинството от изследователите се залъгват, че прадедите ни са се появили преди половин милион години, но това не е вярно! – отсече проф. Сарвепали Синг. Гласът му слезе с две октави, когато мина през личния си опит при разгадаването на писанията под фрески и рисунки върху мегалити и монументи, керамични съдове и други отломки от миналото. Речта му тръгна от пастира Авел и земеделеца Каин, разходи се из Месопотамия, която нарече „ниската земя между двете високи реки“, отскочи до Западна Гърция и Пелопонес от времето на дорийците, до минойския Крит, до цивилизацията в долината на Инд, до епохата на кушаните и до микенските култури, после се разпиля сред пясъка на Египет и отново се върна към предтечите:

– След разкриването на по-ранните археологически слоеве стана ясно, че от измирането на динозаврите преди 63 милиона години до появата на човекоподобните маймуни е изминало много по-кратко време, което е революция в представите ни за зараждането на разума. Еволюционните процеси са бавни, много по-бавни, отколкото смятат традиционалистите, много, много по-бавни. Ако се следва логиката на еволюцията, съвременният човек не би могъл да се роди преди 300 000 години, а след повече от три милиона години. Днес нас просто не би трябвало да ни има, защото не сме извървели пътя, не сме постигнали жертвоприношението, не сме достигнали до йаджна, следователно сме като колесница с едно колело. Защото не виждаме връзката между хората и боговете.

Зала №2 на историческия факултет бе уютна и светла с огромния си прозорец. Отпред бе положена катедрата, а студентските банки и столовете се издигаха амфитеатрално към дъното под съвсем лек наклон. Когато някой от лекторите решеше да прожектира диапозитиви, тежките плюшени завеси се придърпваха от двата края и брокатените шнурове допираха рамене в средата; над тях – масивен корниз от бутилкова палма с резбовани фигурки на слончета в най-различни пози и конфигурации. Този неповторим корниз бе поръчан през 40-те години от английски колониален служител за конферентния салон на „Прес информейшън бюро“ към Сдружението на чуждестранните кореспонденти, по време на бунта на кралските индийски военноморски сили през 1946 г. се озова в спалнята на двама евнуси от двора на Каримуддин Гвалияра махараджа, след това мина през гостната на секретарката на секретаря към Секретариата при премиерския кабинет, чакалнята на летище „Палам“ и фоайето на делхийския дворец на културата „Вигян Бхаван“, преседя десетина години в складовете на просветния отдел към Министерството на развитието на човешките ресурси, а после неведомите пътища на вселенската ос скамбха го докараха тук – нямаше подобна антика сред над 500-те аули и салони на университета, затова студентите нарекоха историческото място „Залата със слончетата“.

– Трябваше, уважаеми колега, да предвидите този интерес към ерудицията на проф. Синг! – усили с още една идея укорителното в гласа си ректор Рамакришна Ашвалайана. А любезното в гласа му поизтъня, защото лично бе възложил на Гарфийлд да „поеме“ новия колега, докато се вгради в обстановката. А и защото някой от търсещите място студенти току-що бе съборил лекторската катедра. Чашата с вода падна на пода, бликнаха капки и силициеви кристали, микрофонът тупна до счупеното, после отскочи и се укроти в нозете на американеца.

За ректора разговорът бе приключил, но събеседникът му съзря петно на покривката.

– И вак е важно, но и манас, кави пандитджи ректоре! – реагира проф. Харви Гарфийлд. – Да не късаме въжето с едрите части!

Това вече излезе от рамките на добрия тон, още повече че, усилени от микрофона, думите му гръмнаха сред аудиторията.

Намекът беше толкова тънък, че малцина от преподавателите усетиха стреличките, а студентите тръпнеха от допира на телата си – подобно тъпкало бе имало само веднъж преди. Някакъв мошеник бе оплел в думите си достопочтения Рамакришна Ашвалайана и го бе убедил да организира демонстрация на индийско въже. Щяло значи въжето да се изправи към небето и демонстраторът щял да запълзи нагоре по въжето към небитието. Йога по дух, философ по призвание, ректорът наивно бе налапал въдицата.

На площадката пред студентския стол се бе заформила тълпа – почти толкова люде, колкото сега бе привлякла третата лекция на проф. Синг, но на десет пъти по-широко място. Човекът с въжето се опита да прави някакви фокуси, въжето му клюмаше и потрепваше, само че това, което стряска простия селянин, хич не впечатлява студентското тяло. Освиркаха го, човечецът си тръгна, поучуден от провала, а на ректора му остана това петно на покривката, посочено с пръст от Гарфийлд. Специалист по Упанишадите, той бе посочил с пръст и онзи химн за същината на йаджна, мотив от който колегата му Синг бе вплел във втората си лекция: „Жертвоприношението, което очиства всичко и постоянно привежда в движение манас (мисленето) и вак (речта); този, който е в пътя, го извършва, а онзи, който не го прави, е като колесница с едно колело, като еднокрак човек, който се наранява; така, както двукракият и колесницата с две колела се движат устойчиво, така има надеждна опора йаджна и след това жертващият става по добър“ и т.н. А също: „Погълната, храната се разпада на три: едрите части стават нечистотии, средните образуват плътта, а най-фините – мисленето“ и т.н.

Разбрал прекалено буквално призива на Вивекананда „Помогни на бедняка, защото той е бог!“, през 1997 г. Рамакришна Ашвалайана, който по онова време бе декан на философския факултет, включи подопечните си в изпълнението на социалната програма на правителството на Деве Гауда за подпомагане на бедните. На 350 милиона индийци се осигуряваха на половин цена по 10 кг зърно месечно и благодатта трябваше да стигне до хората. Малко по-късно някъде от горе му направиха забележка, че работата на близо петте милиона студенти в страната е да учат, а не да раздават социални помощи, и това също бе петно на покривката, но после го избраха за ректор.

„Речта е важна – бе реагирал иносказателно Гарфийлд – но преди нея трябва да се помисли, всезнаещи и мъдри шефе ректоре, припомнете си не особено чистото ви предвиждане на нещата във връзка с онова въже!“ – „пандит“ означава брамин, а частицата „джи“ е израз на най-дълбоко уважение, но лепнато към контекста, съществителното прозвуча доста подигравателно и в тази еквилибристика с древните стихове тънкият намек набъбна в дебело издънване.

Главата му тежеше, спеше му се, плачеше му се. Половината нощ бе прекарал в лабораториите, а другата половина бе гледал бутилката. Гледаше тъпо, безчувствено; бутилката сама се издигаше към чашата, сама вървеше към края на своя млад и топъл живот. Като Сунита. Главата на Гарфийлд тежеше. Дяволска мелница! Натресоха му да наставничи на гения, докато свикне геният с обстановката, продължаваха вечните разправии за финансирането на проектите на катедрата, опитите с екстрасенсорната перцепция бяха стигнали до задънена улица, жената на помощника му Асад Асавари бе болна, та трябваше да го пусне в отпуска, а на туй отгоре ректорът се правеше на йога.

Както и да е, суматохата бе овладяна, лекторската банка бе вдигната и когато проф. Сарвепали Синг влизаше в помещението, шумът бързо премина в шепот, а шепотът в тишина. Въздухът бе натежал от вдишвания и любопитство.

– Днес нас просто не би трябвало да ни има! – третата си лекция проф. Синг започна така, както бе завършил втората.

– Ако оприличим мозъка му на диня, всичките останали мозъци в тази зала ще се вместят в една от семките на динята! – духна в ухото на съседа си зевзекът на групата Банким Тилак – трети курс, математика.

– Не подценявай гения на американеца! – отговори Уддалака Чандра, който бе сред най-младите на години, но му сечеше пипето – първи курс, парапсихология. С Банким деляха стая в общежитието, а майките им деляха двама братя от градчето Андол на северозапад от вечната Агра близо до административната граница между щатовете Уттар Прадеш и Раджастан. Майката на Уддалака бе християнка и родата приемаше отклонението ù с мъдро и натрапчиво разбиране, както се гледа към атракция или към тиха лудост.

– Ако следваме логиката на еволюцията – продължи проф. Синг – днес ние в най-добрия случай трябва да сме на нивото на аборигените от Папуа и на диваците от джунглите около Амазонка.

Студентка сложи чаша с вода на катедрата. Проф. Синг разтвори навит на руло постер и го закачи на таблото до себе си. В дъното на залата някой въздъхна дълбоко.

– Вече знаем кога и къде е започнала цивилизацията, на настоящия етап това е доказано и безспорно. Погледнете… – посочи той постера. – Ние имаме много далечни прапрабратовчеди, но нямаме преки предци, значи съществуването ни е неразрешима загадка.

Преди ~25 млн. г. – появяват се човекоподобните маймуни.

Преди ~14 млн. г. – приключва преходът от човекоподобните към хуманоидите.

Преди ~11 млн. г. – ражда се първият маймуночовек от класификациите хомо.

Преди ~2 млн. г. – появява се развитият австралопитек – първото същество, приличащо на човека.

Преди ~1 млн. г. – появява се хомо еректус.

Преди 300 000 г. – появяват се предците на съвременния човек.

Преди 250 000 г. – появява се ранният кроманьонец.

Преди 50 000 г. – появява се неандерталецът.

Преди 35 000 г. – появява се кроманьонецът, или пещерният човек, започва ерата на хомо сапиенс.

Преди 15 000 г. – период на упадък, човечеството е пред изчезване.

Преди 13 000 г. – появява се разумният човек с високо развита култура; край на ранния каменен век (палеолит) и начало на средния каменен век (мезолит).

Преди 9500 г. – нов каменен век (неолит).

Преди 6500 г. – период на упадък, човечеството деградира.

Преди 6000 г. – зараждат се мощни цивилизации, станали база на съвременната ни култура.

Проф. Синг:

– Ако погледнем обективно, ще видим, че развитият човек е чуждо за Земята явление. Да разрешим ли тази неразрешима загадка?

Раздвижване в залата.

– Да потърсим ли връзката си с боговете? Да открием истината за началото – ние и сега!

Проф. Синг бе омаял аудиторията, бе хванал в шепи вниманието на присъстващите. Бялата глава на ректор Ашвалайана кимаше в границите между размисъла и одобрението, преподавателите следваха нишката на действието и класифицираха тезите на лектора, вмествайки ги сред постулатите на философския идеализъм или на хилозоисткия материализъм, философски погледнато, разбира се; вкарал в седефена черупка мислите си за Сунита, проф. Гарфийлд търсеше пътя от преходното към непреходното, студентите бяха хипнотизирани, тишината в залата можеше като торта да се разреже с нож на парчета, а студентките попиваха знанията и в същото време си представяха професора ту като чисто гол неандерталец, ту като облечен в кожи кроманьонец.

Сарвепали не беше Дон Жуан, но не бе и аскет, жените от всички раси и възрасти му налитаха като мухи на мед, през американския период, който на практика обхващаше целия му досегашен живот, той ги отблъскваше учтиво и внимателно, както се премества мраморно слонче от долния рафт на витрината на по-горния, е, понякога не ги отблъскваше. Когато пещерните рисунки и древните символи пробиеха дупка в главата му, Синг приемаше поредния женски набег и ползваше любовта като профилактика.

Само седмица бе в Делхи, а половината от студентките в университета вече бяха влюбени в него, половината на тази половина бяха влюбени до болка, а една от девойките – Шупха, беше влюбена до смърт. Поне така ù се струваше. Индийките ги разбират тези работи, сърцата им са пълни с нежност въпреки кастовите изисквания при сватосванията. Знаеш, че си вречена на някого, че той е твоята карма и заедно ще затваряте очите си, готова си за житейската въртележка, но изведнъж бляска светкавица и светът изчезва сред светлината; къде всъщност е твоята карма?

Широко бе отворила очите си Шупха, сякаш с очите си попиваше думите на Сарвепали; когато течеше шепотният му глас, той бе като погалване с перо на птица, а когато прииждаше звънкият му глас, сякаш преобръщаше душата ù и бляскаше светкавицата, и всичко се всмукваше в светлината.

– Тук няма да се позоваваме на вече известните теории за първите етапи на предцивилизацията, за зачеването и ембрионалното развитие на човека. Ако в теориите има пукнатини, ако не обясняват и доказват вселената на нещата, то е като да прочетеш само част от химна за прана на Атхарваведа, а другата част да не прочетеш, значи тези теории не струват и пукната рупия. Диханието не може да бъде частично, първичното не може да бъде отделено от храната и земята, първохраната прелива в жизнената енергия. Личният поглед към нещата е като личния бог Ишвара, той е възвишеното, върховното, а в същото време е пуруша; за да говорим за произхода на човешкия род, ние трябва да сме разбрали индивидуалната жизнена същност. За да открием истината за началото, трябва да извървим доста магически, философски, религиозни, космогонични и научни пътища. Погледнете! Цели два милиона години човекът е осъзнавал, че камъкът може да се обработва, после още два милиона години е усвоявал каменните оръдия на труда, усъвършенствал е умението да обработва материалите, след това поне десет милиона години е натрупвал други умения и навици, а знанията са се натрупвали в мозъка му. И сред този плавен процес на оформяне на сталактона на еволюцията изведнъж, ненадейно, внезапно, от нищото се появява кроманьонецът. Той е гъвкав и подвижен, изгражда жилища, създава оръдия на труда и предмети на изкуствата, носи дрехи. Облечен в съвременно облекло, пещерният човек дотолкова ще прилича на нас, че няма да го различите сред слушателите на моята скромна лекция. Хомо сапиенсът е клон, който не се вписва в дървото на еволюцията. Иска ли някой да обобщи мислите ми или да добави свои?

Проф. Сарвепали Синг отпи глътка вода и постави внимателно чашата върху плота на катедрата. Тишината пооредя, тук и там се чуха проскърцвания на столове, размествания на тези, които бяха седнали на стъпалата-пътеки между учебните банки, кратки реплики, сдържана кашлица; мнозина заоглеждаха залата, която общо взето приличаше на току-що излязла от транс. Плахо се вдигнаха няколко ръце и проф. Синг посочи към един от младежите:

– Слушаме ви, млади колега Банким! – запомнил бе името на студента, с когото се бе запознал след края на предната лекция. „А не можем ли да помогнем на историята с математиката? – бе попитал студентът. – Не можем ли да вкараме историята на човечеството във формула и след като имаме толкова много известни, да решим неизвестните?“ „Прекрасна мисъл, млади колега!“ – бе отговорил проф. Синг. – Да видим вашия личен поглед към нещата.

– Значи преди 35 000 години е избухнала революция – наперено пое предизвикателството Банким Тилак. – Пещерният човек е влязъл в пещерите и започнал да украсява стените им с живописи. Камъкът му омръзнал и си разнообразил майсторлъка с дърво, кости и кожа, от която измислил дрехите, значи вече не е бил просто гола маймуна, а… облечена маймуна!

– Кратко и ясно! – констатира проф. Сарвепали Синг. – С една добавка. Вече не е бил маймуна, а човек. Разумен човек. С творческо съзнание. Появява се нещо невиждано и нечувано дотогава на третата планета – появява се речта, а това е несвойствено, уникално за Слънчевата система явление. Появява се изневиделица, след милионите години мъчително бавно придвижване по еволюционната стълба към бъдещето е последвал неочакван гигантски скок, и то без специални условия, които да способстват за ускоряването на хода на еволюцията. Речта е същността на човека, оформена от огъня. Речта, даряваща наслада на боговете и на хората, както се пее в един от химните на Ригведа.

„За следващата му лекция трябва да предвидим централната аула на университета!“ – помисли ректор Ашвалайана, но изглежда бе произнесъл мислите си на глас, защото проф. Харви Гарфийлд добави:

– Поучавайте ме още, почитаеми!

– Да бъде, мили мой! – отговори Ашвалайана и това бе поредният философски триъгълник между ерудицията на Синг, поетичната нагласа на ректора и тънкия сарказъм на американеца.

Древните санскритски притчи твърдят, че същността на съществата е земята, същността на земята е водата, същността на водата е тревата, същността на тревата е човекът, а същността на човека е речта. Погълнатата храна се превръща в нечистотии, плът и мислене, изпитата вода се разпада на храна, кръв и дихание, огънят се трансформира в кости, костен мозък и реч. От храната възниква мисленето, от водите – диханието, а от огъня – речта.

– Почитаеми, поучавайте ме още! – моли ученикът в Упанишадите.

– Да бъде, мили мой! – казва учителят. – Когато, мили мой, се бие млякото, най-финото се отделя и става масло. По същия начин, мили мой, от погълнатата храна най-финото се отделя и възниква мисленето. От водата, мили мой, когато се пие, най-финото се отделя и възниква диханието. От огъня, мили мой, най-финото се отделя и възниква речта. От храната, мили мой, възниква мисленето, от водата – диханието, а от огъня в тялото – речта.

Ето в тези води плуваше лодката на Синг, Ашвалайана и Гарфийлд. Лодката беше с три гребла, всеки загребваше с греблото си опит и мъдрост, богинята Реч кокетничеше с повелителя на ритуалното слово Вачаспати, а научното, религиозното и космогоничното се заплитаха в сложен възел. Беше неясно кой е учителят и кой е ученикът, но и тримата знаеха, че проф. Синг е този, който може да разплете възела.

– Подобни гигантски скокове е имало преди 300 000 години, преди 35 000 години, преди 13 000 години, преди 6000 години. Сякаш някой е слизал периодично на Земята, измитал е дотогавашния биопродукт и е засявал нов. Дали това е ставало, когато еволюционните процеси са заспивали на волана на историята и са обръщали посоката си, дали когато човечеството е изпадало в беда и е намалявало главоломно? Или може би всичко е свързано само с капризите на боговете, които са решавали да сменят хората с други?

Проф. Сарвепали Синг умишлено бе разстилал тезата си нашироко и постепенно, за да влезе аудиторията в арената на коридата, а сега хвана бика за рогата и скочи в дълбокото:

– Тези, които понякога слизат при нас от небесата, са реални същества, а не творчески плод на религиите и песните. Богове или астронавти, те присъстват във всички библейски митове и текстове, вплетени са в духа и архитектониката на паметниците на културата от древността.

В този момент някъде зад прозорците проехтя първият изстрел. Чу се откъм обсерваторията на катедрата по астрономия, после проехтя втори откъм парниците на ботаническия факултет, викове и тропот в посоката към главния вход, съвсем близки гърмежи, трясък на граната и отново тежки стъпки на тичащи хора. Всичко наоколо изведнъж бе станало необичайно и далеч от битието, сякаш бе сменена оста на въртене на живота и сякаш грозд от камбани бе закачен на върха на джамия; тръпнеше северното крило на университета, усилваха се суматохата и тътенът, а после врявата рязко замря и настана покой, пълен със страх и олово.

Проф. Сарвепали Синг бе спрял лекцията си и зачака развоя на събитията. И капчица притеснение нямаше в очите му, а само любопитство, пространство пред предизвикателството да се запознаеш с още един древен език – езика на тероризма. Той не знаеше, че третата лекция „История на човечеството“ в Делхийския държавен университет е последната лекция в живота му и че е настъпила неговата съдбовна йаджна, не знаеше, че прана е довела седемте си огъня и че времето му прехвърля онази висока стена, зад която нестинарката смърт танцува върху горещата длан на теджас, но дори и да знаеше, пак щеше да довърши спокойно лекцията и чак тогава да забрави името си, да обърне поглед към върховния Брахман, а ако му остане още малко време, да се вглъби в разчитането на поредните древни текстове. Подобно на гълъб, който събира гнездото си, тридесет години Сарвепали бе отделял капчиците мъдрост сред реките незнание, затова знаеше, че както реките текат към моретата и се загубват в тях, когато ги достигнат, а там формите и имената на реките изчезват и остава само името на морето, по същия начин се изгубват и тези шестнадесет човешки части, когато достигнат пуруша.

Студентите се оглеждаха стреснато. Някои надничаха през прозорците, една от девойките се разплака, на проф. Шамсир Растоги му прилоша; обсъждаха се всевъзможни версии и възможности за международни заговори, сепаратистки брожения или местни етнически разпри. Споменати бяха сикхите и кашмирците, силен бе още споменът за клането в Гуджарат, друг се сети за пустинниците от Раджастан, трети за лидера на „Аум Шинрикио“ Шоко Азахара. Тихо бе произнесено и името Осама.

– Китайците идват! – каза зевзекът Банким, но шегата му се стопи сред напрежението.

– Спокойно, колеги, грешка някаква… – балансираше между отговорност и мъдрост ректор Ашвалайана, но думите му не успокоиха никого. Не е грешка – виждаше се сред тази смес от страх и олово, с която бе наситен въздухът.

– Дяволска мелница! – промърмори проф. Харви Гарфийлд по-скоро на себе си, отколкото на околните. – Цял живот търсиш идеалното общество и не ти остава време да разбереш, че няма идеално общество! – каза го на нощната бутилка, която сама се издигаше към чашата. Главата му тежеше.

– О, модус вивенди! – хвана се за темата като удавник за сламка Рамакришна Ашвалайана.

– Поне не в този свят! – каза Гарфийлд. – „Су“ означава „добър“!

В коридора отекнаха стъпки. Тежки стъпки. После вратата към залата избухна. Не се отвори, не се счупи вратата, а избухна като снаряд и през зейналата дупка минаха трима брадати мъжаги, въоръжени до зъби, както се пише по романите. Двамата носеха автомати и ножове, под диплите на одеждите им – странна комбинация между маскировъчни военни дрехи, джайнистки ширити и шудристки парцали, сивееха гранати; единият държеше сплескан пакет с големината на дипломатическо куфарче, вероятно натъпкан с експлозив. От пакета се подаваше калаено синджирче. Чалмите на двамата бяха мръсно оранжеви като преседяла и изсушена мандарина, а в чалмата на водача бяха вплетени свилени нишки, тъй бе отредил пророк Мохамед – тези, които са отпред, да бъдат самотни и обладани.

Третият – тарторът на групата, човекът, който разполага с мислите и с волята на околните, бе затъкнал в колана на европейския си панталон дълга сабя в сребърна кания, а към маоистката му куртка бяха закачени опърпан кобур с пистолет и къс скитски нож в златен кинджал, от който се сцеждаше кръв. Кръвта вървеше след него на точки и линии като пътека от червени удивителни. Лицето му бе и красиво, и грозно едновременно, с тази сурова мъжка красота, изваяна от времето след сливането на първобитните арии и дравидите, примесено с много моголска кръв. Изглеждаше умен, хитър, властен, жесток, безпощаден. Непредсказуем. Името му бе Абдул Нирупам Кхан.

Два дни по-късно раздутото му тяло щеше да плува сред мътните води на река Ямуна, опиянени от слънцето риби щяха да разнищват свилата от шамията на чалмата му, а името Абдул Нирупам Кхан щеше да бъде издълбано от заклет следовник върху камък от платото Билкампур някъде сред пустинята Тар. Защо точно там, а не другаде щеше да бъде издълбано името му? Един Господ знае! Християнският Господ или Буда, а може би Тангра или Аллах.

– Останете по местата си! – каза. – Който потърси смъртта си, ще бъде убит!

Трима са тук, но отвън сигурно чакат още тридесет, опитваше се ректор Ашвалайана да поддържа връзка между отговорността и разсъдъка си. Той знаеше, че университетът има стабилна охрана. След щурма на индийските войски над Златния храм в Амритсар, индийската Хирошима в Бхопал и убийството на Индира Ганди през октомври 1984 г. грижата за спокойствието на университета бе поета от делхийската полиция, а след терористичната атака срещу парламента през декември 2001 г. бяха взети изключителни мерки за сигурност. Полицаи и цивилни стражи пазят входовете и паркингите, сградите на ректората и на факултетите, да не говорим за химическите секции и за лабораториите на Гарфийлд, около които дава наряд цял взвод войничета от Вътрешни войски. Сравнена с европейските висши учебни заведения, просветната обител на Ашвалайана бе като укрепен форт, а сравнена с американските колежи и университети, бе като непревземаема крепост. Да не забравяме, че това не е Оксфорд или Бирмингам, а още по-малко Харвард или Станфорд, да речем; това е Делхи и тук нещата са различни – ядрената рулетка между Делхи и Исламабад е завъртяна, не се знае докъде ще се срутва демографската лавина и докога ще се разрастват кастовият разгул сред мюсюлманите и корупцията сред индусите, пенджабските ултра само временно поприсвиха идеята си за чисто теократично общество, кашмирският конфликт отдавна не е териториален спор, а е религиозна битка, повод за тежка и продължителна гражданска война, и ислямският фундаментализъм не би трябвало да се подценява; тук традициите са майката и бащата на битието, а човешкият живот има по-друга стойност.

Индира познаваше сикха, който я простреля пръв. Той бе сред най-доверените ù гардове и бе охранявал главата на правителството при стотици пътувания в страната и в чужбина, десет години бе вървял неотклонно зад дъщерята на Неру, защото бе проверен и защото имаше сходна на нейната изключително рядка кръвна група с отрицателен резус-фактор. Спасила ли бе индийската Жана д'Арк Пенджаб от Халистан и Кашмир от Пакистан, питаше се ректор Ашвалайана, или само бе продължила агонията?

– Накратко! – започна Абдул Нирупам Кхан. Някъде в далечината се чу нов изстрел. – Охраната ви е като настъпена жаба, продължава да мърда, но не може да събере червата си! – Гласът му стържеше и хрипаше в долните тонове, сякаш езикът му бе овалян в сол и пясък. – Ние сме кашмирски патриоти. С помощта на Аллах вече отправихме исканията си към президента, към парламента и към правителството…

Тривиални искания, съвсем по законите на жанра. Нищо оригинално. Надскочил апатията си и притъпил любовта и болката към загубената завинаги Сунита, проф. Харви Гарфийлд оглеждаше обстановката. Засега нещата не бяха преминали през ръба на пропастта. Не беше паднала гилотината. Всичко би изглеждало по-„благоприлично“, ако стресът в залата се сравни с взривените контейнери със зарин в метрото в Токио или с погрома над 110-етажните близнаци в Ню Йорк. Тези тук надали имаха общо с извратените будисти от секта „Върховна истина“ или с фанатиците от „Ал Кайда“, навярно са местен отбор любители на силните усещания, които щяха да успокоят топката, щом правителството им обърне внимание, хващаше по светлите тонове в мислите си Гарфийлд; пропастта можеше да се окаже по-плитка.

– Тръгнал е нов джихад и ние сме върховете на пламъците му! – продължи Кхан. – Нас трябва да ни знаят, с нас трябва да се съобразяват, нашата дума е като последния удар на сабята!

В милиардна Индия живеят над 120 милиона мюсюлмани и ако дойде тук този джихад, ще се излее толкова кръв, че сравнени с нея, войните в Афганистан и Ирак ще изглеждат като детска игра на стражари и апаши. Проф. Гарфийлд познаваше предисторията на етническия конфликт в Северна Индия. Когато през 1947 г. британската администрация си обираше крушите, страната бе разделена и до Индия цъфна Пакистан. Граничният спор за населения предимно с мюсюлмани индийски щат Джамму и Кашмир се превърна в ябълка на раздора между двете страни и на три пъти ескалира в мащабни войни. През 1948 г., през 1965 г., през 1971 г., да не забравяме и войната с Китай през 1962 г. Сега отново бе замирисало на оръжия, но ситуацията е много по-сложна. На границите лъскат жила балистични ракети с далечен обсег на действие, струпани са над един милион войници – доста повече от участващите в последното бенгалско противоборство, а Индия и Пакистан упорито афишират ядрената си мощ. Раздуват се военни бюджети, прехвърлят се обвинения за износ и внос на тероризъм, хем се водят преговори между Делхи и Исламабад, хем се загатват заплахи и ултиматуми, а руснаци, англичани и американци се напъват да въведат ред в региона, и се правят на крупиета в тази руска рулетка между Атал Бихари Ваджпаи и Первез Мушараф. Политическата карта на света е добро доказателство, че шантажът може да бъде ефикасен и победа може да се постигне и без изстрели, но балансът на стратегическите везни често се нарушава от съвсем други, непредвидени фактори и всичко може да излезе извън контрол.

Събитията в Кашмир имат пряка връзка с атентатите в Ню Йорк и с операцията на САЩ в Афганистан. За никого не е тайна, че Пакистан подкрепяше талибаните, защото Афганистан им осигуряваше стратегически тил в конфликта, свързан със земите около Шринагар. Шефът на талибаните молла Омар подкрепя джихада в Кашмир и признава, че там има афганистански доброволци, индийският политически вожд Ваджпаи се сърди, че сепаратистите прииждали откъм Кабул, прегрупирали се около Исламабад и влизали в Джамму и Кашмир, а пакистанският президент Мушараф отрича каквато и да е връзка с кашмирските терористични организации, въпреки че навремето именно пакистанското военно разузнаване и ЦРУ въоръжиха и подготвиха муджахидините и талибаните и създадоха Осама бин Ладен. Пристигнал от Саудитска Арабия, за да воюва срещу съветската интервенция, след 1984 г. той бе оглавил „Мактаб ал Хидамар“, мутирала по късно в „Ал Кайда“. Сега Мушараф арестува няколко терористи от двете кашмирски организации, попаднали в черния списък на ЦРУ, но за Ваджпаи това явно не бе достатъчно. Индия и Пакистан затвориха въздушните си пространства. Замириса на война. Може да се окаже и по-дълбока пропастта, знаеше проф. Гарфийлд; ядреният сблъсък между Индия и Пакистан съвсем не е фикция.

Всъщност проектите му вървяха добре. Оплакваше се от закъсняващите субсидии и от бюрократичната логорея на ректора донякъде по принцип; знаеше, че за да се даде нещо, трябва да се поиска, да изплаче бебето, за да бъде нахранено. Проектите му се финансираха от индийските асоциации по образованието и от департамента по културата към Министерството на туризма и културата, а също от „Смитсониън институт“ във Вашингтон, фондация „Спейсгард“ към Международния астрономически съюз, Института за изследване на мъдростта към японското Министерство на технологиите, Станфордския изследователски институт в Менло Парк, Калифорния, Обществото за психични и паранормални проучвания в Кеймбридж и от още поне десет научни институции и международни фондации. Говореше се под сурдинка, че към проектите на катедрата (вероятно към проекта за паранормални изследвания „Виждане от дистанция“) са проявили интерес психологическите лаборатории към Нижни Таджил в Урал, британското Министерство на отбраната и секция „Странни дела“ към научния отдел на ЦРУ и че над проучванията на колектива на Гарфийлд тегне дълбока тайна поради различни причини от стратегическо и държавническо естество, например заради сложния дипломатически диалог между Индия и Пакистан. Говореше се също, че свръхинтересът на научния свят към столицата на Индия е предизвикан не толкова от черните очи на Делхийския държавен университет, колкото от черните очи на гения Харви Гарфийлд.

Космополит по начин на мислене и по житейска нагласа, следотърсач до дъното на душата си, Харви взе диплома във физическия факултет при университета на Принстън, където се убеди, че за модерната физика и за математиката няма нищо невъзможно. После допълни знанията си в областта на квантовата физика и космологията, мина със светкавична бързина през катедрата по психология към университета Дюк в Дърам и през специалностите „Нанотехнологии“ и „Психоневроендокриноимунология“ към Калифорнийския държавен университет и към университета на Колорадо, където задълба във връзките между състоянието на човешката психика и защитните сили на организма. Преподава известно време теории за прераждането в Сити Колидж, Лос Анджелис, а след това му предложиха катедра в университета на Грьонинген в Холандия и замина за Европа. Обобщаваше, синтезираше и допълваше модерните теории за придвижване с надсветлинна скорост, за пътуване във времето, за паралелните реалности и за проходите между вселените, а когато дойдеше късна вечер, лягаше в студеното легло, щракваше нощната лампа и разлистваше брахманската жреческа литература. Една от големите му страсти, вътъкът на свободното му време бе древноиндийската цивилизация.

В Делхи пристигна случайно – беше някаква командировка, но срещна Сунита и остана завинаги. Сунита развеждаше гостите из архитектурния комплекс на Червената крепост, построена от император Шах-Джахан през ХVІІ в. „Тук до сипайското въстание от 1857 г. се е намирала резиденцията на моголските императори! – обясняваше хубавата екскурзоводка. – Ето я залата за обществени приеми Диван-и-Ам, в която господарите от Лал-Кила са разговаряли с художници, поети и музиканти…“ Остана завинаги. Отначало катедрата му бе просто една от брънките в административния организъм на университета, но бързо се разрасна и съвсем заслужено застана в авангарда на научния потенциал на Азия.

Когато се ожениха, той беше на 40, а тя на 20, а когато преди няколко месеца Сунита избяга от живота, той беше на 45, а тя отново на 20, въпреки че скулите ù се бяха позакръглили, а очите ù бяха събрали онази женственост, която приижда през третото десетилетие на девойката. Това беше трудната и единствената любов на живота му, беше нещо като космическа черна дупка, от която не може да се измъкне дори светлината. Наричаше го „учителю мой“.

След смъртта ù хвана бутилката и започна да разделя нощите си между опиянението и лабораториите. За Индия пиенето на алкохол бе позор, но какво му пука, отминали бяха времената Америка за американците и Индия за индийците. Прехвърли голяма част от работата на своя помощник, молекулярния физиолог Асад Асавари; Сунита я нямаше, а в главата му плуваха свещени мантри и светът наоколо бе станал недействителен. Тогава именно бе дал предимство на проектите, свързани с екстрасенсорната перцепция и виденията по време на клинична смърт, пренасочил бе пари и специалисти към пресичането на тази крехка граница между живота и отвъдното.

Проф. Харви Гарфийлд нямаше да реши проблемите на екстрасенсорната перцепция, и то не защото проблемите нямат решения. Решенията бяха в мозъка му и много от проектите бяха стъпили в заключителните си фази, но проф. Гарфийлд не знаеше, че му остават само десет денонощия и един час живот. От тях по-малко от час съзнателен живот и десет денонощия в реанимацията на болница „Нетаджи Субхаш Чандра Бос“. Там, закрилян от името на непримиримия бенгалец, щеше да склопи кротко очи. Миг преди смъртта мисълта му щеше да се слее с торсионните полета на безличния абсолют и да усуче пространствено-времевия континуум, а психическата му енергия щеше да се влее във вечността. Сезонът на мусоните бе настъпил, но нямаше да има дъждове.

Събитията в залата следваха своята карма. Екстремистите бяха изтласкали назад челните банки и младежта се сгъсти, доколкото това бе възможно, в позиция рамо до рамо, корем до гръб. Около лекторската катедра вече можеше да се диша спокойно, ако, разбира се, човек успее да успокои сърцето и пулса си. Там Абдул Нирупам Кхан бе изкарал шест момичета – Амрита, Нити, Сунена, Швета, Врити и Шивани. Посочил ги бе с пръст една по една и гласът му стържеше: „Ти! Ти! Ти!“, и хрипаше в долните тонове гласът на пясъчния човек: „Тук! Тук! Тук!“. През дупката във вратата бе влязъл четвърти брадат мъж, който подреди студентките една до друга по височина, подреди ги така, както византиецът Василий бе подредил край Беласица 15-те хиляди българи, преди да извади очите им.

Амрита Кумар е най-височката. Застава почти до катедрата, свива се като болен гълъб в червеното си бенареско сари, опира лакти пред гърди и хваща в длани лицето си. Косите ù – дълги и тежки, с цвят на пролетен абанос; на челото ù – сребриста бинди. Закрива с длани хубавите черни очи, наричани от майка ù сладки маслинки.

Нити Бхандари е стройна като тамариндова фиданка. Името ù е Нирджа, но всички я наричат Нити. Облечена е в дънки, над тях небрежно спусната светла блузка. Следва индийска филология и е привличана ту от мъдростта на класическата литература на хинди, ту от динамиката на съвременните автори. Харесва историческите писания на Вриндаван Лал Варма, Яшпал и Ачаря Чатурсен Шастри, психологическите сюжети на Илачандра Джоши, Джайнендра Кумар и Агейа, а също политическата белетристика на Шив Прасад Сингх, Бхагаватичаран Варма и Манну Бхандари, за когото баща ù на шега казва, че бил далечен братовчед. Вълнува се и от книгите на далечния Запад. Наскоро бе прочела романа на Брам Стокър за Дракула, а след това няколко вечери бе надзъртала предпазливо под кревата си, преди да заспи; сега този Дракул е застанал над нея, а устата му – пълна със зъби.

Сунена Сури Ананд учи изкуствознание. Почти всички в рода ù са музиканти. Дядо ù бе свирил на класическите инструменти ситар и сарод, баща ù е един от виртуозите на бансури, тхумра и табла в оркестъра на Рави Шанкар към „Камани аудиториум“, а брат ù композира мелодии на шахнай, сантур и китара. Самата Сунена свири на танпура и на шанкх – странен инструмент, направен от раковина, който събира в едно музиката и морските вълни.

Между избраничките на Кхан нямаше мюсюлманки. За чужденеца е невъзможно да се ориентира сред лабиринта от етноси, религиозни групи и племенни общности, общуващи на над 800 езици и диалекти, но за индиеца не е проблем да познае дъщерите на Всевишния. Младите мюсюлманки обличат по-други, обикновено тъмни одежди, слагат си по-силен грим, а и красотата им е по-друга от красотата на индуските девойки. То е като да различиш например ароматите на розата и на лотоса.

– Аллах е свидетел, че каузата ни е справедлива и че пътят ни е предначертан! – сипеше се гласът на Абдул Нирупам Кхан. – Ние вече казахме думата си и ако властите не искат да ни чуят, небето ще се срути върху земята. Рязахме глави и ще режем още глави, на всеки 15 минути по глава или колкото е необходимо. Вие ще сте първите! – обърна се към момичетата и ги заоглежда. Настана жестока тишина.

– Но защо тях? – попита Рамакришна Ашвалайана. Гандистката шапчица бе захвърлена, пот бе избила сред бялата му коса и тя бе сплъстена и на фъндъци, а очите му се бяха заострили от напрежението, та ректорът вече не приличаше толкова на древен индийски философ, колкото на китайски монах-пътешественик. – Тук има мъже!

– Не питай прекалено много, за да не ти падне главата! – отряза го Кхан.

Знаеше Абдул Нирупам Кхан, че на жена просто така не се посяга. Жена можеш да убиеш, ако е обсебена от гандхарва или ако се показва, можеш да убиеш жена заради това, че не е послушала думата ти или ако погледне към някого, или ако не е приготвила навреме вечерята, но трябва да има основателен повод. Жената е като свещената крава, не можеш просто така да убиеш жена. Просто така можеш да убиеш мъж, да избиеш много мъже. Но знаеше също, че светът по-лесно щеше да чуе женския писък, по-бързо щеше да се вгледа в кръвта на девиците, а и на онези кратуни в парламента това щеше да им е ясно и щяха да изпълнят условията, а после щяха да зачоплят семките в главите си, защото планът му бе далеч по-амбициозен.

Швета Ганди има голямо семейство – двама дядовци, баба, родители, петима братя и четири сестри. Много народ се събира вечер вкъщи, сестра ù Инди слага бебето в плетения хамак, брат ù Рохтаги разстила рогозката на земята, а майка ù поднася на четата вкусно тахри с ориз и зеленчуци, пълнена риба, сладък ментов сос. Баща ù работи като помощник пуджа към храм „Хануман мандир“ и въпросите, свързани с религията, духовността и маймуната-бог, са на почит в дома им. Когато се случи беда или болест, молят се на черната Кали-Дурга – едно от превъплъщенията на богинята-майка. Фигурката ù е нежна и крехка, а кожата ù е доста по-тъмна от кожата на другите студентки, слънцето бе слизало по-често при дедите ù.

Врити Деви следва информатика. Следи политическия живот, което е неприсъщо за връстниците ù. На стената в стаята си е закачила портрета на първия министър-председател на Индия Джавахарлал Неру, направена през страшното време на разделянето. Облечена е в тъмносин камиз-шалвар и е заметнала светлосин шал през лявото си рамо. Обича синьото. На китките ù – стъклени гривни. Застанала пред статива с таблото и пред неандерталците и кроманьонците от постера на проф. Синг, прилича на онези малки порцеланови индийки, които търговците от Палика базар продават на туристите.

Шивани Гупта е съвсем мъничка, трудно е да се повярва, че е студентка. Шалварите ù са изпъстрени с щампи на слънца и цветя, взети са от сергия за детски стоки. Обожава слоновете, о, слоновете са толкова сладки! Завършва редицата на обречените до големия многокрилен прозорец, заемащ почти цялата източна стена на залата. Шивани е миньонче, ако не се качи на стол, не би могла да погледне през прозореца.

Ако се беше качила на стол, Шивани щеше да види през прозореца, че около блока на историческия факултет се е стегнал плътен полицейски кордон. Новината за набега над университета бързо бе сдъвкана от инак тромавия административен апарат, колелото се бе завъртяло и Министерството на вътрешните работи бе изпратило своите елитни части от Силите за борба с тероризма. Спешно бяха свикани заседания на кабинетите към премиер-министъра, спикера на Долната камера на парламента, председателя на Горната камера на парламента, силите за гранична сигурност и вътрешнощатския съвет. Към операцията се включиха и специализирани звена от Централната полицейска организация за гражданска защита, подразделения на Министерството на отбраната и на Департамента по въпросите на Джамму и Кашмир, представители на Бюрото за разузнаване, Националния кадетски корпус и Бюрото за развитие на полицейските проучвания, а също и специалисти от научната полиция към Департамента за криминални разследвания на Великобритания, участващи в някаква международна конференция в брифинг-клуба на хотел „Ашок“. Залата бе на втория етаж и ако се понаведеше над стъклото, дребничката Шивани Гупта щеше да разбере, че хората на Кхан са затворени в зоопарка на сградата, в която бе клетката на салона със заложниците.

– Ти! – обърна се Абдул Нирупам Кхан към проф. Синг. – Ти ще продължиш своята маймунска лекция. Времето тече, но засега имаме време… – погледна часовника си. – Цели 15 минути!

Стоеше разкрачен до катедрата, извадил бе сабята от канията и я държеше напред и нагоре като диригентска палка; оркестърът е готов, публиката очаква интерлюдията, диригентът бърка с ръка в устата си, изважда изкуствената си челюст, навежда се над алтиста и забива челюстта във врата му. В другата си ръка държеше мобилен телефон. Кръвта по скитския нож бе засъхнала.

Двама от екстремистите бяха насочили автомати над главите на замръзналата аудитория. Третият бе клекнал току пред редицата девойки и ги оглеждаше с любопитство. Прищракваше кичозна запалка – бивол бе възседнал камила. На тяхната възраст бе, но сякаш бе от друга вселена. Наричаха го Гурнани.

– Продължавай маймунската си лекция! – каза Абдул Нирупам Кхан и думите му не търпяха възражения. Двамината смъкнаха с няколко сантиметра автоматите и дулата им вече бяха насочени към главите на студентите.

– Защо не! – каза проф. Синг с шепотния си глас и продължи с шепотния си глас проф. Синг. – Учените не могат да обяснят появата на хомо сапиенс и гигантските биологични скокове в края на неозойската ера. Сякаш 3 милиарда и 900 милиона години Земята е чакала някой да я оплоди, после 70 милиона години е поемала семето на боговете, за да роди неразума, а после да убие рожбата си и отново да роди разума. Сякаш тези, които понякога слизат при нас от небесата, са засявали хората като ориз, после са изскубвали бурените или цялата реколта, ако е завъждала гъгрици, и са засявали отново подобрен сорт на хората.

Мъжете от рода на Абдул Нирупам Кхан бяха главорези от сой. И досега се разказваха легенди за прадядо му Али, който през 1901 г. бе изклал близо сто бабаита от охраната на местния набаб, за да извърши големия обир в библиотеката на град Патна – тогава княжество Рампур, а сега щат Бихар. По онова време тъмна Индия е била разпарчетосана на 500 големи и малки феодални княжества, някои от които били под ботуша на английската корона или под патронажа на Ост-Индийската компания, а други били независими средновековни войнства. Рампур бил по-скоро от втората категория, нямало място за дългоглавите от „Форин офис“ и за английския флаг „Юнион Джек“, а библиотеката на Патна се славела като съкровищница на ислямската литература, събрала хиляди ръкописи на персийски, арабски, урду, турски, хинди и санскрит. Та Али изклал колкото можал, после отделил 200 безценни манускрипта, 200 ръкописа на палмови листа и 700 уникални художествени миниатюри, натоварил ги на два слона и ги закарал на книготърговци в Лахор. Продал ги, а търговците, без да знаят за обира, ги предложили на библиотеката в Патна, смятайки я за най-подходящия и надежден купувач. Като се съберели парчетата на Индия през тази 1901 г., страната наброявала 236 милиона души.

А когато през 1961 г. провинция Гоа се отърси от португалското си минало и баща му Нирупам влезе в Панаджи, предрешен като малък началник от индийската армия, за да мародерства и да отреже своите сто глави, по това време в Индия живееха 439 милиона души. А когато през 1966 г. брат му Джахан режеше в Кашмир своите сто глави – току-що бе подписано ташкентското съглашение, сложило край на 22-дневната война с Пакистан, а г-жа Ганди бе поела премиерския пост, тогава в Индия живееха 606 милиона души. А когато самият Абдул вършеше геройствата си в „Мактаб ал Хидамар“ и режеше и родни глави, и руски, афгански и пакистански, а г-жа Ганди пишеше в резиденцията на „Сафдарджанг-роуд“ завещанието си, през муджахидинско-талибанския период на Кхан около 1981 г. в Индия живееха 665 милиона души.

Някой се прокашля и проф. Синг отвори очи. Бе придошъл звънкият му глас и не бе усетил, че Абдул Нирупам Кхан говори по мобилния телефон. От началото на лекцията бе минал близо час.

Около час му трябваше, за да вземе решението, че Атланта, Харвард и Нашвил са само временни пристанища, а крайният пункт е Делхи. Преди три десетилетия родителите му се заселили в САЩ, родили го и после загинали в нелепа автомобилна катастрофа. Захвърлено от съдбата в центъра на расисткия щат Джорджия, малкото индийче бе научено от живота на много пиктограми и писмености, но първата азбука, на която го научи животът, бе азбуката на мисленето. Който не може да мисли, хваща някаква мисъл в главата си и започва да я превърта, да наднича в нея и да я чопли, и не може да си представи, че това е само песъчинка от пустинята мисли по дадения въпрос и че тази песъчинка е от безлични дюни, а в пустинята има оазиси. Тридесет години бе вървял и мислил към своята родина, от алфата бе тръгнал и бе стигнал до омегата; колегите му смятаха, че е постигнал невъзможното, но те не познаваха необятното пространство, сред което летят мислите. Древните текстове бяха загадката, а решенията се криеха някъде сред звездите, посока – световете на Индра, Праджапати и Брахман.

Различни са хората и е различна мисълта им. За един мисленето е радост, за друг е непосилна тегоба, за трети е изтезание. Малкото човече в мозъка е спокойно или тревожно, понякога жестоко. Мисълта на един е като планински поток – тича между камъните на житейските бързеи и остава кристално бистра, мисълта на друг е като тресавище – събрала тинята и нечистотиите от това дълго минало, не ù стига кислород, за да продължи пътя си. Трети таи мисълта си като бреме, тя е и взискателният учител, и инквизиторът, който го държи буден зад решетките на тъмницата. Един носи мисълта си като бебе, друг я стиска като чанта с ценности, трети я прехвърля през рамо като чувал. Мисълта на убиеца е като колелцата в часовниковия механизъм – няма спиране това „тик“ и „так“, докато не се извърти пружината; а мисълта на обречения е като трето око на челото.

Мисълта на Сарвепали Синг бе като снежна лавина от югозападните склонове на Хималаите – чиста и дълбока, спокойна и устремна. Опасна с дълбочината си. Безбрежна. Аналитична като снежинката, синтетична като милиардите снежинки.

– Цели 11 милиона години, след като в Източна Африка се ражда първият маймуночовек, достоен за картотеката на хомо, отново в Източна Африка и в Югозападна Азия изведнъж поникват могъщи и мъдри цивилизации… – затвори очи проф. Синг. – Това става някъде около днешната ирано-иракска граница, а също сред Арарат, земите на Сирия, Израел и Ливан. Да не забравяме, че там се е появил и доисторическият прототип на съвременния човек. Сред хилядите разкопки из пещерите откриваме следи от хора от 100 000 години назад до 13 000 години назад и в този отрязък ясно се открояват периоди на развитие и на упадък. Например от 27 000 г. пр.н.е. до 11 000 г. пр.н.е. пещерният човек се стопява почти до изчезване. И изведнъж се появява расата на новите хора! След това човечеството още няколко пъти ще се срива от високо развита към упадаща цивилизация, от прогрес към регрес и фатално оглупяване, но тези, които понякога слизат при нас от небесата, ще завързват скъсания конец на историята и отново…

– Чакай малко! – спря лекцията Абдул Нирупам Кхан.

– … отново ще запалват двигателя! – гръмна звънкият глас на проф. Синг.

– Чакай малко! – повтори Кхан.

Аудиторията бе притихнала, всички бяха затаили дъх, а затаяването пулсираше, гърчеше се в очакване на нещо непреживявано и различно и вибрациите от колективния тремор разстилаха затаения дъх над учебните банки в глухо ехо. Тишината бе тежка и осезаема – тишина в празна бъчва, в която са преседявали маслини от Източен Бенгал.

– Това, което е тук, това е и там, а което е там, е също така и тук! – сякаш от друго измерение долетя гласът на ректор Рамакришна Ашвалайана. Седеше на първия ред, току пред лекторската катедра, суматохата бе изтласкала до него младия Уддалака Чандра, а до студента бяха седнали проф. Харви Гарфийлд и призрачната му бутилка; зад тях бе плътната маса зрители на тази абсурдна корида, а пред тях бяха биковете и матадорите. – Този, който вярва, че има различие, върви от смърт към смърт!

– Ти! – посочи с пръст Абдул Нирупам Кхан към Амрита Кумар.

Амрита направи крачка напред, хипнотизирана от волята на пясъчния човек, поизправи се, приглади някаква гънчица на червеното си сари, а после се върна назад до катедрата, в началото на девическата редица. Краят на сарито ù бе паднал на пода, тя го вдигна и покри главата си.

– Ела, моето момиче! – нареди с извратена нежност пръстът на Абдул Нирупам Кхан.

Следващите секунди се изсипаха над залата със светкавична бързина и декорите на лекция „История на човечеството“ бяха тъй осветени от прожектори и кръв, че петте части, от които е съставен човек, нямаха време да осъзнаят какво става, защото вече ставаше нещо друго, а после това друго бе изяждано от нещо още по-друго. Като колибри, висящо в пространството – замръзнала сред въздуха пластика, но операторът сменя оборотите, птичката литва със скоростта на светлината и вече я виждаме над разтворения цвят, впила в сладката нега миниатюрната си човка; неговата топлина е светлината, отворите му са пространствата, кръвта, слузта и семето му са водата, тялото му е земята, диханието му е въздухът.

Абдул Нирупам Кхан държи сабята си като диригентска палка и се появява устата, от устата излиза говорът, от говора излиза огънят, а изкуствената челюст е увиснала като колибри в пространството над оранжевата чалма със свилените нишки. Абдул Нирупам Кхан замахва рязко, личат опит и рутина в действията му; той вече не е хомо сапиенс, а е космическият човек, той е десницата на пророка, той е господарят на всички жертвоприношения и в същото време е наслаждаващият се на жертвоприношенията. Абдул Нирупам Кхан впива жилото на сабята си в шията на Амрита, среброто от сабята, червеното от сарито и абаносът от косите на девойката се смесват, главата на Амрита Кумар се отделя от тялото ù; гледат към вечността тези сладки маслинки.

Абдул Нирупам Кхан не прибра и не обърса кръвта от сабята, премести я в лявата си ръка, наведе се и с десницата на пророка прихвана тежките коси на Амрита, вдигна главата ù, взря се в застиналия мрамор на лицето, после направи две крачки и хвърли главата към прозореца. Звънът на счупени стъкла, позабавените отново обороти и хрипащият стържещ глас на Кхан събудиха аудиторията.

– Ще падат още глави! – погледна към Нити Бхандари и тя ясно видя, че устата на кашмирския патриот е пълна със зъби. – Дали от правителството, дали от парламента, но Мохамед ще събере вересиите на Аллах.

Главата на Амрита падна на плочника пред западните стени от блока на историческия факултет, търкулна се като детско балонче и докосна нозете на полицай от частите за борба с тероризма.

Заедно с парчетата стъкла в залата се посипаха викове и писъци, студенти забравиха за насочените към тях автомати и стиснаха юмруци, студентки плачеха, Сунена Сури Ананд се изпусна в гащичките си и солена течност закапа от морската раковина на сарито ù, преподаватели викаха нещо на Кхан; с жестока бързина тишината бе преминала в шум, а шумът в тътен. Човешката шупла се надигаше от врящата катранена смес. После се появиха ноздрите. От ноздрите излезе обонянието, от обонянието – вятърът.

– Това е безумие! – стискаше плота на катедрата проф. Сарвепали Синг.

– Това не е безумие! – каза Кхан. Гласът му бе властен. – Това е времето, което подарихме на президента и на премиер-министъра, а те имат часовници. Докато не отменят присъдата и не пуснат нашите събратя, на всеки 15 минути ще режем по глава, а ако някой друг потърси смъртта си, ще бъде убит допълнително! – гласът му бе безпощаден. – За десерт!

– Дяволска мелница! – ревна проф. Харви Гарфийлд. – Вие нямате ли мозъци? Лайна и трици ли имате в главите си?

– И от дявола да е, Мохамед пак ще събере вересиите на Аллах! – каза Кхан.

Първото си убийство извърши през 1959 г. Беше 11-годишен, когато пречука с камък един от съучениците си в мюсюлманското училище. По онова време Индия имаше 400 милиона жители и много от тях влязоха в окото на Абдул Нирупам Кхан, но въпреки това народът растеше, надмина милиард, а сега догонва китайците.

– … конецът, с който са свързани този свят, онзи свят и всички същества… – монотонно редеше мантри и гайатри ректор Рамакришна Ашвалайана и речта му на свещенослужител от бахайския храм „Лотос“ бе като фон зад цялата врява, като грунд под картината на събитията. – Който познава тази нишка и този вътрешен двигател, той познава Брахман, значи познава световете и боговете, познава Ведите и съществата, познава всичко. Бог е началото, но също е средата, а също е и краят, той е и Брахма, и Вишну, и Шива едновременно, Бог с идеите му за раждане, за подражание и за смърт е Брахма, а когато ни обсипва с любов и търпение, когато спасява света, Бог е Вишну, а когато мисълта се слее с космичното и небето слезе на земята, зад осъществяването стои Шива. Бог е и мъдрост, и любов, и съвършенство; Брахма, Вишну и Шива са неразкъсваеми…

Един от студентите коленичи пред обезглавения труп на Амрита и покри с тъканото с кръв и моминство червено сари бедрото ù. Това бе Уддалака Чандра. Счупен бе бентът на страха и бяха отприщени водите на противоборството, но умът на Абдул Нирупам Кхан бе остър като бръснач и нямаше да изпусне юздите и да се остави на камилата да го наплюе.

– Ти продължавай да си говориш онова там за маймуните и за хората! – обърна се Кхан към Синг. – Имаш много време, цели 15 минути…

– Глупости! – отсече проф. Сарвепали Синг. – Лекцията свърши, започнало е безумието!

– Че е започнало клането, започнало е, но лекцията още не е свършила! – спокойно и отмерено като падащи песъчинки в пясъчен часовник констатира Абдул Нирупам Кхан. После подпря внимателно сабята до стената, разкопча опърпания кобур на кръста си и извади пистолета. Направи две крачки към Уддалака Чандра, първи курс, парапсихология, допря пистолета до главата му – отзад в темето, точно над триглавия мускул – и стреля. Кръв и мозък се разлетяха по стените, парче плът отлетя встрани и се залепи върху постера на проф. Синг.

Пак бе дошла жестоката тишина.

– Хората, които се стремят към единствен бог, приличат на младеж, който иска да се ожени за девойка, но не знае нито името ù, нито рода ù, нито мястото, където живее! – каза Дебендронахт Тхакур. – Както има хиляди слънца, така има и хиляди върховни божества! – пред очите на студентите канделабърът под иконата се превърна в статуя, а бащата на Рабиндранат Тагор се превърна в Буда. – Целта е нирвана!

– Продължавай маймунската си лекция!

Автоматите на екстремистите оглеждаха с мерниците си студентите.

– Да се върнем отново 13 хилядолетия назад… – каза Синг, но го прекъсна тропот – упоритата камила се опитваше да наплюе Кхан.

– Гад мръсна! Нещастник! Изчадие! – изскочи от тълпата зевзекът Банким и се хвърли върху тартора на изчадията, а изчадията не очакваха тази смешна атака, та успя да се вкопчи в тартора.

Абдул Нирупам Кхан бе професионалист. Нямаха чет жертвите му. Докато бе по-млад, като седнеше на тютюн с акраните, гордо споделяше колко хора е утрепал, като да показва скалповете им на пояса си, но после загуби бройката. Остана гордостта; и сега се мерна гордостта сред жилките на погледа му – с късо рязко движение измъкна от златния кинджал скитския акинак и го заби в сърцето на Банким. Трупът на Банким Тилак, трети курс, математика, се срути до трупа на приятеля му. Свиха се сърцата на две майки от градчето Андол близо до вечната Агра и до гробницата на любовта Тадж Махал.

– Продължавай! – изскърца Абдул Нирупам Кхан.

– Допреди 10 000 години арктическата ледена шапка е покривала и през лятото западната част на евроазиатския континент, териториите на Канада, северната част на САЩ, северните и централните земи на Русия. Студ е вилнеел из планетата, човешката раса деградирала, а обществата се стопили до шепа племена, притиснати от природата на териториите, известни днес като Близък изток. Дните на хомо сапиенс са били преброени. И тогава – 3000 години преди края на ледниковия период, 11 000 години преди новата ера, става рязка промяна в хода на човешката еволюция. Само за три хилядолетия, което е мигновение спрямо темповете на еволюцията, малка спица от колелото на историята, хората опитомяват дивата флора и фауна и стават земеделци и скотовъдци. Селскостопанските технологии се развиват от нищото, без плавен преход, въпреки неблагоприятните климатични условия, за някакви си стотици години. Това става в Близкия изток, където са облагородени и дават реколта всички известни днес растителни култури – ориз, пшеница и ечемик, просо, ръж и лен, а също ябълки, сливи, орехи и всякакви други житни и бобови, кореноплодни, плодни дръвчета и храсти. Къде са барикадите на тази неочаквана ботаническа революция? Ще ви отговоря. Тези, които понякога слизат при нас от небесата, са се смилили отново над обречения човешки род и са донесли от небесата мощна генетическа лаборатория, в която са изследвани дивите растения и са подготвяни нови и нови културни сортове. През 9500 г пр.н.е. е било опитомено кучето, през 9000 г. пр. н.е. овцата и козата, малко по-късно конят и кравата. Започнала е ерата на средния каменен век. Да си припомним, че развитият австралопитек и неандерталецът са разделени от два милиона години, но и единият, и другият ползват еднакви оръдия на труда – заострени камъни. Бавно тече реката на еволюцията. През мезолита камъкът все още е основният материал – каменни статуи на богове, каменни стени и къщи, каменни сърпове, но изведнъж и сякаш без родители се е родила епохата на културата. Може би е била зачената от боговете? Появили са се книжовници, философи, лекари, архитекти, учени. Хората са придобили знания, които не би трябвало да имат, защото зад тях не стоят предишни изстрадвания и опит. През последните два века над древните текстове работиха стотици изследователи. Разтълкувани бяха много от сложните философски и космологически теории на доайените на човечеството и учените просто не повярваха на обидния за тях очевиден факт, че древната наука е обяснявала по-добре от съвременната наука въпросите, свързани със здравата спойка между безкрайността и вечността, с философията на битието и същността на живота, с възникването на Земята и на другите планети от Слънчевата система. Не виждат и не чуват тази крещяща връзка между хората и боговете.

Абдул Нирупам Кхан отново бе яхнал мобилния телефон. Изсумтял бе в слушалката като келтски друид над жреческите си занимания, после отлепи с нокът някаква капка мозък от джобчето на маоистката си куртка и се заслуша космополитично в обясненията на преговарящите – необходимо било време, за да изпълнят условията; докога ще го баламосват тези тикви!

– Древните учени не само са разчитали буквалния смисъл на митологичните ребуси, самите те много пъти са се срещали с боговете и са допълвали митовете – за това има стотици исторически документи и доказателства. Например за периода на зараждането на шумерската цивилизация. Близо четири хилядолетия са минали от началото на ерата на неолита, наричана от изследователите, кой знае защо, „нов каменен век“ – пò би подхождала формулировката „време на керамиката“, защото при разкриването на пластовете от този период откриваме огромни количества домашни керамични съдове, грънчарски украшения и безброй други битови и художествени глинени изделия. Около 4500 г. пр.н.е. се забелязва период на катастрофален упадък. Грънчарското производство изчезва, социална анархия задушава обществения живот, културата е на границите на разложението, човечеството деградира и оредява. И отново ненадейно и необяснимо се заражда и разцъфтява изумителна по мащабите си материална и духовна култура. Това става около 3800 г. пр.н.е., когато в Близкия изток като паднал от небето астероид избухва качествено нова по структурата и по философията си мощна цивилизация. Асирия с нейните културни центрове Ниневия, Нимруд и Ашур, Ханаан с неговия гранитен Йерихон, държавите на словото Вавилон, Акад, Шумер и Елам и градовете на писмеността Сиппар, Вавилон, Киш, Акад, Нипур и Адаб, а също търговските колоси Умма, Исин, Шурупак и Лагаш, а също архитектурните грандове Урук, Ларса, Ел Убайд и Ур. На практика почти всичко от световната мъдрост, което знаем днес, е било познато и ясно на древните учени плюс още много знания, умения и концепции за живота, изтрити от светлината на природни и културни катаклизми или потънали сред тъмнината на мракобесия и канони.

След това се появиха очите. От очите излезе зрението, от зрението – слънцето.

Абдул Нирупам Кхан бе скъсал стремето на телефона и гледаше към Нити Бхандари. Дънките ù бяха поизтъркани на коленете – така бе модерно, Абдул Нирупам Кхан разглеждаше светлозеленото върху зеленото, а после погледът му мина през Нити отгоре надолу и обратно, сякаш бе моден дизайнер, обмислящ шедьовъра на своята пролетна колекция.

– Къде все пак е планетата на боговете? – отпи глътка вода от чашата пред себе си проф. Сарвепали Синг. – От кои небеса слизат тези, които са създали човека и са го подкрепяли през детството и юношеството му? В древните текстове ясно и недвусмислено се говори за драматични събития след сътворението на хората, за астронавти и космически пътешествия на боговете към Земята, за срещи между кондора на вселенския разум и мушицата на нашето познание, за катастрофа в междупланетното пространство около Слънцето. Не е нужно да разшифроваме текстовете от далечното минало, трябва само да ги видим и да вникнем в основите на историческите паметници, за да разберем, че боговете са същества от плът и кръв или каквото там тече във вените им. Че са дарили с разсъдък живота ни и с натрупвани във времето и пространството знания и технологии. Ако бях астроном, щях да търся още една планета в семейството на Слънчевата система. Орбитата ù вероятно е изключително обтекаема, веднъж на четири хилядолетия тя минава близо до Земята и Слънцето, а след това поема към дълбокия космос. Ако открием планетата Хикс, ще разберем кога и защо боговете идват при нас.

– За какво всъщност говориш, професоре? – попита Абдул Нирупам Кхан. Той бе направил своите две крачки и обръщаше пясъчния часовник.

– За това, че само 50 000 години след времето на неандерталеца човекът овладява атома и космоса! – отговори Синг, а после хвърли ръкавицата в средата на ринга. – И за това, че цели 50 000 години след времето на неандерталеца човекът си остава тъпа и жестока маймуна.

– Разбирам! – разбърка демоните на мислите си Абдул Нирупам Кхан и от брадата му потекоха и жестокост, и хитрост, здрава сплав между гените на арии, дравиди и моголи. – И за атома го разбирам, и за маймуната. Сиреч аз съм маймуната, която гъделичка статуята и докарва усмивката на Буда…

По-дълбока е пропастта, стресна се шестото чувство на проф. Харви Гарфийлд. През 1974 г. Индия бе изпробвала ядрено стационарно устройство под кодово име „Усмивката на Буда“; ако терористите се намесеха в атомната игра между Делхи и Исламабад, залогът можеше да се окаже много по-голям от няколко момичета или от зала със студенти.

– Да, ти си маймуната! – погледна Синг към труповете на Амрита, Уддалака и Банким. Животът бе ампутирал чувствата му за страх. Страхът пречи на мисълта. – Убиец!

– Няма убийство! – помисли на глас Кхан. – По времето на император Ашока преди 2300 години в страната са живели 120 милиона души, толкова са били и по времето на Акбар преди 400 години, а и сега трябва да са 120 милиона, но са милиард и 20 милиона. Индия заема едва половин процент от земната повърхност, но днес всеки шести жител на планетата е индиец, значи има много материал за прочистване и Мохамед е повелил, че трябва да се поизмете…

Явно метлата на Кхан не закачаше мюсюлманите в страната. Ако се беше включил към мислите му математикът Банким, щеше да добави, че за да овладее последиците от демографския взрив, всеки месец правителството би трябвало да строи нов град за население поне два милиона души. И щеше да уточни, че през 1950 г. над десет милиона жители са имали само Ню Йорк, Лондон и Шанхай, докато сега с малки изключения 30-те мегаполиси набъбват в бедни страни. В началото на ХХ век във всички индийски градове общо са живели 26 милиона души, а в началото на ХХІ век Бомбай, Калкута и Делхи са сред 20-те най-големи градове на света, но футуролозите успокояват социолозите, че около 2050 г. се очаква нулев прираст и стабилизиране на населението около предела милиард плюс четвърт милиард, което ще даде глътка въздух на инак утопичните социални програми. Това би означавало съгласие с формулата на поп Малтус и несъгласие с решението на задачата, но младият Банким Тилак не се включи във великите мисли, защото кръвта му бе изтекла, а тялото му бе изстинало.

Кашмирският патриот застана зад белязаната редица. Толкова прозрачни и крехки бяха девойките, че можеше да ги събере и петте в шепите си. Две крачки към прозореца, после две крачки към катедрата, отново две крачки към счупения прозорец, усещаше върху челото си прицела на снайперистите, закриван единствено от калаеното синджирче върху сплескания дипломатически пакет.

– Най-обикновен убиец! – констатира Харви Гарфийлд.

– Няма нито убийство, нито подбуда за убийство, нито значение, нито подбуда за значение! – изскърца гласът на Абдул Нирупам Кхан и в тестото на тази зловеща философия се чувстваше маята и на тотемите на завоевателя Бабур, и на мамелюците от мюсюлманските орди на султан Ибрахим, и на шраманските доктрини. – С помощта на Аллах дори оня, който с остър ятаган отсече главата на друг, не върши убийство, тъй като при това острието на ятагана само минава между елементите.

– Какво изопачаване на идеите на Парменид! Какво замазване на Пакудха Качаяна! – възмути се ректор Рамакришна Ашвалайана. – Елементите са земя, вода, въздух и огън, но също елементи са щастието, нещастието и душата!

– Какви ги плещи този? – изстърга Кхан.

– Според санкхия материалната стихия на битието и духовното начало са единни, пракрити и пуруша са неунищожими, природата…

– Млък! – ревна пясъчният човек. След това се появиха ушите. От ушите излезе слухът, от слуха излязоха посоките на света.

– Ти си Дракула! – каза Нити Бхандари. Надзърташе предпазливо назад, както бе надзъртала под кревата си, преди да заспи.

– Най-обикновен убиец! – повтори Харви Гарфийлд.

– Ти майка имаш ли? – попита Нити Бхандари.

– Убийството е дело на Аллаха, значи е творчески акт. Не убивай, казва християнският Бог, убивай, казва Богът на австралийските вещугери нангари, Бог е и животът, но Бог е и смъртта, казва индийският Всевишен, а Мохамед ни уверява, че ще избием непочитащите Аллах. Убиецът не може да бъде най-обикновен, защото е творец. Убийството е изкуство!

Осмина бяха, когато влетяха в студентското градче, за да изпълнят пророчествата на Пророка, а сега са 6 – числото на обречените, 4 обрязват сенките на Залата със слончетата, а двама пазят подстъпите към коридора. Хич не му пукаше на Абдул Нирупам Кхан за присъдата над оцелелите кашмирски камикадзета, поизчистили от боклук парламента. Щом са ги заловили живи, значи и те са боклук; пукаше му само за атомната глава на Камал Кайлаш Рана и заради нея бе задвижил тази сложна операция, тръгнала от държавния университет и отиваща към Джамму и Кашмир или дявол знае къде. Пакистан искал референдум за самоопределение, Индия се позовавала на договорите от 1947 г., Китай също имал собствено мнение по въпроса; бабини деветини! Кхан често бе размишлявал над онази мъдра история за гърка и българите. Да извадиш очите на 15 000 души – какъв размах! А на всеки 100 да оставиш по един с едно око, за да води кервана – какво въображение! Задачите на Аллах нямат решения без въображение и размах, затова на Осама му трябваше атомната глава на Камал Кайлаш Рана.

Кой знае защо се сети за детството си. Сутрин майка му редеше по первазите ламаринени формички, пълни с бари, а Абдул нарамваше торбичка и хващаше пътя към знанията. На всички бе ясно, че е най-прилежният и най-умният в мюсюлманското училище в покрайнините на Мирпур. Учителят отваряше Корана, учениците се подреждаха един зад друг по четирима и започваха да каканижат: „Щом думите дойдат на устните ми, превръщат се в молитва!“, а като се прибереше привечер вкъщи, питките на барито вече бяха изсъхнали, няма по-вкусно нещо от тази майчина смес на нахут, смлени зеленчуци и подправки.

– Майка ли? – сепна се пясъчният човек. – Твоята майка лъска топчето на камшика! – направи двете си крачки Кхан. – Настъпи времето ти – извратена нежност струеше от показалеца му – ела, моето момиче!

Обхвана през лакът нежната като тамариндова фиданка талия на девойката, можеше да я пречупи на две, ако поискаше, но това бе отредено само за неверни съпруги; светнаха прожекторите и времето захапа опашката си.

Операторът дъвче марихуана, сива кал е полепнала по устните му, Нити забива дървен кол в сърцето на вампира – в меса, развявани под плясъка от кървави криле на кръвожадни птици – стене вампирът, от телесните му отвори изскача кръв, а тялото му се разлага, но косата и ноктите му растат като гъби след дъжд и става все по-червендалест, защото вампирът е безсмъртен; Абдул Нирупам Кхан гледа през прозореца, брадата му е навряна в плюшените завеси.

Няма да стрелят снайперистите, нямат заповед; кашмирският тигър придърпва брокатения шнур и го замята в котешка люлка около шията на студентката, след това сгъва Нити на две и я хвърля през прозореца. Нити Бхандари увисва пред елитните части за борба с тероризма, вперила поглед към полицейския кордон, светлата блузка се развява над дънките ù, погледът ù се замъглява, погледът ù угасва.

Устата на камилата е пресъхнала, а Абдул Нирупам Кхан иска да изгони този вкус на нахут и подправки; малката Шивани Гупта бе припаднала, а около краката на Сунена Сури Ананд растеше локвата страх. Абдул Нирупам Кхан направи две крачки към Сунена – не миришеше на урина, а на прах за пране, на кайсия и мокра пръст. Такъв мирис докарваше вятърът, когато баба ù простираше влажно дхоти на дървения простор и запяваше някаква песен от Рабиндранат, а Сунена плъзгаше пръсти по танпурата или впиваше устни в раковината.

– Десертът… – посегна пясъчният човек към следващата си жертва. – Трябва да позасилим рикшата!

Но чу плясък на морски вълни. Не е редно, подмина я, тя не може да се яви там горе напикана. И се зарадва някаква личинка в душата му, че е проявил благородство, но се и ядоса душата му, че е проявил благородство – не е мъжко качество благородството.

И застава Абдул Нирупам Кхан зад Швета Ганди и Врити Деви, вдига ръце като езически жрец на куимбандата, прихваща главите на момичетата и ги удря една в друга. Чува се невъзможен звук – сякаш са ударени главня в главня над огнището, Швета и Врити са сиамски близначки, блика ярка светлина, в залата подскача маймуната-бог, не, това е богът на огъня Агни, после той се превръща в гръцкия Хефест, после в латинския Вулкан, а после отново в индийския маестро Агни; черна тъмнина.

– Този изрод наистина се смята за творец! – скача Харви Гарфийлд и вдига юмрук към челото на Дракула, но го застига автоматен откос и професорът рухва на пода. Кашмирските патриоти бдят за реда в касапницата, а над реда и труповете – бутилкова палма с резбовани слончета.

Проф. Харви Гарфийлд се срути върху припадналата Шивани Гупта. Главата му тежеше върху малките ù гърди, а в погледа му цъфтяха сандаловите цветчета върху шалварите ù. Каква божествена възглавница, о, Сунита! Кръвта му изтичаше, а болката изостряше сетивата му, тренирани за директни контакти с непознаваемото. Американец в Индия, 45-годишен, вдовец, пияница, гений – Харви Гарфийлд губеше съзнание. В колко малко думи се събира животът!

Човешкият мозък е много трудна кръстословица. Менталното състояние на границата между съзнанието и безсъзнанието е най-благоприятното време за интуитивни проблясъци. Ирационалното стиска шията на реалното, няма спиране това „тик“ и „так“, докато не се извърти пружината; стратегическата ядрена ракета може да бъде изстреляна откъдето и да е и от когото и да е, например от този изрод Абдул и от чалмата му. На черния оръжеен пазар отдавна може да се намери всичко, дори лазерно оръдие срещу астероиди. Натиска копчето изродът и ракетата пада, да речем, в Делхи; прозорливостта на подсъзнанието е като трето око на челото. Паранормалните способности са като първичните инстинкти, те са психичен еквивалент на адреналиновите експлозии, активиращи се в екстремни ситуации. Шива и Парвати гледат строго към третата планета, 20 милиона индийци се изпаряват, а след ответния удар се изпаряват още толкова пакистанци – иди и обяснявай на милиард и нещо народ, че това са само терористи, че е станала грешка или че войната е лошо нещо. Дяволска мелница, губи съзнание Харви Гарфийлд, започнала е верижна реакция.

– Продължавай да пощиш маймуните! – нареди пясъчният човек.

Проф. Сарвепали Синг бе замръзнал зад катедрата. Мисълта му търсеше оазиси сред пустинята на бруталната адвайатва, една шестнадесетина от личността му се сливаше с върховната реалност и отново се сгромолясваше в залата, сякаш бе единственият зрител на този абсурден театър. Гимнастическата пирамида на студентите бе попаднала в окото на урагана, един от екстремистите дъвчеше вафла, обезглавеното тяло на Амрита бе покрито от Уддалака със савана на сарито ù пред дупката на вратата, труповете на Уддалака и Банким бяха кръстосани под една от челните учебни банки, сиамските близначки Швета и Врити продължаваха дългата си целувка под постера, а до тях береше душа Харви. Нирджа висеше над елитните части за борба с тероризма и над индийското правителство, а под нея се бяха пораздвижили. Полицаи притичваха към сградата, чуваха се реплики и прищраквания, явно очакваната върховна заповед бе получена.

Проф. Сарвепали Синг отпи няколкото капки, останали в чашата на катедрата; човекът, мили мой, е шестнадесеткратен – обяснява учителят – петнадесет дни се въздържай да ядеш, но вода пий. Диханието е възникнало от водата и щом пиеш, то няма да бъде пресечено.

Огледа я – обикновена водна чаша от дебело стъкло, почти невидима в горната част, но минаваща в бледоматово с кварцовите си бръчки около дъното. Абдул Нирупам Кхан правеше двете си крачки, чалмата му оранжавееше току пред катедрата, а свилените ù нишки изгаряха погледа на лектора. Сарвепали Синг усети, че чалмата влиза през погледа и се насочва към пъпа му и към шестнадесетте виламбини, после тръгва по един от тези 16 нервни проводника и стига до ръката му. Замита чалмата и главата на пясъчния човек лъсва почти гола, само с няколко келави прорастъка около темето. Вдига чашата и я забива в главата на Абдул Нирупам Кхан – устните на чашата влизат в мозъка на пясъчния човек, а дъното щръква насред патриотизма и се проточват по темето кварцовите бръчки.

– Убийството е изкуство! – обръща се с уважение към палача си Абдул Нирупам Кхан и се свлича като чувал с баластра пред мусонните разливи на Ганг. Могъщият Ганг, стъпил с водите си между върховете на Хималаите и океана.

Гурнани не се впечатляваше от разливите и островите с кръв и мозък около себе си. Дъвчеше втора вафла, прехвърляше бавно в устата си кашата, преглъщаше бавно, за да се наслади на какаото и на кокоса, когато видя, че оня до катедрата е забил чаша върху главата на водача му. Нямаше нужда да се обръща и прицелва, дулото гледаше към събитията, а стоманеното езиче бе нагласено за картеч. Гурнани натисна спусъка и изпразни пълнителя в тялото на Сарвепали Синг – 16 патрона… 24 патрона… 32 патрона!

Ученикът се въздържал да яде петнадесет дни, после отново приседнал и запитал:

– Какво трябва да разкажа, почитаеми?

– Стиховете, мили мой, а също заклинанията и песните!

– Не мога да си ги спомня!

– Както, мили мой, един огън с големината на светулка не може да даде топлина, така, мили мой, и с твоята една шестнадесетина не можеш да си спомниш Ведите. Нахрани се, а след това ще ти обясня…

Етерният дух на Сарвепали Синг се издигна над тялото му. Мозъкът бе започнал големия си сън, продупчено на 16 места, тялото бе завършило своята екскурзия към смъртта и душата му напусна физическия приемник. Тялото е само временна обвивка на духа, то се материализира в утробата и изчезва със смъртта; съзнанието му поглъщаше новия опит – усещане за спокойствие, нирвана. Духовна трансформация? – блъскаха се науката и метафизиката. Преминаване от телесното към астралното или ефект от патологични биологични промени, питаше се ученият, може би е от действието на ендорфините или е ефект на аноксията? Какъв ти намален приток на кислород, какъв ти мозък – ето го, потекъл е през дупките, аз в буквалния смисъл на фразата гледам смъртта право в очите, ще открия ли какво се крие зад нея?

Шупха Аттри беше влюбена до смърт. След първата лекция вече бе изпила образа му и Сарвепали бе станал част от съня ù, по време на втората лекция двамата се разхождаха из скритите ъгълчета на нейното моминство и девойката усети, че Сарвепали е нейната карма и че заедно ще затварят очите си. Третата лекция е като игра на покер върху заквасено и преседяло тесто. Друг екстремист бе влязъл от коридора, брадатото каре е запълнено; Шупха става, отлепва се от бухналата смес и минава край трупове и лудост. Прикован от неандерталците над катедрата, Сарвепали е разпънат върху съдбата си – трябва да затвори очите му. Шупха гали мъртвото тяло, а Сарвепали Синг вижда отгоре, че Шупха гали мъртвото му тяло; Шупха отваря чантичката си, изважда кърпичка и попива кръвта от любимото лице.

– Какво правиш! – насочва дуло Гурнани. Между двамата – вселена. – Върни се обратно, свинско котило!

Болката се излива от Шупха – водопад от нажежени въглени – ти уби моя любим, ти затвори сърцето ми! Удря с малки юмруци дебелите гърди на Гурнани, от чантичката ù изпада флакон със спрей, Шупха удря с флакона Гурнани, опитва се да опръска очите му, наоколо – поле от жарава.

– Какво правиш! – смее се Гурнани. Изтръгва флакона и започва да я полива като цвете – първо косите, после блузката, после рокличката, коленете, накрая глезените. Щраква със запалката – бивол оножда камила – приближава пламъка към студентката, Шупха пламва като факла.

След това се появи кожата. От кожата излязоха космите, от космите – растенията и дърветата; отново пристига Агни, не, това е влизането в огън Агни-Гати, то е изпитание, сън и лудост, изкупление, път към висшата цел и знак за почит към върховния, но то е и акт на жена, която се хвърля върху кладата на починалия съпруг.

Точно два часа след началото на третата си лекция Сарвепали Синг напусна Залата със слончетата. Издигна се, пресече тавана, попадна в подобна аудитория, но учебните банки бяха празни. Мъже от елитните части за борба с тероризма пускаха въже през прозореца, други забиваха свредели в пода, за да прокарат микрокамери; не го видяха. Плуваше над главите им, а сетне слезе на пода и тръгна. След това се появи пъпът. От пъпа излезе издишването, от издишването – смъртта. Съзнанието му поглъщаше новия опит, душата му чувстваше нестихващ приток на екзалтация и енергия. Мина през вратата и тръгна по коридора – безкраен коридор с цвят на светлокафяво кадифе, вървеше напред, а всъщност се издигаше, квантови фокуси, мислеше си ученият, възкресения, паралелни реалности! Антиеволюционистична космогония! Или коридорна еуфория? Тя подтиква атлетите към рекорди, тушира болката при костни травми в момента на инцидента; не, не е коридорна еуфория, а е безкраен коридор. Отпред са времето и хората – десетки милиарди безмозъчни, а сред тях милиони умни глави, които 13 хилядолетия отсяват ценности и критерии, определят доброто и злото и създават законите на красотата и вечността. Кадифето на здрача потъмнява, светът става подводен и недействителен, съзнанието му се затваря в себе си. Тунелът се превръща в огромен детероден орган. От детеродния орган излиза семето, от семето – водата. Вижда майка си и баща си, не ги помни, но знае, че това са те – майка му е допряла шепа до устни, а на челото ù блести бинди. Биндито грее като звезда, после се завърта като кълбовидна мълния и се втурва напред, намалява, бледнее, вече е мъждукаща светлина в края на коридора. Сарвепали вижда наоколо детството си в расистка Джорджия, вижда бог Нарайана, който подрежда пиктограми и писмености в азбуката на мисленето, юношеството, познаването на жените, разкопките около Мохенджодаро в Синд. Светът е просто едно семейство, пее санскритски стих, а тунелът се разлиства към седемте части на света, виждат се свещените градове около Ганг, виждат се Айодхйа и Хастинапур, заселени с героите на „Рамаяна“ и „Махабхарата“, пространството се запълва с огромен отпечатък от крака на бог Вишну; ето го и голямото му откритие! При една от експедициите до Западен Пенджаб – първо в Амбала, а после в Катхиавар и най-вече в Харапа, Сарвепали бе разчел останките на невъзможно древна цивилизация, дала кръв на античните култури в долината на Инд. За да се достигне до този стадий, трябва да са минали хилядолетия, шепне Нарайана; той е вселенски надпространствен и надвремеви Брахман, който поддържа времето и пространството и дава убежище и цел на боговете и на хората. Той е световен дух, който вдъхва живот на формите и активира движението, господства над душите и контролира космическия вятър. Вселената с нейната безкрайност, пространството и времето с тяхната вечност са положени в Нарайана, а не той в тях.

Сарвепали върви сред кадифената тъмнина, биндито на майка му го води към антиполето на отвъдното, върви, тича, препуска Сарвепали към края на тунела и към божествената бариера.

Там ще приседне, ще се нахрани и ще отговори на всички запитвания. А учителят ще му каже:

– Както, мили мой, когато на един огън с големината на светулка се постави суха трева, той може да се разгори, така, мили мой, е и с твоята една шестнадесетина – нахранена отново, тя се разгаря и ти си спомняш Ведите. От храната, мили мой, възниква мисленето, от водата – диханието, а от огъня в тялото – речта. Ето това е поучението…

Редактира: Елка Димитрова

Публикации:

1. Алманах „ФантАstika 2010-11“ – „Тера Фантазия“, „Човешката библиотека“ и „ИнфоДАР“, 2011 г.

Каква ще е тя?

Калин М. Ненов и Антон Фотев

На Катрин

и всяка идваща Плам

Има нещо неземно у него: покоят на миглите, върху челòто, в дъха…

Тя сподавя забравен порив да прехапе устни, и заравя пръсти в гърдите му.

– Чакай! – простенва, и отваря очи. Сиви очи, побрали безкрайности. – Дай ми нощта… умолявам те! Разкажи ми – прошепва – какво е чувството?

Тя го поглежда, замръзнали, и оглежда въпроса му. Сетне, било понеже улавя истинския му смисъл, било понеже е уморена (ах, така уморена…), дръпва пръсти и присяда до него, и започва да пее.

Една нощ прашинка е сред Вселенския мрак; и още по-малко сред нейното Време-Присъствие. Ала Чувствата рядко изискват разкази дълги… извивка в гласа стига, потрепващи рамене, два-три замаха на четката. (И Слушател, Съзрител, Съпреживител… има нещо неземно у него.)

Тя пее за отпътувания, за разбити сърца, разбита любов, разбити обети; за неумолимост, самотност, обреченост, загуба; за „Смърт, ще умреш“ (как не, ах, как не!…); за прокълнати вечности и… и… Но какво те засяга? Как би разбрал? — Засяга те! Разбрал си! Прости ми, прости на инерцията, която донасят възрастта и безвремието…

Когато свършва, с милувката на зората (наистина, някои Чувства отнемат по-дълго), очите му са познали Сълзи. Сиви очи, заченали дъгоцветни потоци… има нещо неземно у него.

– Как… продължаваш? – гласът му пресеква и тя не успява да се възпира повече, и пръстите ù се срещат с неговите – наистина, след толкова епохи! – и пръстите ù прегръщат сърцето му, и не му позволяват да секне. Очите ù се пресягат към неговите – сиви очи, най-топлото сиво на Съзиданието – и казват:

– Какво ми направи,

човеко? Желая те

– което не мога да имам, желая… Искам твое дете…

Жестоки Всеможещи

– каква ще е тя,

детето на смъртен

и моето?

Каква ще е дъщерята на Смърт?

(Дълга реч за очи, м?)

…

– Каква ще е дъщеря ми… от теб? – пита, грабнал в ума си бездната между живот и завършек. Не лумват сиви огньове от любопитство, не се разблъсква сърце, не протяга ръце към уханните водопади, залели гръдта му. Не я погалва по бузата.

Но гласът му издава неказаното и тя го усеща.

Той ме обича – тя иска да плаче, да го целуне, да отпие живот… А само сдъвква устни, най-сетне.

Жив, чул нечутия вопъл, вдига пръсти за отклик. Разделя зъби от устни, докосва влажните мигли, поема аромата на вечност, топъл пясък, тъга, вдъхва омаята, която се стеле по всеки неин косъм… И, в оня миг между два дъха, разбира – одобряват го всички Вселенски закони, то е част от изконния, най-дълбок ред – той, човекът, да изцели нея. И проронва:

– Дъщеря ни ще е Танцуващ пламък. Ще е смехът на морето под гъделичкащи летни лъчи. Ще е вятърът, галещ тревите в буйния бяг на боси петички. Ще е общото наше сърце, което да гушваш, щом вечността натежи до премала на твоите крехки момичешки плещи. Ще превръща всяка снежинка от твоята вечност в искра бъдеще, от пребъдна любов. Ще е слънчево зайче, лудуващо в пустата катедрала на твоята безконечност.

Ще е просто дете.

И ще напомня за мен. Ще те кара да плачеш, със своите женски, солени сълзи, когато се връщаш към този миг-среща. Ще те потапя във твоята собствена, истинска песен, която ми подари тази нощ…

Искаш ли, Смърт? Искаш ли да опиташ от сладката тлен на живота?

…

Сълзи! След толкова епохи! Горещи!

Оставя ги да се стичат, да парят; да ги вкуси, да помни; да ù горчат (толкова спомени…).

О, Богове безсърдечни…

нима милост… сега?

… А очите му греят, разтапят…

– Танцуващ пламък – прошепва, и ледът се разпуква. –

Ще танцува… Ще свети…

Ала…

И сега вече е друга – Другата, хладната, безпощадната.

– Аз съм избрана, човеко…

С мисия вечна и тежка,

тежка, човеко, но нужна:

пазя Света от Живота –

вас пазя, от вас самите –

нежели препродължите

своята собствена нишка,

късайки всяка, която ви пречи…

Виждаш го, чувстваш, различни човече:

що за ужасно господство ви чака,

ако не ви навестявам от мрака.

Тъй Боговете отреждат…

– с звън на градушка процежда.

(А възтоплите сиви очи пак блестят… но това е смях, не сълзи!)

– Как…

(Тя склопява клепачи – той удържа за гушване порив.)

– … как ще бъда и майка,

цялата обич събрала за Пламък,

и на нишки жътварка,

безсърдечна, от камък?

Този път Жив се пресяга, леко я стисва за крехкото рамо (…нежна плът, и челичени жили отдолу).

Крепкото рамо, минава му мисъл.

Смърт повдига клепачи.

…

О, да…

Някъде там, на светлинни еони от тях, се сблъскват галактики.

О, да…

Вибрира, потръпва, пулсира, тупти Мирозданието.

О, да…

Това е сърцето ти…

Така бие… сърце…

О, да…

Най-топлото сиво…

Най-нежните пръсти…

Докосваш-целиш…

О, да…

В огньовете на Творението се стапят последните пластове лед.

О, да…

Днес

няма да има разбити обети.

Днес

няма да има сломени съдби.

Днес,

тук и сега,

ще сме двамата само,

ти и аз…

О, да…

… аз и ти…

Вселената взима си маската и пъстрия шал, пелерината, и тръгва – засмяна и ласкава – на бал, карнавал и за тримата.

О, да…

Чие сърце спря тогава?

– Чие сърце всъщност опазих?

Космосе! Колко си… истински!

О, да…

Нима тук завършва теглото ми?

Обичам… Пак… Аз. Те. Обичам!

Да! Да! Да, да, да!

… И се раждат галактики…

…

Смърт говорила с Висшите

и се върнала с побеляла коса.

Но очите ù – все така грейнали.

Жив ù върнал цвета –

лесно е чудеса

да създаваш, щом другият взема.

После…

… седем години по-късно, да кажем…

…

Истински вихър е Плам! С боси петички огъва тревите, и трева никне, където притича.

Ери пък – неотстъпно до нея.

Истина ли е? – пита се Жив, хванал флигорната в нова асана. – Крачето му не привежда и стръкче…

После отново извайва дъха си в песен на радост през три медни клапи. Три клапи, седем години; и покрай устните бръчици седем. Седем години до Смърт и с деца… седем години раздели и срещи: толкова щастие, толкова ноти…

Истина ли е? – Жив се запитва. – Те не я пуснаха, само за мене. А тя живее само за нас – само край нас става жива… И се засмива, и пръсти отпуска, от трите клапи връз нейните десет. Десет преплетени над сърцето му пръста; и две малки, могъщи ръце, свързващи него и нея; и тя, цялата: тръпнеща, плътно притисната, крехка.

– Обич, здравей…

– Аз… съм свободна…

Смърт почва да плаче, Жив – да се смее; смеят се-плачат.

– Отново… помолих…

Този… намерили –

друг… Ние с тебе…

с Ери и Плам…

ще остареем…

Жив се обръща и здраво я гушва – да не я мъчат излишните думи – да си прелеят пламтящата радост.

С Ери и Плам

– заедно –

ще живеят…

…

– Тоя мой косъм… го пазя за тебе…

Усмихва се, а очите ù – два бента пред скъсване.

Жив взема косъма и го вдига към слънцето. Бялото заблестява в златисто.

– Не си ли млада да посребряваш?

Гледа я, а очите му – два пеещи извора.

– Аз…

Тоя път я прегръща, преди раменете да трепнат.

– Ставайки Смърт, посребрях…

Гласът ù глъхне, но не заглъхва.

– Оня ден, в който отказах живота,

оня ден, в който ми секна сърцето,

първата движеща жар угасиха,

първата обич ми беше отнета…

Истински млада бях,

млада и истинска.

Нощите с него без сън се редяха.

(Жив не потрепва. Жив знае да слуша.)

Нощ след нощ, до постелята пазех,

с ледени кърпи

и парещо чело…

(Мърт не потръпва. Жив здраво е сгушил.)

… Болест невярна, ми казваха всички

и се вторачваха нейде далече.

Само Еск ме обичаше истински

и ми разкри: „Той на друг е обречен…“.

Аз пък бях млада.

И силна – обичаща.

С лед гонех треската,

с жарта си – леда.

И си заслужих нетленна рапира,

та да го браня, щом дойде Смъртта.

И Смърт дойде. Цял във черно. Качулест.

… Моят предтеча бе истински кич.

С инструментариум – същ земеделец. –

Мърт се разсмива. – Жив пич…

И, през въздишка:

– Нежив…

Аз го усетих с гърба си,

Прим по челото целунах

и се обърнах да моля:

не него – мен да погубят…

Честен бе моят предтеча –

мен само смете. Посече

моята Обич горяща.

Скри го от взора ми с плаща…

Аз се надигнах от пода,

стиснах рапирата мъртво

и Смърт в ребрата прободох,

в черепа, в шията, в кръста…

(Даже – от злост ослепяла –

два пъти мушнах в чатала…)

После се свлякох без сили връз Прим,

и животът, за кратко, се върна у мене;

Обичта ми обаче не се – бе преминал,

сетният шепот – нечут сред свистене…

В оня ден Мърт умря.

И когато ме викнаха Силите,

за отплата за подвига сторен

да заема на мъртвия мястото,

куха бе тяхната гавра –

аз вече бях Смърт.

– … Но сега си свободна… И своя…

– Твоя съм! Тяхна, Жив! Истинска!

Помълчават, сияещи. Гледат децата.

– Ери… наистина ли не свежда тревата?

– Нито сега, нито после – засмива се Жив. – Нито ден, три години…

– Три години! – Мърт ахва.

– Три, Обич. При нас и до Плам.

– Неразделни…

– От мънички…

– Заедно!

– Три години, и нито ден сам…

– Чуден батко е Ери…

– … дали ù е батко?

Смеят се: обща любима шега.

– За последно когато ги мерих,

тя расте, той е същият, досега…

– Помниш ли?

– Помня, как няма да помня!

„Майка е крава, баща ми – садист.“

Малък и сам…

… А очите – огромни!

Толкова големи… Поел сънилист?

… Ни дума повеч за майка и татко…

… Сви се до Плам на кравай и заспа.

… Ери… обична наша загадка…

… Ери и Плам… чудеса!

Тъй си говорят, в безмълвна прегръдка, посред нощта, до Вечността.

…

Неизброими години минават.

Нито Мърт, нито Жив остаряват –

истинска, пълна била обичта.

Блъсне се Мърт о Живота, зъбатия,

и се пореже до бръчка.

– Зърне я Жив, ведрия, осъзнатия

и я изглади с милувка.

Жив го обхваща хронично униние,

студ го наляга и липса на сили.

– Грабва го Мърт, с обичта си, горящата

… ах, как обича Мърт! Ах, как разгаря!

А в онези моменти, когато

и Жив, и Мърт боледуват от празност,

огън и смисъл им вливат децата:

Пламък и Ери – без граници Радост…

Вижте Плам: ни венец неоплела,

нито жив стрък не късала, сучела.

С цветята танцувала, с делфините пеела ,

вятъра слушала – да разбира, се учела:

и гласа на дървесните жили,

и човешката болка стаена,

и гнева на Върховните сили,

участта, на Света отредена…

И когато говорела с пръстчета,

Светът цял затаявал дъха си.

Необятен – той, тя – още мъничка,

но с велика мощ, скрита в гръдта си.

… А рисувала цели галактики,

после космоси – други Вселени,

безпределния път на децата ни,

нови предопределения…

Обуздавал Светът светската глъч

и я слушал тъй, както тя слуша;

нейните жестове – сочещ лъч

към дъждоблак по време на суша.

Плам била чудо. … Чудо е Плам…

– на Вселената истинско чедо.

Нейната сила – знам, Обич… знам…

– прастара сила, която навред е,

мощ, от която във всекиго има.

Плам е… не зная… но тя е… любима!…

Обич е, Обич… от нашата… в плът…

Обич… от всичката… всекиму… път?…

Ери пък…

Ери бил друго.

…

Неизброими години минават.

Жив и Мърт се менят, думите остаряват.

…

– Мамо. Тате.

– Готови сме, сине.

Тя ги гледа, сразена. … Ти… Той?… Моят мил мъничък?… Но очите му… Моите! И покоят, от тебе… И… мене! Три години ме готвиха… смеят се споделено.

Винаги по-бърз…

Само в някои – пръсти се стрелват, хищна птица на лов за черва.

Следва пукот и вой, до квичене.

Хапе устни, смръщено-весела, нежно милва посмачкана длан.

Хапе език – как болят тия пръсти… болят! – но очите му пеят.

И, към Ери:

– Готови сме, сине.

Ери нямо се смее.

– Знам… Затова съм дошъл.

И поема към тях, за последна прегръдка.

Малък остана… а виж колко порасна…

Плам, Обич моя… а Плам?

Плам е прекрасна – отвръща им Ери, преди да Преминат, безгласно – прекрасна е Плам…

И неподвластна. На мен, даже Тям.

(Тук се облещва и Жив.)

… И Те треперят.

Топлината потръпва за миг. Ерувите очи веят хлад – вещаят трус до основи, промяна до кост. После животът припламва отново – ириси, грейнали с Плам.

Истинско ваше дете, майко, татко.

Сила, която се крие у всеки…

Плам, мамо, тате, е всъщност

Човекът.

…

Старите богове ли?

Дали не сме ние?

Редактира: Павлина Йосева – Пинче

Публикации:

1. Антология „40 години клуб за фантастично изкуство Тера Фантазия“ – „Жажда“, 2008 г.

2. Алманах „ФантАstika 2008“ – „Човешката библиотека“, 2009 г.

Приказка за Юнаци и злодеи

Калин М. Ненов

Имало едно време един Юнак…

Всъщност не – Юнакиня била; а в разбързаните ни времена „едно време“ не е като едно време, та разказват, че я има и днес, още крачи сред нас и си пее, още търси да зърне каквото ние навярно не сме.

Ала, за да стане такава, ето какво ù се случило…

Имало едно време една Юнакиня. Наричали я Юна и възпявали младостта ù в легенди: как сразила Рогатош Безкръвни; как оставила Бладен и Бягащите бандити с по два здрави пръста, да не трябва друг да ги храни; как първа сред всички конфед’ски жени получила чин Юнакиня; как издирила и предала на конфед’ските стражи сам Нейсюх Неусетния…

В нея тлеело нещо – дали била тъй родена, или животът така я направил, никой врач не поискал да каже – що изригвало в ненадейни моменти като буря от сриваща ярост. Тогава гласът ù смразявал, а който не рухвал пред него, рухвал, щом видел очите ù. Казват, че така побеждавала враговете си. Ала с времето се смирила и започнала да превръща гнева си на песни; и, лека-полека, се отказала от Юначните си дела. Още се чувала, тук и там, и в Отвъдното кралство дори: как си пее, да не стресне без време живинките по пътя си, да излее събиращата се мъка и радост. Ала все по-малко били вестите за появата ù в света, и все повече – легендите и лъжите.

Имало, пак по онуй време, и един злодей. Цяла Конфед’ия пропищяла от злодеянията му. Хвърлял отрова в конфед’ските извори, та людете, пили вода, три дни не можели да се трудят по людски, а топлели седалата на едните места. Отвличал конфед’ските вестоносци и ги оставял в несвяст и без памет, през седем провинции в осма. Веднъж дори ползвал таен прах, за да срути с гръм незапомнен съкровищницата на конфед’ско пристанище. Тъмна доба било и погинали само двамина: окъснял висш сановник и местен джебчия, който търсел подслон от дъжда. Но злочинството го отприщило сякаш: почнал да граби кервани, да насилва девойки, цяло село затрил в планините, говорят, изнамерил най-черна магия, що изпразнила за една нощ две големи хазни.

Пропищяла Конфед’ия, пратила подир него потери Юнаци. Всуе: потерите дирели тук, конфед’атите пропищявали там; потерите дирели там, а той се изгубвал за дълго. И после, едва ги разпуснели, за два дена три пъти удрял, в три различни конфед’ски земи.

Съвещали се конфед’ските власти, решили: ще пращат Юнаци сами, да проникнат по родните му места, сред далечната Дупкия, да разпитат местните хора, да открият следите му, да го хванат. Пратили, един подир друг, осем Юнака, кой от кой по-Юначни. Първият не се върнал; не се върнал и осмият.

Вместо тях се завърнала Юна. Чула била за безлюдното село и сама се предложила за Юнак-Преследвач. Властите, волю-неволю, склонили – не обичали гласовитата Юнакиня, дето все им задавала неуместни въпроси, нелепи такива, мъчни за отговор, и не спазвала заръките точно, ами по-инак, според неин някакъв ред – все едно по-добре преценявала що е право от сбраните мъдри мъже на Конфед’ия. Ала нямало що да сторят, нямали други Юнаци да жертват – пък и някои от тях затаили надежда да не я видят вече, непокорната дева Юнак.

За да бъде прикритието ù пълно – и понеже из Дупкия можело да се случат лоши неща на самичка жена – тръгнала в мъжки одежди. Ала тръгнала чак след две зими; две зими първо учела дупкската реч и говорела със свои другари от оня край на света, и четяла книги за Дупкия и такива, написани от дупкейци, и попивала дупкско изкуство.

Дупкия, научила тя, всъщност се казвала Дъщия – „земята“ на дъщки език. Да протегнеш на дъщ ръка в поздрав значело да си тръгнеш безрък: дъщите се докосвали едва щом имали пълно доверие в другия, понякога – месеци след първата среща. И още, и още… Две зими ù трябвали да се готви; ала тя не бързала, нито значела нещо за нея насмешката в погледите на братята ù Юнаци – знаела, че това ще ù бъде последна задача, и ù се отдала с цяло сърце.

После, една зимна утрин, излязла от Конфед’ската библиотека, вдишала острия въздух дълбоко, дълбоко – и потеглила към съдбата си.

Щом пристигнала в Дъщия, си потърсила дом, и нови приятели, и прехрана. Учела дъщите на конфед’ски език и порядки, по-лесно да се оправят, когато са на гурбет. Учела ги да яздят на кон, за да смогват овреме да стигат от място на място в ширналите се градове на Конфед’ия. И участвала рамо до рамо с тях в делничния им труд и в празнуването: учела се от тях.

Три години отминали, за да я приемат за своя; и три още да попадне на диря от Дей. (Така казвали на злодея – истинското му име никой не знаел, затова го били кръстили на дъщкия бог на разрухата и градежа.)

Била зимна вечер, насред равно поле, додето ти стигат очите. И сняг – бял, чак синеещ от бяло; като вечер от приказка.

Юна, сгушила шия до шията на жребеца си, се носела накъдето я били упътили старейшините от близкото село, все доверени хора на Дей. Белите, чак сини снежинки милвали скулите ù и я връщали към отдавнашни мигове нежност, и я карали да забравя къде се е устремила.

Изведнъж една преспа изсвирила и жребецът на Юна замръзнал, ей така, сред галопа си. Юнакинята се търкулнала през врата му, оттласнала се от преспите още докато се въргаляла, и стъпила на крака, с учестен дъх, но ясни очи.

На десет крачки от нея стоял възрастен мъж, с черти нито остри, нито меки, ами изсечени, от скулптор, що не повтаря, и с умни очи – навярно някога нежни, само горящи сега. Щом ги видяла, Юна трепнала с болка. Спомнила си отдавна загубен човек, онзи, чиято загуба я направила Юна. Трепнала с болка – а болката е врата към гнева.

Той също се взирал в нея през парцалите сняг – и хем се намръщил, хем се засмял.

– Хубава стойка имаш… но не се бия с жени.

Юна нямала време за изненада, че я познал толкова лесно; заглушил я гневът ù, истинският ù гняв.

(Пренебрежението е път пред гнева.)

– Защо – рекла му – те сами ли ти се отдават, преди да им вземеш честта?

Мъжът трепнал, но не отвърнал нищо. Обърнал се и закрачил през преспите.

– Чакай – настигнал го тихият глас. – Тук съм за теб, Дей. Аз съм деветият…

Миг по-сетне той връхлитал връз нея.

– Няма – издишал – да има – посегнал сърце да изтръгне – десети…

Тя се дръпнала край ръцете му, като житен клас мека, нежна като повей през лятото, ядна като младата Юна, и светът изведнъж оставил Дей без опора: снегът се надигнал, препънал го, проснал го по корем. Дей се намерил завързан, от своите си ръце и двата ù крака, и болка… и болка… и болка…

– Няма да има – казала тя върху него. – Аз съм последният. А ти, щом не се биеш с жени, с кой се биеш? С деца, старци? С разни сановници из хазните?

Той потръпнал отново и изохкал в железния ключ.

– Оня наместник… той тършувал по разни работи негови, не за ушите на простите хора. Нито време му е било, нито мястото там.

После прехапал устни.

– Но какво ти разправям… Нали си деветият…

– Тършувал в хазната, казваш… А другият? А джебчията?

Дей помълчал малко и едва чуто рекъл:

– За него… не знаех…

Друго не казал, но Юна умеела да слуша и чула нещо в гласа му, което смекчило гнева ù и стяга на коленете.

– А обирите? Отвличанията? Клането в Каел?

– И до Каел ли съм стигнал? – въздъхнал той. – Стига, девета. Приключвай с това. Мислех те по-умна – а и след малко ще почне наистина да боли.

В следващия миг тя стояла права до него и му рекла:

– Разкажи ми.

В следващия миг той я притискал в снега, но не стягал пръстите си на шията ù, а я гледал в очите.

– … Разкажи ми – преглътнала с мъка – … как е било…

Дей отпуснал ръка, после бавно се вдигнал от нея – тя за пръв път видяла с колко болка се движи.

– Ти си по-умна… А на мен много не ми остава. Е, разбрах, че можеш да слушаш – но виж първо.

И запретнал ръкави и показал моравите вадички, що пълзели от мишниците към китките му.

– Гладната чума – издишала тя.

– И за нея си чувала, значи?… Не зная какво ми остава, утре или още година. Жреците казаха, че живея девети живот. А семейните ми ги няма вече десет лета.

Тя го слушала, и само черните ù зеници говорели какво ù се случва отвътре.

– От храната, приказват жреците – новата, евтината, излъсканата, дето идва от ваш’те земи. Само че не тя погуби моите – тях ги погуби гладът… Дойдоха ония, които са те пратили тебе, донесоха тяхната храна, евтината, излъсканата, донесоха тяхното злато, многото, лъскавото. Не им стигна да купят всичките най-хубави ниви – забрана издадоха, да не гледаме друга храна освен тяхната, да не вземем да ги изтровим. А пък житото им – купиш му семето, изкласи веднъж, засееш го пак – и в новата пролет нищо не никне. Така било безопасно, разправяха. Елате да купите ново.

Тя го слушала, и само бръчката между веждите ù издавала какво се надига отвътре.

– А когато не смогвахме повече тук, опитахме в града, като другите. Градът не ни искаше. Не искаше езика ни – признаваше го уж, но хората се отдръпваха, щом ни чуеха. Нищо – ние научихме езика му, волю-неволю. – Последното казал на конфед’ски, какъвто говорел всеки цивилизован човек. – И се оказа, че пак не ни иска… Не искаше обичаите ни… връстниците на сестра ми започнаха да странят от нея в мига, в който върза коси с лико от върба. Не искаше и уменията ни. Грешно било хората да цериш с древни илачи, можело човек да убиеш – така казваха врачовете ви. Грешно било да им казваш къде да копаят за кладенец – така казваха вододайниците ви. И хвърлиха баща ми в тъмница за едно лято; а той, щом се върна вкъщи, не продума и дума за там, доугасна безмълвно…

Тя го слушала; и сълзите не ù пречели, само я разтваряли по-цяла за думите.

– И лицата ни не искаше, вашият град. Виж.

Дей разперил криви пръсти на лява ръка.

– Тук ме ритаха. Тука с нож – посочил лявата буза. – „Махай се, смугъл придошлек – отново говорел конфед’ски, в дъщкия тая дума я нямало – връщай се в блатото, дето ти е местото!“… И когато умря и сестра ми… радост бе туй, след седмици на бълнуване и огнени гърчове… се върнах. В блатото. С максимум още година живот… Десет години, девета – десет години така.

Помълчал, дълбаел снега с поглед.

– Казвали ли са ти – тук потръпването едва не хвърлило тялото му обратно в снега – и че крада? Не ония чутовни обири, не… Крада, за да не погина от глад, и заради хората в онова село, дето не дават никой да купува овес или грънци от тях, понеже старейшините им призовавали към война с Конфед’ия…

Гласът му най-сетне секнал, Дей вдигнал глава, видял я. И я гледал ли гледал ли гледал, дордето се побояла да не би да е онемял навеки (и помислила, че – аха! – в ума ù ще проговори). Доближил я тогава, едва уловимо накуцвайки, и попил с показалец влагата по едната ù скула.

– Когато ми рече, че си деветият, исках да те погубя, заклевам се в Дей. И щях да сторя нечувано зло… Ала кажи ми – престрашил се и пак се взрял в нея – що щеше да сториш, ако беше на мен?

В тишината Юна отронила:

– Аз… не зная…

А помислила: „Много по-лошо, приятелю Дей… много по-лошо. Нямаше само ръце и крака да съм чупила; нямаше само с гласа ми да плашат децата…“

Нямало нужда да пита за жените, за старците, за приписваното. Разбрала била. И дори не се разгневила на лъжите, що делят хората на „нас“ и „онези“. В сърцето ù имало само мъка, а мъката е врата от гнева.

– Слушай – вдигнала поглед към него, незнайно колко по-късно, и се смутила, че още е там. – Какво да сторя за теб? Миналото не мога да променя; нито ще ми повярват и ще те опростят…

Той се взрял в нея втори път.

– Деца имаш ли?

Този път тръпката едва не разкъсала нея.

– Брат ми е жив още – той свел глава – и за него крадях…

Тогава видяла, че е по-млад от нея, а изглеждал като света стар, сякаш свят бил понесъл на плещите си.

– Не умее нищо полезно – говорел Дей – конфед’ски дори не успя да научи… Трудно приказва с другите хора въобще. Ала съм му предал всичко, което назнайвам – и за илачите, и за водата, и…

– Ще го взема… ще се грижа за него.

Дей отстъпил назад, поклонил се сковано и рекъл:

– Аз съм Деян.

– Аз съм Джоан – рекла му, и преметнала ръката му през рамото си, и го повела през преспите, сякаш уж той я водел.

Три дни по-късно стигнали до землянката. Посрещнал ги брат му. „Пей… Пеяне – това е Джоан.“ Гостил ги с бульон от корени на неяда – най-вкусното ястие в живота на Юна. Не казвал и дума, само ги гледал с топлите си очи.

– Не… приказва – закашлял се Дей.

На другия ден преминал. Казват, че снегът, под който легнало тялото му, е по-мек на допир и никога не се стапя докрай.

Юна взела Пей със себе си, да се грижи като за свой. С времето го научила на конфед’ската знакова реч и на слушане със сърце… колко му трябвало – нежност, обичане и желание да го разберат. Той пък я учел на древни илачи, вода да открива, да рисува вълшебните дъщки картини. Сякаш Дей живеел чрез двамата; все едно целият дъщки народ оживявал чрез тях. Тя показвала как да вижда нощем през магическите ù стъкълца. Той на нея – как да вижда без тях. И сравнявали, и откривали нови неща за света, заедно. Излъгала се била Юна: откриването на Дей не било последната ù задача. Имала си задача за доживот – да расте редом до друг.

Пей ù станал пръв помощник и най-верен спътник. А ги чакал дълъг път сред света – да се вслушват в шума на дърветата, в песните на делфините, в невъздъхнатите въздишки и неизболяната болка; да се учат как да лекуват, с тревите на дъщите, с бодливите камъни на надийците, с дъха и дланта си по тейтски; да записват преданията и поговорките, приказките и песните, отдето преминели, да не се изгуби вековната мъдрост безследно; на хората да разказват, големи и малки, за причините, що ги правят различни, и за еднаквото, дето ги свързва; да дадат много надежда, утеха и помирение – безспир себе си да раздават.

Благодарни, хората ги нарекли Юна и Пей Меди Атор, що значи „сред людете действащи“.

Разказват, че и днес вървят по света. Ако чуеш песен зад следващия завой, ако зърнеш усмихващ се спътник до пееща спътница, спри и се вгледай: те ли са?

Ще ги познаеш ли, щом ги срещнеш?

Редактира: Николай Светлев

Публикации:

1. Електронно списание „Фентернет“ – бр. 2/2006, 2006 г.

2. Електронно списание „Сивостен“ – 2008 г.

3. Електронен сборник „Приказки за Юнаци и злодеи: първи“ (като част от „Триптих за Юнаци и злодеи“) – самиздат, 2011 г.

4. Списание „Осем“ – бр. 1/2012, 2011 г.

5. Антология „Тринайсетте цвята на дъгата“ – „Човешката библиотека“ и „Тера Фантазия“, 2013 г.

Да поговориш с Жабко

Радостина А. Ангелова

Той се обиди, когато го нарекох „жаба“.

– Аз съм Жабко – каза и протегна трипръста ръка. – Здравей!

Не аз, някой друг вдигна дланта ми напред и се ръкувахме. Ръката ми беше доста грозна в сравнение с неговата – жълто-кафява (кой идиот кара децата да рисуват кожата розова), с очертани вени, очевидни черни косми и – ужас! – пет пръста. Неговата ръка беше мека, топла и суха. Идеше ми да се гушна в нея и сигурно бих го направил, ако той вече не бе заявил пола си. А аз държах да знае, че съм хетеросексуален.

Защо винаги като се запознавах с някого, държах да подчертая сексуалната си ориентация? Не знам. Светът нещо се обърка или пък аз някак се обърках и не можех да приемам жените да си говорят пред мен за дамски превръзки, докато мъже обсъждат последиците от лазерното си обезкосмяване. Идеше ми да нося табелка: хетеросексуален, традиционно поддържан (бръснене, къпане, чисти и изрязани нокти), любима поза – както дойде, стига да нямам кошмари след това или разтегнати сухожилия…

– Светът винаги се е въртял около секса… – каза Жабко, но в думите му нямаше сянка на подтекст. Все едно ми каза „Днес е сряда“ – без гримаса, с равна интонация, отмерени паузи между думите, прям и открит поглед, вперен право в зениците ми. Ненатрапчиво вперен.

– Ти четеш мислите ми ли?

– Не е трудно. И ти четеш моите, но имаш сбъркан чип в главата и не разбираш, че са мои. Или пък на някой друг.

– Сбъркан чип?

– Казваш на чуждите мисли, които долавяш „съвест“, това е сбърканото. Но така е с по-голямата част от хората.

Чувствах се не на място. Не обичах това усещане. Не и в присъствието на други хора. За жаби да не говорим.

– Нормално е да си объркан – каза Жабко, отново без да помръдне устните си.

Всъщност устните му бяха един избелял с времето черен конец върху плюшеното му лице.

– Защо ми говориш?

– Аз отдавна ти говоря, но ти всеки път забравяш.

– Забравям ли? Как така?

– Забравяш – ръката му потърка мястото под лявото му око. – Като си буден, нищо не помниш от разговорите ни. Лошото е, че с годините ставаш все по-настоятелен по този въпрос и половината ни време всеки път минава в обяснения.

– Не мислиш ли, че е логично когато една плюшена жаба говори, да се питам защо я чувам и колко нормално е това?

– Жабко. Казах ти, че съм Жабко, а не жаба.

– Добре. Жабко. Не ми отговаряш.

– Говорим, защото ми вдъхна живот. Оттогава, когато заспиш, можеш да си говориш с мен. Ако искаш.

– Глупости!

– …

– Това вече са шибани глупости!

– …

– Нищо ли няма да кажеш?

– Чакам. Сега ще включиш една-две псувни.

– …

– После ще удариш мъжки по масата, ще те заболи и чак тогава ще си готов да говорим.

Нещо в мен като да щракна. Помислих си, че звукът дойде от жабата, но не беше тя. Сутринта Мартина ми каза, че съм станал самовлюбен, невъздържан, егоист и не знам какво още. Не очаквах такива думи от нея. Все пак живеехме заедно, бяхме уж влюбени и освен това…

– Няма.

– Какво няма?

– Няма да псувам. Не искам да съм невъздържан. Отговори ми на въпроса.

– А, чул си мислите на Мартина – тя не спи в момента и преживява караницата ви от сутринта… Хубаво. Това ще намали времето за разправии.

– Хайде, кажи ми, защо си говоря с … Жабко.

– Защото съм жив. Когато спиш, всички неща, на които си вдъхнал живот, са живи.

– Как така съм ти вдъхнал живот?

Този път видях сянката в очите му. Отегчаваше се.

– Да, така е – отговори с примирен тон. За пръв път долавях емоцията му. – Отегчавам се, защото това е сто осемдесет и осмата ни среща, в която обяснявам все едно и също.

Примигна. По-скоро затвори очи бавно и още по-бавно ги отвори.

– Повечето деца имат играчки. Някои – много, някои – малко, някои – само една. Но няма дете без играчка. Децата играят с играчките си и често ги удрят, хвърлят, чупят… И това се приема, че е нормално.

Направи пауза и продължи:

– Когато едно дете заплаче за играчката си, то ù вдъхва живот.

– Че то няма дете, което да не плаче за играчки…

– Не, не така. Става дума за това да заплаче, когато е причинило болка на играчката, когато усети, че играчката я боли, защото се е ударила в стената, защото ù е измъкнато колелото или ù е разшит кракът.

– Искаш да кажеш… да я приеме като нещо живо…

– Да, нещо такова.

– И… аз съм се разплакал за теб?

– Не само за мен. Има и други играчки, съживени от теб. Имахме късмет с теб, защото ти имаше доста играчки…

– Каква връзка има това?

Жабко ме погледна учудено:

– Знаеш ли, че за първи път задаваш този въпрос?

Учудването в очите му обаче трая само миг и продължи:

– Бедните деца имат малко играчки и се привързват към тях. Ако играчката е само една – някоя парцалена кукла или дървено човече, то със сигурност оживява. Но ако детето е с много играчки, то е задоволено, не се привързва истински към нито една от тях и няма шансовете да я обикне дотолкова, че да я съживи. Детето все иска и иска, и получава нови играчки, а старите отиват в забвение. Играчките на богатите деца са нещастни играчки.

– И как те съживих? – гласът ми беше странно тих.

– Боеше се да ходиш на училище. Оставаше за първи път сам, без родителите си и бавачката си. На майка ти ù хрумна да ме пъхне в чантата ти, за да те успокоя, ако ти домъчнее. Едно от децата в класа ме видя, извади ме от чантата ти и почна да ти се подиграва, че си бебе. Всички се разсмяха, а ти се разплака. За да те унизят още, почнаха да ме дърпат и ми откъснаха едната ръка. Но тогава се изплашиха от белята и ти успя да ме вземеш от тях. Прегърна ме и ми каза, че ще ме излекуваш. Плака чак докато майка ти не ми заши ръката. Оттогава съм жив.

Не ми се връзваше. Защо беше всичко това? Можеше ли една жаба… Жабко… една играчка да знае повече от мен самия?

– Не знам повече от теб – пак бях забравил, че той чете мислите ми. – Смисълът е много прост: когато си говориш с мен, разбираш, че човешката ти логика, разумът ти, ако щеш, са по-слабо оръжие от теб самия, от вярата ти. Вярата, че можеш, че ще успееш, че всичко зависи от теб.

– Приличаш на проповедник.

– Никой вече не вярва в проповедници… Затова тази задача е поставена на играчките. Ти виждал ли си плюшен проповедник с трипръсти ръце?

И двамата се засмяхме. Дребосъка си го биваше.

– И какво? Защо си говоря с теб, като спя?

– Причините са различни.

– Само при теб ли идвам?

– Не, ходиш и при другите си съживени играчки, най-често при една цистерна и един заек.

– И с тях ли си говоря?

– Разбира се. За различни неща. Днес например дойде при мен, защото идваш тук винаги, когато си самотен.

– Самотен ли?

– Да. От дете ти остана този навик. Ти … искаше да се гушнеш в мен още като се здрависахме в началото.

– …

– Но реши да се правиш на хетеросексуален здравеняк…

– Аз съм хетеросексуален здравеняк.

– Така е – ти си самотен хетеросексуален здравеняк, който иска да се гушне в играчката си. И да стиска очи, докато бурята отмине.

– Чул си разправията ни сутринта с Мартина…

– Всички я чухме. И понеже не беше прав, цял ден се чувстваш и виновен, и самотен.

– Скарахме се за дреболия… Но всъщност проблемът е по-сложен.

– Близките хора се карат най-често за дреболии. Но те имат способността да вгорчат живота по невероятен начин. А проблемът ви не е никак сложен. Просто трябва да повярваш, че ще се справиш. Тогава и най-високата планина се превръща в хълм сред полето.

– Така ли? И какво? Ще ми помогнеш ли?

– Аз вече ти помагам. Има с кого да говориш, кой да ти намали притеснението и страховете. Другото зависи от теб.

– Значи трябва да се… извиня на Мартина, така ли? И… да приема нещата такива, каквито са?

– Не беше прав и го знаеш. А дали ще се извиниш е твоя работа. Но животът на двама души е като мост над два бряга. Няма начин само единият да мине по моста и да са щастливи заедно. Трябва всеки да измине своята част и най-добре ще е, ако се срещнат по средата. Честно казано, Мартина отдавна е в твоята половина на моста…

Трябваше ми време да осъзная, че алармата за събуждането звъни. Надигнах се от леглото, изключих звънеца и погледнах към мястото до себе си. Мартина не беше до мен, значи продължаваше да е сърдита. Какъв глупак бях – мълчахме цялата вечер, а вината за караницата беше моя. Само моя…

Зашляпах с босите си крака през стаята и отидох в хола. Мартина спеше на дивана, завита само с шарената ми жилетка. Погледнах лицето ù, отпуснатите ъгълчета на устата ù, детското ù носле, но продължих нататък. Трябваше да стигна до тавана, преди да се събуди.

Исках да намеря любимата си играчка – една плюшена зелена жаба, която влачех непрекъснато с мен като дете. Казвах му Жабко. Не знам как се сетих да го търся, но се събудих с тази мисъл. Щеше ми се като отвори очи, Мартина да види точно Жабко до главата си.

Разбира се, щях да се извиня за караницата, но това беше най-малкото. Всъщност, посланието на Жабко беше по-важното, а Мартина със сигурност щеше веднага да го разбере.

Да, исках да го остави… Детето… Детето ни.

Редактира: Георги Караманев

Публикации:

1. Списание „Осем“ – бр. 3/2013, 2013 г.

Сам срещу своя страх

Валентина Димова

„Дан!“ Хвана го за миг, но го изгуби. Само сянката от косата му, която се разпусна, докато отлиташе, остана в съзнанието ù. Другите бяха наоколо. Дебнеха. Не биваше никой да разбере, че са комбина.

„Дори той не го знае.“

Кей полетя към облаците. Ловците търсеха воини и чудовища, а тя избра гарван. Дан беше сразил дузина троли. Демоните и драконите, паднали в клопките му, бяха двойно повече.

„Ловък е! Може би само аз зная, че е сянка.“

Кей се засмя в себе си. Беше дошла да се избави от страховете си, а се влюби. Разбра го още като видя Дан, още когато усети как той я изпълва. Лекотата на движенията му, тежестта на погледа и цялото противоречие, всичката болка и сила, която излъчваше той, я подчиниха. Беше като събуждане от сън, но с полета от ново раждане.

Дан, с големите тъжни очи и коси, волни като вятър. Дали действително изглеждаше така, или и това беше част от страха?

Гарванът изграчи и полетя над блатото. Сребърното сияние на небето над него беше изпълнено с безразличие.

– Гра, грааа… – Птицата водеше сянката след себе си. Летеше умерено бързо, за да може да я следва.

„Дали все още си мисли, че му бягам? Следва ме, защото вярва, че не искам да го прави.“

Гарванът кръжеше над кафеникаво блатно чудовище с брадавичесто лице. Вонята из въздуха беше по-тежка от жегата, извираща от тинята. Създанието се издигаше на пластове и клокочеше с жабешката си уста.

– Гра!

Сянката нападна изневиделица. Плащът ù изплющя в лицето на чудовището. Блестеше, сякаш бе изтъкан от чиста амбиция. Дан не криеше, че иска да си тръгне като единствен победител.

„Сам на върха. Мъже!“

– Мой е, върви ссси! – изсъска сянката, когато гарванът започна да кръжи над блатната твар и да краде вниманието ù в полза на Дан.

– Ако те дръпне долу, си победен.

– Ще ссстане! – с ирония изрева сянката и зашлеви повторно брадавичестата глава с плаща си. Чудовището залитна. Широката му уста се препълни с кафеникава тиня. Очите му лъщяха с изкуствен блясък, създаден от някого с бедно въображение. Трипръста разплута ръка се подаде от блатото в опит да стисне края на плаща, но сянката се завъртя бясно, изплъзна се и с бръснещо движение потопи нещастния звяр в тинята.

– Едно, две, три…

Сянката се въртеше, тинята под нея кипеше и се вихреше, увличайки всичко наоколо в миниторнадо.

„Няма да се измъкне. Няма да успее за трийсет секунди. Честито отново, Дан!“

Времето изтече. Сянката се издигна, смали се и от нея лъхна хлад. Спря пред гарвана.

– С теб няма да се бия! – изграчи птицата.

– Рано е!

В дълбокото, нейде отвъд деветия кръг на ада, огнен демон плетеше мрежа от мрак и островърхи опашки. Три дръгливи дявола изпълняваха командите му. Сълзите в очите им бяха слузести, като гурелите на болен старец. Гарванът не смееше да помръдне и перце.

„Капан за сенки! Ако хванат Дан, няма да се измъкне. Мракът, опашките и дяволските сълзи… Ще си задава въпроси, а отговори ще са греховете му. Ще гори! Демонската мрежа ще го накара да си спомни всяка болка, всеки срам, докато не изпие и последната капка надежда в него. Ще бъде сразен в играта, но и съсипан отвън. Защо е избрал да е сянка?“

Кей спря поглед върху грамадния задник на демона. Разплут, обагрен в алената светлина на пламъците, той все пак не се различаваше много от човешко седалище.

„Самодоволен шишко, който си хапва бекон на закуска?! Личи си какви сме дори в страха, нали?“ Тъгата я изпълни. Никой не можеше да се скрие. Каквото и да говори, както и да се преобрази. Водачът на демона беше разбрал, че тя помага на Дан. Капанът за сенки можеше да се разкъса само от птичи клюн.

„Иска да ни победи с един удар. Да не би да не знае, че е прекалено тъп за двама като нас?“

– Убийте сянката! – изрева демонът с гласа на дет метъл вокал. Ревът избухнав стомаха на Кей. Тя излетя панически. Дан трябваше да е наоколо. Явно беше решил да нападне пръв.

Кей летеше нагоре, но не откри светлина. Беше в нечий страх, отново. Защо момчетата свързват кошмарите си единствено с демони и чудовища? Единствено с мрак?

Гарванът кацна на черен клон. Огледа се. Беше в мъртва гора от катран. Единствената светлина бе приглушеното сияние на клоните. Лъскави, гладки, като от стъкло.

„Първо да го хванат, тогава ще го измъкна!“ Кей се уплаши от мислите си. Дан не знаеше какво е видяла в очите му. Той беше тук, защото бе стигнал ръба. Пределът на възможностите си да изтърпи и понесе. Играеше, за да се изправи пред своя най-голям кошмар, като пребори страховете на другите.

„Това е идеята, но сега се дърпа. Няма да победи сам себе си, но би ли го направил заради друг? Би ли се жертвал, или очаква жертва?“

Дан не предполагаше дори че знае името му. На старта той не беше сянка. Изглеждаше като архангел без криле. Висок, изпънат, влудяващо елегантен в кожения шлифер и с разпуснатата до раменете коса.

„Гарванът!“

Може би наистина ù хрумна, като го видя.

Някой изпищя. Дълбоко под нея, крясъкът се повтори, тържествен и пронизителен.

Кей полетя натам. Този измислен ад от изкуствени сини сияния и неравни пещери, осеяни със сталактити, ù даваше спокойствие. Стомахът ù гореше, но така приятно стопляше сърцето ù този огън. Летеше към някого. Бързаше, за да принесе полза.

„Пленен архангел! Поне съм от добрите.“

Първо видя огнения демон. Рогата и ръцете му горяха във виолетови пламъци. Пищеше от задоволство, а в сиянието на пурпурната му светлина потрепваше мрежата от дяволски опашки.

Светкавица разпра стомаха ù. От тук не виждаше Дан, но знаеше, че е там.

„Дръж се, тук съм! Изгубиш ли, излизаш от играта.“

А там, навън, не можеше да го открие. Не можеше да го спаси.

„Дан!“ Тя беше прелетяла покрай ревящия демон и се шмугна в тъмното, през една от дупките на мрежата. Сянката се стресна. Дръпна се към стената и се смали. Усетила слабостта му, Кей също се присви.

„Не преминавай ръба! Не се предавай, Дан!“

– Ще те измъкна, той не ме вижда – прошепна Кей.

– Не моля зсса помощтсс – изсъска сянката. Гарванът кацна на пода. Гневното отчаяние в гласа на Дан изяде надеждата в сърцето на Кей.

„Омразата е по-добър стимул за живот от отчаянието – сети се тя. – Ще те накарам да ме мразиш! Трябва да оцелееш!“

Гарванът започна да кълве свръзката на мрежата с камъка. Беше нещо меко и вонеше на развален пластилин. Поддаваше лесно. Кей се зарадва, че Дан не слезе в ниското, за да спори с нея.

„Никой не позволява да бъде спасяван, но му харесва. Би ми харесало, ако някой спаси мен.“

Човката чоплеше и отлепяше вонящата смес с усилие. Напрежението се спускаше чак в стомаха на Кей.

„Защо боли, като не съм аз?“

Мрежата беше отлепена достатъчно, за да може да се мине под нея, но сянката още стоеше залепена за стената. Гарванът се издигна безшумно. Сега видя, че Дан почти го няма тук. Беше се превърнал в тъмно облаче, а въздухът в него трептеше от напрежение.

– И теб ли те боли? – прошепна Кей. – Мрежата е плетена за сенки, наранява ли те?

– Изссгаря ме! – изсъска с гняв сянката. Гласът ù беше толкова немощен, че Кей улови емоцията само със сърцето си. Пламна отвътре. Гореше и се молеше да продължи да гори. Беше щастлива дори в болката, ако я споделя с Дан. Вярваше, че това ще го задържи жив. Ще му даде сили поне да оцелее.

„И иска, и не иска да свърши. Сякаш би го приел, ако е свършек отвън.“

– Стой тук! – прошепна Кей. – Ще отлепя цялата мрежа. Само се дръж!

Гласът на сянката изсвистя, но твърде тихо, за да бъде чут. Кей усети вибрацията на думите. Дан не искаше тя да му помага, но ù благодареше, че го прави.

Гарванът кълва, докато човката му се изтъпи. Не поглеждаше колко работа е свършена, нито спираше, за да отдъхне от болката. Изграчи гротескно миг преди мрежата да се срине. Демонът се хвърли към нея.

– Бягай! – изграчи повторно гарванът и отлепи последната опашка. Мрежата се стовари върху демона. Той изрева и изригна в пламъци. Гарванът се понесе нагоре, извърнал глава, за да провери следва ли го сянката. Пърхаше зад него и вече се виждаше по-ясно. Летяха бързо, а огънят на умиращият демон нямаше власт да ги догони.

– Сам се запали. Свърза злото си със страховете, заложени в мрежата. Грозна смърт.

– Благодаря, пич, но не бива да ми помагаш повече. – Тънка усмивка освети полупрозрачното лице на Дан.

„Когато се визуализира, е… вълшебство!“

– Аз… не съм момче – изграчи Кей, преди да отлети.

Тя летеше с пера в косите. Тялото ù, облечено в черна перушина, се носеше плавно във въздуха, като рибя опашка във вода. Превъплъщението ù хрумна, когато видя Дан да визуализира сянката си. Той имаше бурно въображение. Цветно и богато на емоции, като от добра кинолента. Правеше небесния хоризонт лилав, осветяваше мрака със зелено сияние. Дан си играеше с всичко, дори с чудовищата, които изхвърляше от играта, елегантно, но и безкомпромисно. Да го наблюдава беше чувство, за което няма измислена дума. Все едно да се заредиш с енергия, за да можеш по-късно да светиш. Дан не изглеждаше като момче, което можеш да поискаш или да притежаваш. Той беше от редките хора, тези, които отнасяш в сърцето си, за да ти напомнят, че си се докоснал до нещо изключително. Да изпълват със смисъл думи като „обич“, „съпричастие“…

„Не си тук, за да играеш, нали? Това си ти!“

Кей летеше в неговия страх, ала за нея той не беше страшен. Виолетовото небе ù даваше сигурност. Призрачните сияния от скалите, които мъглата пропускаше, внасяха коледна святост в душата ù. Дан беше избрал тъмнината за своя страх, но тя не беше мрак, като при другите момчета.

СССС – сам срещу своя страх. Психолозите препоръчваха точно тази игра, ако искаш да се избавиш от собствените си кошмари. Твърдяха, че застанеш ли срещу чудовищата на другите, ще откриеш своето. Ще го победиш.

„Трябва ми твоя страх, Дан! Искам само него, преди да отлетиш по пътя си. Свободата ще ти отива.“

Кей притвори очи. Някой летеше редом с нея. Изпревари я, но сърцето ù остана спокойно.

– Пазачът на нощта е мой! Няма да ми помагаш. Ако го искаш, вземи си го с дуел. – Дан изскочи срещу ù, визуализиран наполовина. Черният му шлифер се вееше зад него, като перата ù. Държеше дълъг меч, оголен и насочен към гърдите ù.

– Няма да се бия с теб. – Кей търсеше очите му в двете дупки мрак, които зееха сред въздушното му лице.

– Намери си екзекутор преди финала. – Той свали меча. – Защото аз ще се бия за победа.

– Ще победиш ли, ако убиеш моя страх? – Кей визуализира тънък меч и разсече с него въздуха. В далечината се появи виенско колело, откъсна се от основите си и се затъркаля, пръскайки светлина и призрачен звън. Оръжията им се кръстосаха.

– Ще бъдеш ли победител, ако убиеш страха на някой друг? Кой ще победи страха на победителя?! – Тя нападаше и с острието, и с въпросите си. Мечовете се кръстосваха, телата се носеха във въздуха, а покрай тях се появяваха сгради, магистрали, увеселителни паркове. Кей обичаше да има светлина.

Дан посрещаше ударите ловко, отблъскваше ги и се превърташе с лекота. Не говореше, само се усмихваше питащо. Тези въпроси негови ли бяха или нейни?

– Най-добрият ловец си, но защо? Ти не искаш да пребориш страховете си? – Кей се спря задъхана. Яростта ù угасна в мига, в който усмивката му се свлече по лицето и се обърна, превръщайки го в тъжна маска.

„Не страдай! Визуализирай го, каквото и да е, аз ще се бия с него до смърт!“

– Искаш да знаеш, че и другите ги е страх. Избавяш ги от кошмарите им. Силата си ли доказваш? – този път питаше по-смирено. – Права съм, затова мълчиш?

– Мисля. – Дан се опита пак да се усмихне. Устните му образуваха права линия върху призрачното лице. – Благородна мисия ми приписваш. Не ми подхожда.

Той прибра меча си или просто го остави да изчезне под шлифера, който сега се развяваше на парцали и избледняваше в облаците зад него.

– Забравяме за тази среща. Аз поемам Пазача на нощта, ти си търсиш някой друг.

– Финалът е наш! – изграчи Кей, превърна се в гарван и отлетя.

Базилискът беше последната жертва на Кей. Когато не воюваше с Дан, ловкостта ù стигаше неговата.

„Той уби повече. Знае, че нямам шанс срещу него.“

Кей визуализира панаир в мрака. Виенско колело, детска въртележка, люлки и стрелбища плюс няколко караванки за крем и захарен памук. Въздухът оживя и замириса на детство. Тя не бързаше да срещне последния ловец. Усещаше го вътре в себе си, но се боеше да наднича в очите му. Познаваше го, а той не искаше това.

„Разкрих те, нося те в себе си… май ще трябва да ме убиеш!“

Кей плуваше в космична тъга. Мракът край нея се сгъстяваше, панаирите се разтвориха във въздух, зареден с тревога.

– Страхът му не е тук. Дори да можех да го победя, няма да му помогна. Кошмарът му ще оживее. Ще го отнесе със себе си – мърмореше си Кей, за да не се оглежда. – Ще му го кажа! Той не визуализира страха си, а своя герой.

– Обсъждаме вариант, в който ти си победител?! – Дан изскочи иззад нея и се усмихна почти цинично. Тъмнината се разми в приглушена зелена светлина. – Няма такъв, момиче! Ще те избавя от кошмарите ти. Връщай се в леглото и спи спокойно!

Той нападна. Сега мечът му беше голям и тежък. Тя го спря с щит и едва тогава визуализира свое острие, приличащо на бокен. Кръстосаха оръжия. Въздушните им лица бяха едно срещу друго, като мечовете.

– Обичам те, Дан!

Той отскочи назад.

– Какво правиш? – В уплахата си се визуализира почти напълно. Беше архангелът.

– Знам името ти и… те обичам – повтори Кей. Въздухът вибрираше от страх, който се просмукваше в цялата ù същност. Кей натежа от тъга и отрицание. Не бяха нейни, затова я болеше двойно повече.

– Не знаеш нищо зсса мен, щом пробваш ссс това – изсъска Дан и нападна отново. Мечовете зазвъняха из въздуха. Той настъпваше, удряше безпощадно, а тя едва успяваше да се пази.

– Мрази ме! – извика Кей.

– Млъкни и се бий!

– Не можеш… да ме убиеш… Дан. – Тя отстъпваше и се защитаваше. – Страхът ми… го няма. Обичам! Каквото и да правиш… аз ще те обичам. Ще го усещаш. Само понякога. Само когато… си сам.

– Не говори! – Той се превъртя срещу ù, настигна я и мечът му се стрелна към гърлото ù.

– Мрази ме! – Тя отби удара. – Мрази тази игра… всичко… свързано с мен.

Тя се издигна нагоре. Той я догони. Нападна, но бокенът пак спря широкия му меч.

– Стигни до своя страх, Дан! Ще го победиш отвън.

– Теб ще убия тук и сега.

– Но ти ще живееш. – Тя се засмя. Превърна се в птица и полетя над него. – Аз ще избледнея, ще изчезна от съзнанието ти. На моето място ще се появи празнина. Някой ден, някое хубаво и добро момиче ще я запълни.

– Млъквай! – изрева той и запокити меча си подире ù.

– Омразата превръща очите ти в звезди. Как ли ще е с любовта?

Кей се спускаше надолу. Тялото ù тежеше като залято с катран, но в душата ù беше леко. Духът на Дан вибрираше от омраза, но в сърцето му се бе прокраднало атомче любов.

Очите му угаснаха. Превърнаха се в черни дупки и започнаха да поглъщат материя. Около двамата се изви въртоп и ги запрати някъде надолу.

Не беше падане, а завръщане. Босите крака на Кей докоснаха студен теракот. Тя се огледа.

Беше в просторна празна стая. Пред нея стоеше Дан. Визуализиран напълно, той отново приличаше на архангел. И двамата бяха голи, но никой не извърна лице. Гледаха се в очите.

Реми.

Редактира: Калин М. Ненов

Разказът се публикува за първи път.

Илюстрация: Весела Кучева

Модерно фентъзи

Ана Хелс

В днешно време авторите толкова много експериментират с жанровете, омесват героите си и се опитват да се противопоставят на нормалността на ежедневието, като хем копират, хем изменят реалността в творенията си, че е безкрайно трудно на един читател, редактор, че даже и издател да намери точно име за поредното свежо попълнение в редиците на фентъзито. И така се заражда универсалният термин „модерно фентъзи“ – толкова новаторско и провокиращо всичко съществуващо досега, че само и единствено табелката „Ново“ може да подготви – донякъде – невинните читатели, предупреждавайки ги да отворят сетива и умове и да възприемат думите без предубеждения и очаквания за принадлежност към жанр, стил или дори вид текст. Трудно, но толкова предизвикателно. А аз така обичам размахания високо пръст „Осмели се“, че ми е невъзможно да не се опитам да обясня необяснимото.

Една от най-ярките нови вълни в модерността е тъй непреведимият ню уиърд, или „Толкова сме нови и странни, че ще ни четете на един дъх и след това ще си блъскате ума с часове в опит да проумеете какво точно сте прочели, в какво точно сте се влюбили“. Като след среща с изумителен представител на интересуващия ни пол, който е толкова неортодоксален индивид, че ви отвява за един разговор време от всички вярвания и аксиоми на ежедневието. Определения на жанра – колкото и читатели, което значи окуражаващо много; аз бих казала, че това е реалността, пречупена през призмата на недействителността в достоверно отражение на невъзможното, странно-вълнуващо и непредвидимо-непокоряващо се на обичайните постулати и въобще предизвикващо реакции дори и в най-обръгналите на авторско оригиналничене читатели. Достатъчно е да посочим имена като Чайна Миевил, Jeff VanderMeer и Паоло Бачигалупи, за да подскажем за какво богатство на идеи и странности става въпрос.

Друг ръкав на преливащата река на модерността във фентъзито е лошото дете на жанра – ърбън фентъзито („градското“ фентъзи), обичайно, но не съвсем заслужено свързвано основно със спънати подрастващи кифли, влюбващи се в слънценосни вампири или обезкосмени върколаци, атлетични феи или нещо друго неестествено, дълговечно и много готино според стандарта на хормонален тийн с проблеми в училище и с майка си. Жанр, израснал от мрака на комплексите и мокрите сънища на съзряващите ни наследници, който напоследък се извращава в разни сиви варианти, където свръхестественото отстъпва на обичайно най-интересуващото милионите самотни читателки: яките принцове с пари и работещо либидо. Но да не пристъпваме през тъмните двери на порното за мамчета и да се извисим над нивото на паранормалните романси, фентъзи чик-флика и безцелното пуцане по вампирски изчадия, за да стигнем до приятния ърбън, където зрели индивиди срещат свръхестествени същества и разкриват една врата към потенциално възможното, но несъзряното, разширявайки мирогледа и превръщайки срамното удоволствие „аз чета фентъзи“ в гордост „аз чета качествена литература“. Голяма част от нещата на Нийл Геймън, Клайв Баркър, Джим Бъчър и Саймън Р. Грийн, та дори и Питър С. Бийгъл, бих осветила ярко като примери за качествено слово, всепокоряваща по логически магия и човешки подход за оцеляване сред привидно нечовешкото стълпотворение.

Сред новите жанрови експерименти е нужно да споменем и мистичното фентъзи, акцентиращо на преживявания, близки до духовно откровение, обогатявайки, замисляйки и подтиквайки към промяна на ежедневието заинтересования читател. Посягайки към привидно лек жанр, тук получаваме не само добър текст, но и послание. Някои го наричат и магически реализъм, макар че аз свързвам този термин основно с латиноамерикански имена като Борхес, Кортасар и Гарсия-Маркес, или ако мога да перифразирам великия Джийн Улф: магическият реализъм е жанр, запазен само за хора, пишещи, мислещи и дишащи на маготворен горещ испански, а не на класически хладен английски. Други го виждат като духовно, спиритуално, ню ейдж фентъзи, почти религиозно неортодоксално, където духове, призраци и есенции на предци водят живите си спътници към правилния изход от човешкия лабиринт на съществуванието, помагайки им да оставят своята лична следа и да научат своя кармичен урок. Заинтересованите е добре да потърсят повече за имена като Wendy Gillissen, Catherine Stovall, Marc Carver – има учудващи попадения, за които много страни и пазари още не са съвсем дорасли.

Модерното фентъзи отразява новото, нужно на новите хора, с новите мечти, новите идеи и новите тегоби. Невинаги е правилно разбрано, но обичайно се дискутира с плам, който рядко някое по-класическо едностранно произведение би могло да събуди в своите горди читатели. Светогледите ни се нуждаят от сериозно разширяване и премоделиране, а какъв по-добър начин за това от потапянето в алтернатива на реалността, родена в зората на новото различно?

Ето малко помощен материал, който да ви вдъхнови и да ви даде още един подход към жанра:

- Modern Fantasy

- Modern Fantasy: Or How I Learned To Stop Worrying and Try New Genres

- Things I Like about Modern Fantasy

Препоръчваме ви и:

„Верблюд“ – разказ от Йордан Радичков

„Приказка за непобедимото Добро“ – роман от Николай Светлев

„Рикошет“ и „Няма нощ без мрак“ – новели от Янчо Чолаков

„Полумитични, вехти неща“ – разказ от Мария Спирова

„Мина, магиите и бялата стъкленица“ и „Мина и магията за предсказание“ – романи от Весела Фламбурари

„Орис“ – новела от Александър Бакалов

„Играта“ и „Аурелион: Вечният баланс“– роман и трилогия романи от Светлини сред сенките

„Дончо, Страти и аз“ – разказ от Ценка Бакърджиева

„Ръцете ми да те“ – разказ от Борея (Борислава Славеева)

„Правосъдие“ – разказ от Евгени Филипов

„Приказки за Юнаци и злодеи: първи“ – съавторски сборник от Калин М. Ненов, Princess Ze'Anaeh, Ейндж, Dante Lee Heat, Светличе, Atriell, Борея и Саша

Елфическа песен

Елена Павлова

– Ще закъснееш за училище!

Отворих мрачно едното си око. Училище!

– Ставай, поспаланко! Ако се помотаеш още малко, аз ще закъснея за работа!

Това вече беше силен аргумент. Седнах в леглото и се втренчих в прозореца. Ярък слънчев ден, сияен като че ли е юли.

– Хайде, Без!

– Добре де, идвам!

Навлякох си дрехите, натъпках в сака няколкото нови разработки за „Шадоурън“ и се прехвърлих в кухнята. Не обичам да ползвам краткия път – все едно пропадаш в нищото и после ти се повдига – но когато татко бърза за някъде, по-добре и ти да си бърз.

Седнах на масата тъкмо навреме – той влезе, пристягайки вратовръзката си. Погледна ме изпитателно, прехвърли пред мен чинията с палачинки и чаша мляко и се настани пред собственото си кафе.

– В събота сме на ритуал, нали не си забравил? – подхвърли и си взе препечена филийка.

Кимнах и забих зъби в палачинката си.

– Няма да е зле да си преповториш песните.

– Няма да пропусна – изсумтях с пълна уста.

– Не мислиш ли, че напоследък загърбваш националното си наследство? Леля ти каза миналата седмица, че…

Тръснах гневно глава. Лелите ми са ужасни. Всяка ваканция трябва да ходя там. Събират ни десетина хлапета в старата къща. Песнопения, билки, дребни магийки, стрелба с лък… пфу! Национално наследство! Ако слушаш лелите ми, все едно живеем в книгите на Толкин! Истината е, че никога не сме строили приказни градове насред омайни лесове и се крием сред хората като мишоци…

– И си оправи ушите! – добави баща ми.

Сега вече се изчервих. Обикновено тази подробност не я забравям. В това отношение лятото ми влияе много зле – а с татко се върнахме преди три дни! Промърморих заклинанието и си вдигнах за всеки случай косата:

– Как е?

– Добре – той кимна. – Но можеше и да не забележа…

– Ако ми растяха бивници в устата, нямаше да го пропусна! – изръмжах.

Той ме изгледа укорително. Специалист е по укорителните погледи. С тези сини очи като диаманти може да те замрази на място без дори да повиши тон или да му се яви бръчка на челото.

Захапах втората палачинка. Наистина щеше да е глупаво да тръгна да се разхождам с острите си уши. Най-много някой от дружките да ме попита защо съм се маскирал и кога ще си сложа обеца и горе на върха, но…

То е като да си се родил сърдечноболен или със сакат крак, или кутсузлия. Татко често ми го напомня, когато съвсем ми падне настроението. Би могло да е много по-зле – все пак не ни растат косми по пълнолуние и не ни стърчат зъби от устата. По повод това вече татко казва, че… е, ако изобщо съществуват орки, надали бивните им са по една педя дълги, по-вероятно просто са им криви зъбите. Приказките преувеличават.

Но това, нашето, си е така. Някои се раждат с повредена сърдечна клапа, други страдат от спина бифида, трети са аутисти. Ние пък сме елфи.

– Готов ли си?

Кимнах.

Винаги се чувствам малко глупаво, като ме кара с колата. Училището е на десет минути пеша; обикновено си ходя до там, само зимно време, когато е много студено, чакам да мине автобусът. Но от време на време татко го огрява доброто настроение и ме вози. Той е директор в банката – мнооооого перспективно място за елф, боже господи! – тъй че имаме огромна масленозелена кола, чийто двигател мърка като тигър. А докато сядам на предната седалка, почвам да се чувствам наистина глупаво: лукс, аромат на хубава кожа, тъмнозелени тапицерии, лъскави стъкла и вътре аз, с все оръфаните дънки и рошавата си грива.

Спряхме на две крачки от входа.

– Успех! – татко ми кимна и плавно се включи в движението. Махнах му за всеки случай.

На току-що освободеното място влезе някакъв стар буик. Скоро щяха да започнат часовете, тъй че наоколо течеше забързан поток ученици. Направих две крачки, но спрях. Вратата на буика се отвори.

– Пази се! – каза тихо, но ясно женски глас.

– Да, мамо, ще внимавам! – отвърна друго тихо гласче и от задната седалка се измъкна едно момиче.

Не знам защо шестото ми чувство се раздрънчава като повредена китара от време на време. Не бих я погледнал втори път без боцването му – беше дребна, безлична, слабичка и някак твърде бледа, с къса подстрижка като на току-що уволнен от армията пехотинец. Носеше протрити джинси (малко големи за нея) и торбеста тишъртка. Най-обикновено момиче. Издърпа оръфана торба от седалката (явно шита от стари джинси; много оригинално, няма що!) и само за момент мярнах ръбчето на корицата на „Шадоурън“, второто издание.

Свих рамене и понечих да отмина, но проклетото шесто чувство продължаваше да вибрира някъде в главата ми. Предадох се и приближих момичето, което още се оглеждаше с торбата в ръка.

– Здрасти! – рекох кротко. Де да знам, с шлифера, меките ботуши до коленете и тупираната грива можеше и да я стресна; а не исках.

Тя ме погледна, усмихна се – очите ù бяха бледокафяви, а усмивката хубава – и отвърна:

– Здравей! Май твърде много обичаш „Шадоурън“?

– Вярно е! – аз също се ухилих. – Нова си тук, а?

– Да, засега съм пробно. До Коледа. После ще видим. Сета.

– Елфа – посегнах и взех галантно торбата. – Е, ще влизаме ли? Каква ти е любимата роля?

– Декър! – тя свенливо се усмихна. – Нали имате клуб?

Татко казва, че е проява на лош вкус, но в училище ме наричат Елфа. Заради „Шадоурън“. Това ми е любимата RPG. В клуба понякога водя игрите – имам си, скромно казано, божествено дар слово – но предпочитам да се явявам в облика на един герой. Моя собствен. Това е единственото място и време, където мога да съм истински елф. И да правя каквото обичам. Елф-магьосник на име Безар, това съм аз. В „Шадоурън“, де. На живо само се обличам като на картинката от наръчника. Забавно е да се правя на фалшив елф. И мацките си падат.

Като я гледах, и Сета не правеше изключение – зяпаше ме с ей такива очи.

Усмихнах ù се и я поведох към училището.

Така се запознахме. Същия следобед, след часовете, я представих на останалите рънъри. Идваше от Денвър. Беше си подготвила входяща история за героинята и ми хареса – не създаваше ново лице; явно от години си играеше с образа на С.Е.Т.И, орк. Е, С.Е.Т.И. провалила операция и я подгонили. Тъй че ето я при нас, без пари, без препоръки, без връзки. Супер!

– Не съм играла почти година! – призна откровено. – Там, където бях напоследък, нямаше много желаещи. Но съм изяла с кориците всички ръководства и си преигравах сценарии сама. Ще ми бъде много приятно, нали разбирате, да има с кого…

Наистина беше поизгубила тренинг, но се оказа пъргава в главата и пълна с идеи. В крайна сметка я поканих на пица и да си поприказваме.

– Защо орк? – попитах я между другото, докато допивахме колите си между надраскани на салфетки карти и схеми.

– Защото не можеш да оцениш един орк само защото е хубав – отвърна тя незабавно. – Нали разбираш, ако играеш елф или дори обикновена жена, останалите автоматично приемат, че тя е красива; трябва да я опишеш наистина грозна и пак няма да го усетят. С орките не е така.

– Не съм избрал елфа заради красотата! – възразих аз.

– Избрал си го заради себе си – съгласи се тя. – Приличаш на елф, не си ли се замислял? Щеше да приличаш дори и без да се маскираш специално. Както и да е, не е само това. Homo Sapiens Robustus са яки и силни, имат по много деца… но живеят кратко. Това ме устройва. Нали разбираш, искам С.Е.Т.И. да умре от старост!

– Съмнителен вариант – ухилих се аз.

– За елфите да.

В наръчника на „Шадоурън“ пише, че елфите откарват по няколко столетия, джуджетата – до стотина години, хората – средно до 55, а орките – 35-40. Не е много, като се замислиш.

След пицата я изпратих до тях. Исках да видя записките ù от предишните игри на С.Е.Т.И., за да знам какво да вметна в поредния сценарий, когато аз водя. Забравих за това обаче още като влязохме в къщата. На стената, точно срещу вратата, беше окачена голяма картина: бряг на езеро по залез. Целият хоризонт нашарен в пурпур и мед, водата – с цвят на кръв и карамел, а люшнатата туфа тръстики бе като обляна в течно злато. Изглеждаше толкова истинско, че ми се стори, че е достатъчно да протегна ръка и слънцето ще се стече по пръстите ми.

Досущ като елфическа поема.

– Аз съм я рисувала – каза Сета. – Миналата година. Какво ще кажеш?

– О, ами… – преглътнах. – Защо не си в специализирано училище?

– И тук ще ми бъде добре! – тя се засмя.

Беше събота. Излежавах се, зазяпан през прозореца. В събота татко не мъчи печката, а отива до пекарната и купува френски кроасани. И той не е на работа, така че закусваме заедно. Най-често е досадно, той настоява да говорим за елфическото в нас… Така че не ми се ставаше.

Усетих му магията как ме проверява буден ли съм. Когато се увери, извика отдолу:

– Имаш поща!

Сигурно беше нещо важно, щом използва магия. Надигнах се.

Хората ни смятат за магически същества, макар че да си елф според мене по-скоро е нещо като да си заклет вегетарианец или на безглутенова диета. В смисъл че някои зеленчуци не ги ям и някои цветя не ми понасят. Е, всеки си носи кръста, както казват човеците. Пък и може би нашите магически способности са по-свестни от тези, приписвани на вампирите и върколаците. Тъй де, предпочитам не да хапя хората, а да мога да се любя с тях като елф (тоест божествено – така твърдят татко и лелите ми). И да имам истинско поетично дар слово. Омир е бил елф, честна дума! Като мен. Е, имаме и други, истински магии. Не са кой знае какво – малко прескачане на разстояние, малко прехвърляне на предмети, подобни неща. Четене на мисли на дребно, да можем да си оправим ушите, да познаем какво е времето утре… Само дето истинските магии са изтощителни, затова трябва да си маскирам ушите всяка сутрин. И затова ги ползваме само при важен повод.

Надвесих се от стълбите:

– Има ли кроасани?

– Да, разбира се! – Татко се засмя. – Идваш ли?

Пликът до чинията ми беше бял и най-обикновен на вид. Но адресът… Първо си взех кроасан и после го отворих.

FASA Corporation

Уважаеми господине,

Късите Ви разкази оставят приятно впечатление. За съжаление, не се интересуваме от подобен вид творчество. Смятаме обаче за възможно някои от засегнатите в тях теми и концепции да бъдат разработени до размерите на роман. Бихме желали, ако този вариант Ви устройва, да ни представите подробна разработка за подобно произведение и при евентуално одобрение от страна на редакционния екип, можем да сключим договор с Вас.

Няколко секунди сляпо се взирах в текста. Разказите ми не ги интересували. Но искат да поръчат роман. Господи, никога не съм се залавял с голямо произведение!

Ръцете ми се разтрепериха и бавно оставих писмото на масата.

– Нещо лошо? Поредният отказ? – баща ми ме погледна изпитателно.

– По-лошо. Искат ми концепция.

– Та това е чудесно!

– Мислиш ли? Дали мога да напиша роман?

– За бога, ти си елф! – Tатко небрежно ми разроши перчема. – Няма ли да идеш да се похвалиш на приятелката си?

– Щяха да ходят до Денвър, доколкото знам. При баща ù.

– Нали не излизаш с нея?

– Татко! – Езикът ме досърбя да изтърся някоя глупост, но се сдържах. – Просто приятели сме.

Няма да кажа, че със Сета бяхме станали неразделни, макар че прекарвахме изключително много време заедно. Поне четири-пет следобеда седмично обаче си гостувахме, като гледахме да редуваме къщите – да не се сърдят родителите, пък и да не се чувства някой от нас постоянно на свой терен. Не, не бяхме интимни приятели – нищо подобно. Бяхме партньори и съратници. Когато намериш някой, който все едно е другата половина от теб, хич не те интересува полът му. Или расата. Просто бяхме много пасващи си половинки.

– Нормално е да излизаш с момичета – баща ми се наведе напред. – Бих предпочел около нас да имаше подходящи елфи, но поне през лятото виждаш достатъчно…

– Да, да, моля ти се! – махнах с нахапания си кроасан. – Тази лекция я знам. Елфите не бива да се хабят с обикновени хора, защото те не са като нас. Няма да разберат дара, който притежаваме. Няма да разберат нас самите. Не биха могли да имат деца от нас. Освен това дългът ни е да продължим поколението, та значи, като му дойде времето, ще се оженя за някое хубаво елфическо момиче. Знам си урока, казах ти. Много ясно, че ще излизам и с човеци, пък ако ще и да е само за компанията. Но Сета е нещо съвсем друго.

За него това приключваше въпроса. За мен – не съвсем. Знам, че съм елф. Не много красив по стандартите на елфите, може би, пък и наистина човешките жени не ме интересуват – вярно е, че се срещам с достатъчно елфически момичета при лелите си и вече съм установил каква е разликата. Но не мога да си затварям очите. Знам как ме гледа Сета. О, да, тя е много приятна и възпитана и никога не ми е досаждала. Но мога да се досетя за какво мечтае вечер, притиснала възглавница към гърдите си. Страхувам се, че в крайна сметка заради това ще изгубя най-добрия приятел, който съм имал някога. Защото някой ден ще стигнем и до този въпрос… Но не сега.

– Уби ми апетита – промърморих и пуснах недоядения кроасан в чинията си. – Ще ида да звънна на Сета.

Майка ù вдигна при второто позвъняване.

– Здравей, Безар! – харесвам гласа ù, топъл е все едно летен дъжд. – Сета тъкмо се чудеше дали ще си свободен днес. Отложихме пътуването за другата седмица, баща ù бил зает.

– Чудесно! – засмях се. – Всъщност, ужасно… О, може ли да дойда? Сега, веднага?

– Заповядай. Ще ù кажа.

Спогледахме се с баща ми, забърсах си шлифера от закачалката и излязох.

Сета беше в таванската стаичка, която беше превърнала в свое ателие. Рисуваше портрет на орк – най-вероятно тъкмо С.Е.Т.И.

– Мислех си за ново приключение – каза, без да оставя палитрата. – Нали се сещаш за онази история с кредитните кодове в Матрицата?

– Какво ще кажеш да го обърнем на роман? – отвърнах и я прегърнах през раменете. – Имам една добра новина.

– Например?

Показах ù писмото.

– Боже господи! – тя се засмя, обърна се и ме целуна по бузата. – Не мога да повярвам! Велик си!

– О, да, почти. Само дето адски се страхувам. Не съм писал толкова голямо нещо.

– Не можеш да кажеш, че нямаме материал! Даже ще ти помагам, ако нямаш нищо против.

– Нали затова съм дошъл?

– Добре тогава! Само да довърша тук… Ще слезеш ли да кажеш на майка да сложи кафе? Ще ни трябва, ако ще правим концепция за роман.

Кимнах и я оставих да нанася полутонове на единия щръкнал бивник (кривия) на С.Е.Т.И.

СЕНКИ В ЛЕДА – концепция

БЕЗАР ГОЛДЛИЙФ

„Некрономикон“ – магьосническо свърталище, бар за западнали шадоурънъри. Елфа се навърта там и разсъждава за фактите от живота, които не са особено приятни. Влиза С.Е.Т.И., орк, която обявява, че търси опитен маг на процент от задача. Елфа е единственият, който е достатъчно зле, за да се съгласи да работи за заплащане някъде в бъдещето. Така съдбата събира двама представители на традиционно мразещи се раси, които временно сключват примирие…

Към средата на октомври отсъствах от училище за два дни – с татко ходихме до Чикаго да подпиша договора за „Сенките“. Когато се върнахме, досадните дъждове и хладното време бяха отстъпили на циганското лято и то се проточи чак до края на месеца. Водех Сета в парка почти всеки следобед. Опъвахме старото одеяло за пикник встрани от пищящите дечица и разпръсвахме схеми и карти по него. Знам, че с моята книга ù пречех да рисува – майка ù няколко пъти го намекна – но никога не съм очаквал, че писането, планирането и правенето на един роман ще се окаже толкова трудна работа. А и се забавлявахме чудесно, след като веднъж напипахме ритъма.

Поне в първите петдесетина страници, през които изпълненото с взаимни подозрения партньорство на С.Е.Т.И. и Елфа постепенно намираше обща почва. След това…

– Мисля, че трябва да махнем алармата – заявих намусено.

Огледах още веднъж бележките ни и грубите скици, които Сета бе надраскала, докато обсъждахме сцената. На последната рисунка нашите двама герои надничаха през шубраците в запуснат двор на старовремска къща, малко след като С.Е.Т.И. беше хакнала компютърната система на имението, а двама орки от бандата ù бяха прерязали жиците. Елфа на свой ред бе свалил магическите защити. По план оставаше сензорна аларма с независимо захранване, която можеше да спусне блиндираната врата на кабинета на собственика и да ни попречи да измъкнем „автентично вещерско кристално кълбо“, както го описваше поръчката на С.Е.Т.И.

– Трябва да махнем алармата – повторих. – Прекалено сложен капан си спретнахме, няма как да я обезвредят!

Бяхме го измислили кодът да се вкарва отвън – вече изпълнен етап, благодарение на декърските умения на орката – но самата аларма да се обезврежда чрез реално натискане на копче вътре в кабинета. Е, в реалността бих могъл просто да се прехвърля дотам… но „Шадоурън“ не описва такава вродена способност на елфите, а по подразбиране алармата би засякла директно магическо въздействие.

Сета огледа внимателно скицата си и боцна пръст в лазерните лъчи, преплетени върху отворения прозорец на къщата:

– Оттук копчето е по права линия.

– Е, и? – вдигнах вежда. Тя продължаваше да се взира в листа, прехапала ъгълчето на долната си устна. Настоях: – Дори ако приближиш плътно, това са си десетина метра, с пушка най-много да повредиш механизма!

Сета поклати глава:

– С пушка не става, но можеш да го уцелиш със стрела. Като се сложи на върха ù дъвка…

– Елфа сигурно си носи лъка в задния джоб, а?

– Достатъчно е да има тетива – отвърна тя разсеяно, сякаш вече приключила с тази задача. – И бездруго вече е задействал магия за точност, все ще улучи копчето.

Тетива, мътните го взели.

Сета най-сетне ме погледна, надигна се на колене – топлите ù кафяви очи се озоваха на една педя разстояние от лицето ми – и колебливо докосна връхчето за стрела, окачено на коженото шнурче на шията ми. Изненадах се колко горещи са пръстите ù.

– Елфа носи същите, нали? – попита и се усмихна лекичко. – Знам, че ги носи! За теб може да са само украшение, но…

Истина е, че почти всичко може да послужи за тетива при необходимост, но шнурчето, което Сета държеше, съм си го направил сам миналото лято. Стрелата е подарък от братовчедка ми Ирис, аз не умея да ги оглаждам толкова. Готина е и е много елфическа, нищо че татко казва, че било кичозно и нередно така да парадирам с расовото си наследство.

– Истински са – промърморих засрамено. Толкова тренировки с лъка и накрая обикновен човек да ми напомня за най-простия възможен вариант?

Сета се отпусна назад и остави връхчето за стрела да се изплъзне между пръстите ù – топъл спомен от кожата ù. Смръщи едва-едва вежди и отново прехапа устна:

– Истински? Мислех си, че Елфа може просто да… омагьоса огърлицата или…

– Ще ти покажа – надигнах се и извадих джобното си ножче.

Недалеч от нас имаше подходящ шубрак. Сета ме последва до него и мълчаливо проследи как си подбирам клонче, проверявам колко е гъвкаво и го отрязвам. Тънка права пръчица щеше да играе ролята на стрелата. С две резки оформих жлебовете в краищата на лъка. Подадох ù го:

– Подръж го за малко!

Свалих коженото шнурче от шията си и изтърсих от него връхчето. Пристегнах здраво възлите, изпробвах самоделния лък, за да го усетя, и посочих дървото отвъд шубрака:

– На десетина метра е, нали така? Ето там, виждаш ли забелената кора? Напълно съм съгласен с теб, че Елфа ще улучи копчето. Даже и без магия за точност!

Стрелата изсвистя и се заби дълбоко в ствола на дървото.

Обърнах се ухилен. Слънцето се отразяваше в очите на Сета и в дълбините им танцуваха светулки.

От няколко дни беше адски студено, а вечерта бе започнал да прехвърча сняг. При все това, когато сутринта станах и зърнах побелелия град, сърцето ми подскочи. Най-сетне първият сняг! Беше вече към средата на ноември, крайно време. Хубавото на зимата е, че можеш да си ходиш навсякъде и не ти се пречкат разни тъпи петунии примерно. Шейни, пързалки, ммм!

Навлякох си трескаво пуловера и се смъкнах да закуся преди училище. Пътем забърсах и три-четирите нови странички от романа.

О, да. Пишех романа. Пишехме го. Добре вървеше. По поне две страници на ден: обсъждахме непрекъснато сюжета и даже бяхме запуснали малко „занятията“ в клуба. Щеше да стане добра книга – виждах го! Но без Сета не бих могъл да се справя. Винаги когато закъсвах, тя беше насреща да предложи нещо ново и свежо. Понякога разигравахме ситуациите, друг път просто препрочитахме написаното и търсехме варианти.

Настаних се на масата, щракнах тостера – мразя студен хляб – и преди да се зачета в снощния си труд, погледнах косо към татко. Размазваше съсредоточено масло по препечената си филийка и не обели и дума, освен дежурното „Добро утро“. Напоследък съвсем се беше смълчал, но не можех да разбера дали просто се отнася прекалено сериозно към писането ми и гледа да не ми разваля концентрацията, или има и някаква друга причина. Сам го бях помолил да хвърля по едно око на растящия ръкопис и в събота следобед редовно го заварвах зачетен в натрупаните през седмицата страници. Ако имаше някакви въпроси или съмнения, обсъждахме ги, макар че последните няколко пъти просто бе изсумтявал: „Добре върви, личи си майсторската ръка!“ или нещо от сорта. Но с изключение на това… Хващах го понякога как не ме гледа. Шантава работа.

– Всичко е наред на работа, нали? – попитах.

Татко кимна, капна мед върху хляба си и се зае да го разнесе равномерно.

Тостерът показа препечените връхчета на моята филийка и с това ме спаси от усилията да продължавам разговора. Свих рамене, размазах набързо масло, забих зъби в хрупкавата коричка и се зачетох.

Снощи се бях се занимавал с пълнежче между напрегнатия предишен ден на Елфа, завършил с нападение над него кажи-речи пред дома му, и гадната следваща сутрин, когато ченгетата щяха да го извадят топъл-топъл от леглото.

Малко апартаментче в гнусно блокче, вече му бях правил описание по-напред в книгата. Елфа е толкова уморен, че си пали газовия котлон със запалката, вместо с щракване на пръсти.

(„Готин детайл!“ – беше казала Сета.)

Докато стане чаят, той влиза в банята, пуска горещата вода и просто стои под душа и гледа розовата струя, която изчезва в канала. Повечето кръв не е негова, но и той е доволно нашарен със синини и резнат тук-там, не като за доктор и шевове, но все пак…

„Струва ли си?“ – запита се Елфа.

Струваше си, много ясно: парите бяха малко, но стигаха да се изплати на Голем’трол, а няколко синини идваха прилична цена за възможността да си запази очите неизвадени, пръстите неотрязани и да не му строшат краката като за начало. Макар че, ако не бяха двата орка на С.Е.Т.И. да се намесят тая вечер в боя, можеше и да пострада по-сериозно.

– Мамка му! – изръмжа магьосникът и удари с юмрук по стената.

С.Е.Т.И.

Прекалено беше уморен, за да се ядоса както трябва.

Как можеше да насъска бандитчетата си да го следят? Да я попита направо – ще каже, че ги е пратила за охрана. Но истината беше, че явно все още му нямаше доверие и го очакваше да щукне, стига само да се поопаричи малко.

Пак удари по стената, вече с разтворена длан. Литнаха пръски.

Неговата истина пък беше, че е започнал да ù има доверие и вече изобщо не ставаше дума само за пари. Вече не би зарязал задачата, дори ако С.Е.Т.И. срещнеше проблем да му връчва хонорара навреме. Просто… беше взел присърце нещата и вече и с нагорещени клещи щипци да го карат да се откаже от партньорството им, най-вероятно просто щеше да крещи и да не приеме офертата.

В полето на листа снощи бях надраскал: Елфа престава да я възприема като грозна. Сега оставих филийката и оградих целия последен абзац с голяма скоба – беше си за махане и смятах, че и Сета ще се съгласи с мен.

– Какво ще вечеряш? – татко побутна кутията с мляко. – Мисля да…

– Ще съм у Сета.

Той кимна.

Изпих си млякото, пъхнах страниците в мешката си и излязох да изчакам автобуса.

Имаше една сцена, която със Сета бяхме оставили само маркирана – Елфа щеше да води орката да напазаруват магическия инвентар за следващия им удар. Вече бяха идвали веднъж в магазинчето и решихме собственикът, Тандж, също да бъде елф. Досега не бяхме намерили приложение на точно тази сцена, но… Дали нямаше да пасне чудесно за демонстрация на промяната на отношението на Елфа към С.Е.Т.И.?

Дали, ако Тандж се заядеше с гадничката физиономия на орката… или ако подкачеше Елфа за новото му гадже…

Почти бях извадил работното си тефтерче от мешката, когато майката на Сета пристигна. Наложи да ми свирне с клаксона, за да ме измъкне от мислите.

Намъкнах се на задната седалка – Сета винаги пътуваше отзад – и ентусиазирано заразправях какви идеи са ме свет… спрях насред фразата само две пресечки по-късно. Нещо не беше наред. И шестото, и всичките ми останали пет чувства ми го подсказваха.

– Какво става? – попитах и се огледах. Сета, отпусната в ъгъла до другата врата, ме съзерцаваше кротко. Майка ù, както винаги, се беше привела над волана, сякаш сама си няма вяра, макар да не беше лош шофьор.

– Всичко е наред – каза Сета.

– Не, не е – поклатих глава. – Какво ти е?

– Просто не ми е добре – тя сви рамене. – С майка се разбрахме да ме закара до болницата. Но ще те хвърлим до училище. Нали?

После се притеснявах за нея – нямаше я всичките часове. Но дойде за сбирката и игра както обикновено – хитро, талантливо и печелившо.

– С.Е.Т.И. може и да умре от естествена смърт! – засмях се аз, докато я изпращах до колата.

– Може би. Кой знае.

Доста самотна вечер беше. Не бях предполагал, че точно днес ще е един от „празните“ моменти, но не се натрапих. Тя и без друго изглеждаше малко бледа и в не съвсем добро настроение. Тъй че просто седнах пред компютъра, прозорецът към „Шадоурън“ се отвори и аз потънах в света на Елфа и С.Е.Т.И. Довърших 17-03 в банята, оправих и сцената с Тандж, с когото Елфа за малко да се сбие. Бях натракал към десет страници, когато към полунощ татко дойде да ми се скара.

Два дни всичко беше нормално, като изключим леката разсеяност на Сета. После пак изчезна и следобед не се яви на клуба. След като приключихме играта, се завъртях да хапна пица, но лошите предчувствия не ме оставяха. Нещо не беше наред – един господ знае какво, но не беше както трябва! Първоначално планирах да се прибера и да работя, а после да ù звънна и да видя какво става, но в крайна сметка се върнах при училището.

Да си елф понякога има предимства. Когато съм в криво настроение, все си въобразявам как правя въоръжен обир, без никой да ме усети. Не съм точно невидим и не мога да минавам през стени, но… да речем, че с цената на главоболие и нужда от няколко шоколада мога да прескокна през стената. Или през заключена врата, както в случая. Не е точно като в „Стар Трек“, но и така става. Само дето изисква доста повече усилия от това да се преметнеш от спалнята до кухнята. Застанах под прозорците на канцеларията, промърморих заклинанието и ето ме, вече бях вътре. Нямах нужда да светвам лампите – елфите виждаме и на тъмно. Да отключа картотеката с картоните пък беше по-лесно от детска игра. Някой ден, когато наистина закъсам за пари, ще взема да пробвам градската банка.

Прерових картоните и извадих този на Сета. Още от първия ред видях това, което е трябвало да забележа преди седмици и за което шестото чувство ме предупреждаваше достатъчно пъти. Ритник по задника, ето какво заслужавах.

Тя беше минала химиотерапия и три операции. Беше пропуснала почти две години. Нищо чудно, че не е имала с кого да играе – не и в болницата! Очевидно ù бяха разрешили да се върне на училище, някъде в по-малък град и в по-спокойна обстановка… но страшното не беше минало. Продължаваше.

Затворих картона и го прибрах на мястото му. Прехвърлих се в двора. Излязох на улицата. Спрях в супермаркета да си купя шоколад – и в аптеката за аспирин. Главата ме цепеше страхотно.

На следващия ден Сета също я нямаше в часовете и макар че не знаех дали не си пъхам носа където не ми е работа, вечерта се обадих на майка ù.

– Тя е в болница. На изследвания. Скенер, такива неща… Утре се връща, предполагам, че вдругиден ще бъде на училище.

– Нещо лошо ли е?

– Все още не се знае.

– Рак отново?

За един елф и мълчанието отсреща е достатъчно.

– Предайте ù поздрави! – помолих.

Прекарах много замислена вечер. Не написах и един ред от „Сенките“, само зяпах в последната реплика от онзи ден и размишлявах. С.Е.Т.И., която не е хубава и ще живее малко. Приличаш на елф, не си ли се замислял? Погледи, докосвания. Горещи пръсти върху шията ми. Размислите на С.Е.Т.И., когато говори с орките от бандата си за странното съдружие с Елфа…

В крайна сметка реших, че съм прав, и измолих двайсетачка от баща ми. Поръчах букет – трайни орхидеи в специална кутия. На картичката написах поема. Накрая изхвърлих поемата и смених орхидеите с ириси.

Когато Сета се върна, сякаш нищо не се беше променило. Отново работехме рамо до рамо, дори по-често от преди; бяхме великолепен екип. Докосвах я понякога: длан на коляното ù, ръка през кръста, лека прегръдка. Чаках да разбера.

– Трябва да ти кажа нещо! – реши се Сета една вечер. Майка ù щеше да дойде всеки момент.

– Почакай! – придърпах я към себе си и я целунах. По устата. Като елф с елфа.

Тя се сгуши в мен разтреперена и задъхана.

– Да повторим? – предложих усмихнат.

– Не, трябва да ти кажа нещо. Аз… аз имам рак. Другата седмица влизам в болницата.

Какво ли не бих дал да съм вампир или върколак, да мога да я ухапя и да я излекувам. И ние, елфите, сме магически същества, но силата ни е в друго. Притиснах я по-силно към себе си и ù прошепнах:

– Обичам те!

След това майка ù дойде.

Следобедът след като баща ми замина в командировка, ми се стори идеален. Имахме сбирка на клуба, както обикновено, но аз измъкнах Сета още след часовете.

– Трябва да ти покажа нещо! – настоях. – Важно е.

– Предпочитам да поиграя – отвърна тя. – Утре ме прибират, нали знаеш?

– Да, знам. Точно заради това.

Влязохме вкъщи и я качих в стаята ми.

– Романът? – сети се тя. – Написал ли си нещо ново напоследък? Не си ми чел не знам откога!

– От онази целувка – усмихнах се. – Да, написал съм. Доста. Но наближавам кулминацията и предпочитам да не ти чета сега. Ще идвам в болницата. Да го запазим за тогава.

– По-уверен си в себе си от преди! – Тя се засмя. – Май следващия си роман ще можеш да го напишеш и сам.

– Да, може би – поклатих глава. – Стой тук, сега се връщам. Ще пиеш кафе, нали?

Както казах, не обичам да ползвам магия, но сега се налагаше. Докато кафето заври, прехвърлих традиционния си костюм в кухнята и се намъкнах в него. Оправих си прическата. И ушите.

Накрая прехвърлих и подноса с чашите горе на масичката. Не вярвах Сета да забележи. Не и след като вляза в стаята.

Честно казано, чувствах се леко тъпо. „Традиционните дрехи“ ползвам само на ритуали и дори тогава сякаш не съм на мястото си. Дали елфите са се разхождали по чорапогащи и ефирни туники из горите? Дълбоко се съмнявам. Така ги рисуват по кориците на книжките… Но: трябваше да си изиграя ролята докрай.

Така че отворих вратата и спрях на прага. Сета се обърна и се втренчи в мен. Гледахме се близо минута, преди накрая да пристъпя напред.

– Страхотно! Малко като от Толкин, но е страхотно – промълви тя. – Откъде извади тези уши? А дрехите?

– Мои са си! – ухилих се. – Все си мисля да си сложа обеци тук горе – помръднах връхчетата на ушите – но не съм убеден, че мога сам да си пробия дупки, а в студиото едва ли ще ме приемат…

– Изглеждаш като истински елф – тя въздъхна. – Много си красив!

– Аз съм истински елф! – седнах до нея на леглото. – Това е тайна, която не бива да разкривам, но мисля, че сега може.

Тя се засмя.

– Кафе?

Отпихме. Продължавах да се чувствам като глупак. Неловко. Чорапогащите определено не ми помагаха. Уф… хайде, Без! Мислиш ли, че следващия път ще ти е по-лесно? Оставих чашката си, прегърнах Сета и я целунах отново. Прехвърлих чорапогащите в ъгъла, нейните дрехи също.

– Ох! – тя подскочи.

– Не казвай нищо! – Притиснах я по-силно към себе си и продължих да я целувам, като същевременно я придърпах назад и я положих да легне на одеялото.

– Девствена съм – промърмори Сета в ухото ми.

– Да, знам – отвърнах тихичко. – Не се безпокой.

Беше отслабнала последните няколко седмици. Надвесих се над нея и я погледнах с присвити очи. Колко струва един писател, ако не си прилага въображението в живота?

Присвих очи по-силно.

Разтворих лекичко бедрата ù и се наведох да целуна едната ù малка, обла гърда. Докато бавно се потапях в тялото ù, ù шепнех елфически поеми. Самият аз творях поема с всеки тласък, който ни разтърсваше, слети в единство. Сета простена за миг и топла кръв покапа по бедрата ù, но моята песен вече я носеше към небесата. Лекичко и бавно ни издигнах нагоре, и продължавах да рецитирам, докато се въртяхме в първичния елфически танц, а стаята около нас се размиваше и отстъпваше пред сенките на величествени златолисти дървета, които пригласяха на древните ми песни.

Елфическата песен е за двама, и както казва татко, осакатява се с човек. Но Сета беше част от мен! Слети в едно цяло, възпети в един ритъм, ние се носехме през вълшебното безвремие, а любовта ни беше думи и мелодия, словата и баладите – любов…

Отворих очи – и я видях наистина. Красива!

На следващата сутрин, рано, я заведох у тях. Майка ù така и не ме попита какво сме правили сами цяла нощ. Мисля, че знаеше. И мисля, че ми беше благодарна.

Почти всеки ден бях в болницата при Сета. Следяхме карти и сценарии. Разисквахме завръщането ù. Избора на университет догодина. Как ще наемем заедно квартира. Тя рисуваше по малко, когато се чувстваше по-добре. А вечер аз пишех романа.

Завърших го точно за Коледа. Разпечатах го и ù го занесох – идеалния подарък. Бяха я оперирали преди четири дни и се чувстваше толкова слаба, че се наложи да ù поднеса титулната страница пред лицето, за да не се мъчи да обръща глава.

БЕЗАР ГОЛДЛИЙФ И СЕТА СААКЯН

СЕНКИ В ЛЕДА

Тя едва-едва смръщи вежди, но и едва-едва се усмихна.

Докато дойде време за втората операция, ù прочетох романа на глас. Поне края. С.Е.Т.И. и Елфа успяха да довършат задачата си и да отмъкнат данните. Раниха я тежко и докторите едва успяха да я закърпят. Но двамата си тръгнаха заедно от нелегалната болница. Съдружници и приятели, тогава и занапред, макар да бяха приключили с удара.

Написал бях стихотворение – за Сета, за след втората операция. Беше на дванайсети януари. Само че тя не я издържа. Така и не дойде на себе си след упойката. Рано сутринта майка ù ми се обади да ми го съобщи.

След погребението получих увит в кафява хартия пакет, в който се намираше портрет: прекрасен елф със зелени дрехи и готов за стрелба лък. Лицето му беше моето, а зад него трептяха златните лесове на любовта ни.

То е като да си се родил със синдром на Даун или саката ръка, или кутсузлия. Когато съвсем ми падне настроението, татко ми напомня, че поне не ни растат косми по пълнолуние и не ни стърчат зъби от устата. Бих предпочел да съм вампир или върколак – тогава щях да мога да я ухапя и да ù предам от своя живот. И ние, елфите, сме магически същества, но силата ни е в друго.

Аз я обичах и я възпях.

Редактира: Калин М. Ненов

Публикации:

1. Антология „Вирт“ – „Квазар“, 2002 г.

Свободен избирател

Божидар Грозданов

– Два дни до изборите! – викаше мъжът от будката. – Запасете се! Само два дни до изборите!

Подминах го, без да го погледна. Проклет лешояд! Надяваше се да припечели от страховете на хората. Отлично познавах природата му. До неотдавна и аз бях като него. Разликата бе, че не работех на улицата, а в просторен офис на огромна бизнес сграда. Бях част от корпоративния гигант ES Industries, втория най-голям производител на хапчета против сънуване. Работех едва седмица на година… но каква седмица беше. За седем дена компанията ми печелеше трилиони. Девет милиарда човека на земята, всички отчаяно готови да се разделят с всичко, за да се сдобият с продукта ни. Не трябва да си гений, за да изчислиш приходите. Да не говорим, че бях освободен от данъци. Сега всичко това ми изглеждаше толкова далечно, сякаш бе друг живот.

Улиците бяха почти пусти. Колите бяха спрели да се движат още преди дни. Никой не смееше да се излага на риск. След масовата истерия през 31-ва застрахователните компании отказаха да покриват инциденти през изборната седмица. Няколко мъже спешно барикадираха прозорците си. Замислих се дали да не им помогна, но реших, че е по-добре да не се замесвам. Можеха да ме вземат за нечий привърженик… Ускорих ход и се насочих право към кафене „Лион“ – единственото място в района, където можех да намеря пиене толкова близо до изборите.

В кафенето бе мрачно и силно задимено. Няколко бензинови генератори осигуряваха достатъчно светлина да стигна до бара, без да се пребия. Всички мебели бяха грижливо прибрани в един ъгъл, увити в найлон. Огромният LCD телевизор беше изключен и покрит с изрезки от картон. Собственикът искаше да се подсигури да няма предизборни агитации.

– Дай най-силното – казах и застанах на бара.

Бутилка бира с трясък се появи пред мен. Изгледах я с погнуса.

– Майтапиш ли се?

– Градско решение С21 – сви рамене той. – Някакъв учен открил, че алкохолът може да повлияе на хапчетата. Подлагал хората на по-голям риск и така нататък…

– Глупости – грабнах бирата и отпих малко. Беше силно разредена. – Изобщо не влияе на хапчетата. Просто кара хората да забравят да ги взимат.

– Точно – засмя се той.

По жадния му поглед виждах, че едва издържа. Седмицата за гласуване не му се отразяваше добре. Времето, когато най-много му се щеше да се напие, но не можеше…

– Добре, че се случва веднъж годишно – извъртя той глава. – То и така е зле. Иде ми да емигрирам в Русия. Там поне мога да се напия като казак. Тук – това не може по време на избори, онова не може по време на избори…

Типичният възглед на непросветен. Всеки пияница мечтае да отиде в Русия, защото винаги може да се пие. Никой не се замисля, че с Кашчей Безсмъртни за президент няма файда от напиване. Отдавна бяха минали времената, когато КГБ и Кремъл контролираха нещата. В днешно време можеха да те приберат без причина и нямаше да ти помогнат нито пари, нито връзки. Не че в Щатите беше по-добре. Тук Ацтекските божества ни гърчеха както си щат.

– Знаеш ли – продължи барманът. – Мислех си дали да не напусна Земята. На Луната не е толкова зле… поне нямат избори. Или дори Марс…

– Знаеш цената – прекъснах го.

Той се засмя и го обърна на шега, но аз вече бях наясно. Виждах блясъка в очите му – същия, който имаха хилядите емигранти. Барманът сериозно мислеше да напусне планетата, а за целта трябваше да купи билета си с кръв. Правилата бяха прости – жертваш трима – родител, дете и приятел. Такава беше цената на сегашната администрация – да изтръгнеш сърцата на жертвите и да им ги предоставиш.

Бързо довърших бирата и излязох от кафенето. Не исках да съм част от таксата на бармана. Нека си намери някой друг.

Навън небето бе започнало да придобива отровнозелен оттенък. Още два дена и порталите щяха да се отворят – началото на предизборния двубой. Силните щяха да разкъсат слабите и да ги пратят в забвение… поне до следващата година, когато всичко щеше да се повтори отново. Вече двайсет години се повтаряше едно и също. Бях прекалено малък, за да си спомням как точно бе започнало, но бях чел статиите. Някаква сбирщина учени решили да изследват дълбините на човешкото съзнание. И какво постигнали? Свят, управляван от най-ужасните ни кошмари. Нямах представа дали са някакви древни божества или извънземни от друго измерение… не че имаше значение. В продължение на хилядолетия създанията стояли скрити в най-тъмните кътчета на човешкото съзнание. Докато в един хубав ден „блестящите“ ни учени успели да открехнат вратата, и кошмарите решили, че искат да излязат. След точно два дена щяха да го сторят пак.

Стигнах до квартирата си и се затичах нагоре по стълбището. Стените бяха облепени със стари предизборни плакати. На един от тях се виждаше някакво Ацтекско божество с непроизносимо име, изправено победоносно върху купчина от чудовищни трупове. Май някога беше сенатор. Подминах плаката на бегом. Спрях чак когато стигнах до вратата си. Не беше добра идея да се заглеждам в плакатите преди самите избори.

Влязох и бързо заключих вратата след себе си. Вече можех да си отдъхна. Сега, след като не бях под закрилата на компанията си, бях уязвим като всеки друг, може би дори повече. Достатъчно бе някой да дочуе, че съм бил продавач на хапчета, и като нищо щяха да ми изтарашат мястото. Да не говорим какво биха ми сторили привържениците…

– Здравей, Юлиане – чух мек глас от ъгъла на коридора. Моментално се обърнах. Коридорът изглеждаше абсолютно празен, и въпреки това знаех, че не е. Там в дъното, скрит в тъмнината беше той – моят собствен кошмар.

– Не си си купил хапчета – продължи гласът. Звучеше благ, мек, мил… деликатно преплитане на мъжки и женски тоналности. – Това ми харесва…

– Все още не съм решил! – провикнах се аз. По лицето ми се стичаше студена пот.

– Е, имаш още два дена да го сториш – изсмя се гласът. – Помисли за едно обаче. Нима предпочиташ още една година Ацтекско управление?

Не отговорих. Нямаше нужда да го правя. Гласът бе роден в собственото ми съзнание, роден от безкрайната ми омраза към сегашната администрация. Той отлично знаеше какво си мисля, знаеше за колебанията ми, за страха, който изпитвах… Странно, той самият никога не бе показвал да го е страх. Господарите на повечето привърженици побесняваха при мисълта, че могат отново да се върнат в небитието. На моя кошмар изобщо не му пукаше. Нито веднъж не ме бе наранявал или заплашвал… просто си говореше с мен сякаш сме приятели.

– Когато реша, ще разбереш – казах възможно най-решително.

Той само се засмя. Сигурно се наслаждаваше колко съм жалък.

– Определено – гласът се приближи. – Може би все пак е добре да купиш малко хапчета, за всеки случай.

За всеки случай, значи… Отлично знаеше, че няма да го сторя, и въпреки това непрестанно ми напомняше.

Отидох в хола и се проснах на леглото. По навик се присегнах към дистанционното. Ръката ми почти го бе докоснала, когато се осъзнах. Моментално я дръпнах назад. Какво ми ставаше! Никога не бях правил подобна грешка! За една бройка да си отида като първия нещастник. Телевизия, радио, телефони… всички тези неща бяха опасни по време на избори. Изчадията само това чакаха – някой да се подлъже, за да му скочат в мозъка.

– Значи Алекс иска да емигрира – обади се отново гласът. Този път идваше от сянката под масата. – Глупаво беше да се сприятеляваш с него.

– Не съм се сприятелявал с никого! – отвърнах ядосано. – Той просто е някакъв си барман! Разменихме си по няколко думи и това е!

– В тези времена и няколко думи са достатъчно. Без да подозираш, вече си се открил. Защо в западните щати само хора без родители имат разрешително за бармани? Сигурно вече зарежда пушката.

– Няма да посмее…

Барманът беше прекалено страхлив, за да посмее. Въпреки това гласът беше прав. Оставил се бях да ме измамят. Само преди година това нямаше да е възможно. На младини бях овладял до съвършенство умението да водя нормален живот, без да се сближавам с околните. Обаче може ли подобно съществуване да се нарече живот? Да, вярно, оцелях, не се превърнах в нечий безмозъчен привърженик, не бях избягал на Марс… но какво от това? Бях ли спечелил нещо? Не…

– Отивам да поспя – казах и излязох от стаята.

Гласът не каза нищо… а трябваше. През изминалите дни главата ми се бе превърнала в същинско бойно поле. Десетки изчадия пробваха да използват съзнанието ми за врата към реалността. Атцтекските божества се опитваха да ги спрат, а моят кошмар бе точно по средата.

Този път ацтекското превъзходство беше осезаемо. Успях да различа най-малко осем. Трима бяха обичайните паразити, които ме преследваха от години. Бяха си ме харесали още когато работех в ES Industries. На всеки избори се пробваха да ме присъединят към привържениците си. Останалите петима бяха далеч по-интересни. Някои бяха народни представители, бях им виждал снимките по новините. Трима бяха от фракцията на природните божества – сравнително милостиви, доколкото един кошмар може да бъде милостив. Четвъртият беше нещо съвсем различно. Дори заспал, почувствах как тялото ми затрепери. Ксипе Тотек – описан в ацтекския пантеон като бог на пролетта, жертвоприношенията, болестите и още куп неща. Това за пролетта може да е било измислица, но останалото не беше. Именно той настояваше за въвеждането на годишен кръвен данък. За щастие Ксипе не се радваше на особена подкрепа и законопроектът му не бе приет. Какво обаче търсеше в главата ми, и то заедно с природната фракция?

Конкуренцията на ацтеките беше направо смешна. Двайсетина звероподобни полуоформени изчадия. Като скакалци, налитащи на тигър, те скочиха към Ксипе Тотек. С един замах той разкъса двама от тях и избута останалите назад. Зверовете не се отказаха – това бе възможността им да се измъкнат от преизподнята. Въздухът се изпълни с вой, смях и ридание. Неацтекските кошмари се сляха в един. Явно вярваха, че така ще имат по-голям шанс. Картината бе толкова ужасяваща, че почти ме събуди. Чувствах как започвам да се отделям от съня си. Спомени от реалността наводниха съзнанието ми. Вече си представях как се будя целият треперещ и облян в пот. Изведнъж почувствах как нещо ме сграбчва и отново ме връща в съня. В реалния свят бих се вцепенил от страх или извикал от ужас. В сънищата нещата стояха по-различно. Реакциите на тялото бяха заменени от безкрайно объркване, изпълнило съзнанието ми. Подобно на мотор, който се мъчи да запали без искра, аз въртях на празни обороти, сблъскал се с нещо толкова необяснимо, че дори не бях в състояние да го проумея. Къде? Какво? Как? Въпросите кръжаха около мен като вихър. В далечината ацтеките бяха влезли в кървава битка с огромната химера от кошмари, но това почти не ми правеше впечатление. И тогава се случи… Земята се разцепи и оттам изригна огромно животинско създание. Един поглед към обърнатите му крайници бе достатъчен, за да разбера, че сериозно съм загазил. Пред мен стоеше самият близнак на Куитзалкотл, второто най-влиятелно божество в Щатите – вицепрезидент Ксолотл! Една от ръцете му се стрелна напред и ме сграбчи здраво. Почувствах смазваща болка в гръдния кош.

– Мамка му! – гласът едва успя да премине през устните ми.

Ето това не трябваше да се случва. Бях придобил тяло, а в сънищата това означаваше, че съм уязвим. Колко ли сила бе изразходил вицепрезидентът, за да ме върне в съня? Колко още бе прахосал, за да ми постави обвивка? Сега вече не бях господар на сънищата си, а просто играч като всички останали. За разлика от тях обаче, аз не разполагах с особени умения.

Ксолотл ме приближи към лицето си. Толкова бе огромно! Един негов зъб бе три пъти по-голям от мен.

– Мой си! – гласът му изпълни съзнанието ми, заглушавайки виковете на биещите се кошмари.

Почувствах как се насочвам напред, право към устата му. Щрак! Преди да се усетя, вече падах надолу. Тялото ми се блъсна в земя. Последва болка и шум от счупени кости.

– Предизвикваш ли ме? – отекна гласът на Ксолотл.

В първият момент реших, че говори на мен. Моментално се запитах какво толкова съм направил, та да разгневя божеството, когато видях още една позната фигура. Моят кошмар се беше появил. Бе си избрал формата на крилат воин, обгърнат в струи черна мъгла. В никакъв случай не можеше да се нарече ангел, но бе успял да си открадне подобен вид от надеждите и мечтите ми. Той стоеше спокойно във въздуха и чакаше. Ясно бе, че не е силен колкото вицепрезидента, но аз бях негова територия, така че силите донякъде бяха изравнени. Ацтеките явно бяха стигнали до същия извод, защото Ксипе Тотек и останалите се насочиха към Ксолотл, но бяха посрещнати от нова вълна полуоформени кошмари. Яростта на битката бе привлякла още създания от преизподнята.

– Мислиш, че един е достатъчен да ти отвори вратичката? – изсъска грамадата на вицепрезидента. – А дори да е, ще се справиш ли с нас, веднъж щом влезеш?

Кошмарът ми единствено се усмихна. Едва го бе сторил, когато усетих как се изстрелвам нагоре, като тапа от шампанско. Сънят се разкъса и аз се озовах в спалнята си. Бях на пода, разбира се. Завивката ми беше разкъсана.

Бавно раздвижих пръстите на ръцете си. Чувствах се двойно по-уморен, отколкото бях, преди да си легна. Още десетина минути и щях да съм в състояние да се изправя…

– Трябва да тръгваме – каза безцеремонно гласът.

Не си направих труда да му отговоря.

– Вече знаят къде си. Трябва да тръгваме.

Бяха разбрали? Как? Вероятно от мен самия. Докато Ксолотл ме държеше в ръцете си, можеше да надникне в кътчетата на съзнанието ми. Кошмарът ми бе направил всичко възможно да ме предпази, но едва ли бе достатъчно. Ксолотл щеше да прати някой от кабинета да ме прибере. Най-малкото щеше да съобщи на всичките си привърженици. Всички комуникации бяха изключени, но на едно божество не са му необходими мобилни телефони, за да предаде заповедите си. Сънищата бяха далеч по-бърз и точен метод.

С усилие се изправих, грабнах якето си и излязох от апартамента. Не си направих труда да заключвам. Една брава нямаше да е от значение, а и в жилището нямаше нищо ценно.

– Колко остава до изборите? – попитах, докато вървях с бърз ход към метрото.

– Трийсетина часа…

Цели трийсет?! Бях разчитал, че няма да привлечем внимание до самите избори. Малка част от мен дори се надяваше всичко да мине без инцидент – някак незабелязано да се провра между шамарите. Е да, ама не. Не само че ме бяха открили, но се намесиха и големите пушки. Четирима конгресмени, вицепрезидентът… какво още ме чакаше? Да довтаса пратеник от Северния съюз? И представа си нямах как ще оцелея толкова дълго.

– Не е зле да се стегнеш малко – обади се гласът. – Поне да не биеш на очи сред хората.

Имаше право. Бях придобил такъв безумен вид, че приличах на клошар или третокласен привърженик. Когато стигнах в метростанцията, се огледах за магазин за дрехи. Оставаха още два дена до изборите и магазините за хапчета и храна работеха с пълна сила. Хората винаги се запасяваха в последния момент. За сметка на това всички магазини, свързани с техника, отдавна бяха затворени. Дрехите се водеха нещо по средата, така че имаше изглед да намеря нещо отворено.

Така и стана – малко семейно магазинче в един от глухите коридори на метрото. Изглежда някога е било капанче за туристи – когато все още имаше такива. Днес бе на доизживяване – сигурно вътре можеше да се намери всичко, от оръжия до уреди за жертвени ритуали. Аз обаче се нуждаех от дрехи.

– Хапчета ли желаете? – посрещна ме още от вратата продавачката. Беше млада. Дадох ù към двайсет, плюс минус една-две.

Махнах незаинтересовано с ръка.

– Вода? Храна? Нещо друго? – веднага продължи тя. Явно клиентите бяха кът.

– Само дрехи – казах и разтрих слепоочията си.

Жената ми хвърли странен поглед.

– Странични ефекти от хапчетата – побързах да поясня. – Не искам да си отида като плашило след изборите… Когато разрешат полетите, ще е късно, а и магазините ще са затворени…

Изражението на продавачката веднага се промени. Достатъчно бе човек да чуе „странични ефекти“ и „хапчета“ в едно изречение, за да изпита съчувствие. Нямаше човек, който да не изпита някакви проблеми при използване на лекарствата.

Продължих с ролята си, като поисках специално най-скъпия костюм, с който разполагаха. Жената изчезна в някаква врата и след малко се върна с приличен фрак втора употреба. Купих го, както и няколко ризи и комплект дънки „за вкъщи“. Обяснението, че не искам да рискувам с официалното облекло, бе достатъчно убедително, за да не я накара да заподозре нищо. Платих си и отидох в пробната да се преоблека. Тъкмо бях започнал, когато чух, че някой влетя в магазина. Нямах представа кой е, но ясно чувах тежкото му дишане. Зачаках. Или ме бяха открили, или не бях единственият беглец в града…

– Трябва да се махаме – долових новодошлият да казва. Беше мъж. – На път са…

– След малко – отвърна продавачката. Личеше си, че го познава. – Имам клиент. Само минутка и…

– Дотогава ще са тук! Четирима привърженици! Четирима! Жив човек няма да оставят.

– Но това е срещу спогодбата!

– Мислиш ли, че им пука!? Един от тях дори е въоръжен. Ще разпердушинят всичко, а след това пак ще слушаме как били под чуждо влияние. При всички избори едно и също.

Чух достатъчно. Намъкнах набързо панталона и безшумно излязох от пробната. Продавачката и новодошлият продължаваха да разговарят в основната част на магазина, близо до касата. Аз обаче нямах намерение да излизам оттам. Набързо се огледах. Близо до съблекалните имаше врата с надпис „само за служители“. Ето това беше спасението ми! Стрелнах се натам. Изненадващо вратата се оказа отключена. Още по-добре! Едва бях излязъл, когато от магазина се чуха викове. Мамка му! Привържениците вече бяха дошли. Продавачката и посетителят ù щяха да бъдат разпитани, разкъсани на части и след това принесени в жертва на някой сенатор. Жалко за тях… с нищо не можех да им помогна.

– Скочи през прозореца – посъветва ме гласът.

Премигнах. Това пък защо? Той все още бе само кошмар в главата ми. В реалния свят нямаше никаква сила.

– На първия етаж сме – допълни гласът, прочел мислите ми.

Поколебах се. Звукът на изстрели набързо ме накара да взема решение. Привържениците се бяха развихрили. Въпрос на минути бе да стигнат до мен. Стиснах зъби и се засилих към малкото прозорче.

Преминаването беше далеч по-лесно, отколкото си го представях. Нямаше никаква болка, дори не успях да се одраскам. В мига, в който стъпих на земята, се втурнах напред. Искрено се надявах привържениците да са прекалено заети да чупят магазина, за да са ме чули.

Планът за бягство беше елементарен. Щях да вляза в тунела на метрото и да тичам до следващата спирка. Токът беше спрян за изборите, така че нямаше опасност да ме блъсне влак или да се изпържа на релсите. Кошмарът щеше да ми помогне да се ориентирам в тъмнината. Следващата спирка беше на територията на ацтек от подземната фракция. Това щеше да ме предпази от преследвачите. Подземната и природната фракция не се обичаха много… всъщност се мразеха. Когато бях малък, често стигаха до открита война. Терминът бе „политически несъгласия“, но всъщност представляваше същинска гражданска война. Десетки градове бяха напълно заличени, сред които и Лос Анджелис. По времето, когато влязох в университета, нещата се бяха поуспокоили. Ацтеките бяха осъзнали, че губят прекалено много хора, и решиха да се кротнат. Оттогава се стигаше до кръвопролития единствено когато някой навлизаше в чужда територия.

– Ти остави хората в магазина да умрат – прошепна гласът, усещайки чувството ми на вина.

– Вече бяха мъртви – отвърнах, по-скоро да убедя себе си, отколкото него. – Нищо не можеше да се направи. Привържениците вече бяха дошли.

– Ти ги доведе там.

На това нямаше какво да отговоря. Да, аз бях виновен. Ако не бях отишъл да си купя дрехи, те никога нямаше да отидат до магазина. Може би, ако бях побързал малко. Пет минути… дори една! Щях да съм в тунела далеч преди появата на привържениците. Вместо да разбиват магазина, те щяха да се чудят дали да ме последват или не. Продавачката щеше да е още жива… Не! Тръснах глава. Стореното – сторено. Нямаше смисъл да се затормозявам. Оставаха още двайсет и девет часа до изборите. Трябваше да се фокусирам да оцелея дотогава.

Ходенето в тунела бе странно. Не виждах нищо и същевременно нещо ми подсказваше накъде да ходя. Инстинктът ми ме дърпаше назад, далеч от тъмното, желанието ми да оцелея ме тикаше напред към неизвестното. Липсата на образи ме накара да се осланям на останалите си сетива. Не беше особено трудно – силна миризма на гнило и урина изпълваше пространството. Вероятно някакви животни си бяха направили закътана бърлога някъде в стената. Някога тук живеели дори хора – бездомни, скитници, наркомани… Това било преди появата на кошмарите. Един от първите закони на ацтеките бил да ги осъдят на насилствено жертвоприношение. По-лошото бе, че останалите хора приветствали идеята. „Защо да търпим паразити?“ – питали те. Така за едно десетилетие бездомните изчезнали. Късметлиите били принесени в жертва, а останалите били превърнати в привърженици.

– Спри! – прошепна гласът.

Подчиних се. Наоколо имаше само тъмнина. Заслушах се. Нищо. Тъкмо се канех да попитам кошмара си какво го притеснява, когато изведнъж получих подтик да отскоча назад. Инстинктивно се подчиних и нещо изсвистя на милиметри от лицето ми.

Какво по дяволите беше това?!? Нали се намирах на неутрална територия!

– Значи искаш да си поиграем, мишленце – чух непознат глас. Звучеше като гласа на беззъб старец.

– От доста време не сме имали посетители – нов глас. Този път женски. – И то в такъв важен момент…

Кошмарът ми отново ме подтикна да отскоча встрани и покрай мен пак изсвистя нещо. Звучеше като стрела или шурикен от филмите. На какво бях попаднал!? Никой нормален не би използвал подобни оръжия. Какво говоря – никой нормален не би прекарал живота си в тунел… Освен ако не иска да се скрие от ацтеките. Изтръпнах. Откога ли бяха тук? В какво ли се бяха превърнали?

– Добре се движи – обади се отново мъжът. – Дали да го пощадим?

– Да – прозвуча лек смях на жената. – Винаги можем да си намерим храна… Загубени, старци, дечица… такива винаги се намират. Човек, който да се присъедини към нас обаче, това е рядкост.

– Чуваш ли, човече? Извади огромен късмет. Имаш възможност да се присъединиш към нас. Ритуалът е болезнен, но наградата – огромна. Заедно усилията ни да възвърнем Алогах ще се увенчаят с успех.

Моменталната ми реакция бе да се втурна напред с всички сили, единствено волята на кошмара ми попречи да го сторя. Създанията в тунела не бяха хора. На няколко крачки от мен стояха привърженици на паднали кошмари! Нямах идея кога точно бе паднал Алогах, дори не помнех какво точно представляваше. Като малък не минаваше ден, без да го споменат в новините. Някога той бе независим владетел, кмет на Чикаго. Ацтеките не го харесваха никак, но поради конфликта между фракциите го оставяха да съществува, подобно на десетки други малки изчадия… и така, докато един ден всичко се промени. Само мога да гадая какво бе накарало ацтеките да действат, но го бяха сторили решително. За по-малко от ден бяха помели всички независими обратно в преизподнята. Привържениците на падналите бяха принесени в жертва на победителите. Част бяха успели да се измъкнат. Сега те се скитаха из света, побъркани, останали без господар. Крепеше ги единствено манията отново да върнат кошмарите си в света.

Почувствах гняв. Как, по дяволите, бях успял да се натреса именно на тях!

– Изборите наближават – продължи да плямпа мъжът. – Скоро господарите отново ще са с нас и тогава ще настъпи възмездие! Правителството ще падне и ние ще застанем начело.

Нямах да намерение да си губя времето да му обяснявам, че това е невъзможно. Дори Алогах да се промъкне в света по време на изборите, нямаше да постигне нищо. Лично бях изпитал мощта на вицепрезидента, а съществуваха други по-силни от него.

– Та какво избираш? – попита жената. – Ще се присъединиш или ще останеш за храна?

– Не му мисли – прошепна кошмарът ми и с това реши от мое име.

За нормален човек гласът му щеше да остане нечут, но тези не бяха хора. Затаих дъх. Може би привържениците не го бяха забелязали… Настъпилата тишина моментално разруши илюзиите ми. Бяха чули, и още как!

– Запълнен! – изсъска жената със злоба, каквато не бях чувал преди.

Стрелнах се напред. Този път кошмарът ми не се противопостави. Имах само една възможност – да стигна до следващата станция. Ако имах късмет, свободните привърженици щяха да се спрат там. Искрено се надявах да им бе останала поне капка разум, а не само сляпа ярост.

Тичах с всичка сила. Дори не слушах какво става отзад. На няколко пъти кошмарът ми ме тласкаше вляво или вдясно, за да избегна поредната стрела. Проклетниците не се отказваха! Разстоянието между двете спирки бе около два километра. При нормални условия нямаше да е проблем, но напоследък сънят ми бе разпокъсан. Адреналинът щеше да ме крепи за известно време, но едва ли през цялото. Вече чувствах как умората започва да се наслагва.

Прокънтя изстрел. Това беше краят… Краката ми спряха да се движат. Тялото ми продължи да се носи напред по инерция и се строполи върху земята. Последва втори изстрел, този път придружен от писък и след това тишина… а в тишината стъпки.

Първата ми мисъл бе, че съм мъртъв, че мозъкът ми си играе игри с мен. Обви ме ярка светлина.

– Ставай – чух мек женски глас.

Подчиних се. Струваше ми се, че се намирам в сън… не обичайните кошмари, а истински, такива, каквито е имало в далечното минало. Обърнах се да видя източника на светлината… и попаднах на дулото на пушка. Явно не беше сън.

Светлината беше достатъчно ярка, за да освети целия тунел. На земята се виждаха окървавените трупове на гонилите ме привърженици. Времето, прекарано под земята, ги бе променило значително, или може би това го бе сторил Алогах?

– Ти кой си? – попита жената.

– Ъ?

Изстрел на педя от крака ми подсказа, че жената не обича да ù губят времето.

– Кой си? – попита отново тя.

– Спокойно, спокойно! Не съм опасен. Прост човек съм.

В главата ми се въртяха две възможности. Очаквах или да стреля отново, или да свали пушката. Тя обаче предпочете да стори друго.

– Прост човек? – повтори тя, като направи крачка напред. – Прост човек няма да го преследва дружина привърженици на сенатор. За прост човек няма да бъде обявена седемцифрена награда. Така че разправяй.

Седемцифрена награда!? За толкова пари човек можеше да води нормален живот. Без страх от управниците, без страх от изборите дори.

– Ловец ли си? – попитах плахо. – Полиция? Спецчасти?

– Казвай! – усетих в гласа ù гняв.

Поколебах се. Изглежда имаше намерение да ме предаде. Ако разкриех истинската си същност, само щях да засиля желанието ù. От друга стана имах ли какво да губя? Нямаше как да ме убият два пъти? Кой знае, може би омразата ù към ацтеките ще бъде достатъчно голяма, за да ме пусне.

– Аз съм… – трескаво обмислях възможностите… да кажа или не, да кажа или не… – Аз съм избирател.

Жената леко трепна. Не бе очаквала подобен развой на нещата.

– Не си си пил хапчетата? – попита тя невярващо.

– Не.

Тишина. Хора като мен бяха рядкост. В медийното пространство постоянно се говореше за подобни „особняци“. В северните щати дори ни наричаха „терористи“, защото подтиквахме към нестабилност чрез внасянето на вредни елементи от небитието. Напълно нормална реакция на вече нанеслите се „вредни елементи“. Те разполагаха с привърженици в този свят и не искаха да го споделят с други кошмари.

– Зает ли си? – попита жената.

– Какво? – премигнах учуден.

– Решил ли си за кого ще гласуваш?

– Да – казах твърдо. Вече нямаше смисъл от колебания. Бях взел решение и щях да го следвам. – Ще гласувам за това, което ще ни отърве от ацтеките.

Зачаках. Бях ли успял да я спечеля на своя страна? Секундите чакане ми се сториха цяла вечност. Дулото на пушката леко се поколеба, след това бавно се смъкна надолу. Отдъхнах си. Сега просто… Светлината изведнъж изчезна. Следващото нещо, което видях, бе безкрайно поле от черни капки до самия хоризонт. Закрачих смело напред. Болката беше изчезнала, но въпреки това нещо продължаваше да ме безпокои. Нещо важно… Напрегнах се, но така и не успях да се сетя. Нищо. Все някога щеше да ми хрумне отново. Небето започна да просветлява. Цветът му бе искрящо изумруден. Не можех да не му се възхитя. Тъкмо се канех да седна на земята, когато върху небето се образува огромна черна пукнатина. Небесни късове започнаха да падат… пред очите ми се оформи портал, от който започнаха да изскачат едно след друго десетки безформени изчадия. Тишината се изпълни с ридание на жени, писъци на деца и кръвосмразяващ хилеж. Изчадията ме забелязаха и хукнаха към мен. Бях толкова замаян, че въобще не реагирах, продължих да си стоя спокойно и наблюдавах как уродливите им туловища се приближават все повече и повече… И тогава изведнъж от земята се появи Ксолотл. Непосредствено до него изникна Ксипе Тотек заедно с още петима ацтеки, всичките конгресмени.

– Мамка му! – прошепнах на глас. Отново сънувах!

Втурнах се назад, но вече беше късно. Пред мен се издигаше нова ацтекска грамада с размерите на планина. На врата ù висеше огърлица от очи, всяко с големината на къща.

– Не се противопоставяй, Миктекацихуатъл! – заповяда властно вицепрезидентът Ксолотл. – Той ми принадлежи!

Новопоявилата се ацтека започна да се смее. Въпреки внушителните ù размери бях успял да я позная. Богинята на най-ниското ниво на подземния свят, говорителката на сената и водач на подземната фракция, бе влязла в съня ми! Не беше тайна, че никак не се погажда със сегашната администрация. Защо обаче бяха избрали мен за бойно поле?

– Нещата не се развиха особено добре за теб – каза богинята. Гласът ù беше като бич, който троши стъкло. – Привържениците ти са намалели. Този път ще спечеля изборите и ще си възвърна всичко, което ми принадлежи.

– Надценяваш се…

За момент ми се стори, че вицепрезидентът потрепва. Страх ли бе това? Възможно ли бе великият Ксолотл да изпитва подобно чувство? Очевидно да. С грамадни крачки той се приближи напред, докато не стигна на десетина метра от Миктекацихуатъл. Аз, разбира се, се намирах точно по средата. На заден план по-нисшите ацтеки продължаваха да смазват прииждащите кошмари.

– Не трябва да му позволим да оцелее до изборите – отекна гласът на Ксолотл. – Не трябва да гласува. Дай ми го и ще получиш каквото искаш.

– Чуваш ли, жалко човече – огромното ù лице погледна надолу към мен. – Страхува се, че ще докараш малкия си кошмар в света ни. Природните страхливци се ужасяват от мисълта…

– Това нещо може да ни прокуди – изскърца със зъби Ксолотл.

– Нека го стори тогава! – богинята скръсти ръце предизвикателно. – Мислиш, че не го усещам? Че не подушвам миризмата му или че не чувам стъпките му? Нека се крие в тъмнината, аз знам точно какво представлява.

Това не трябваше да е възможно! Кошмарът ми трябваше да е неоткриваем – идеалното оръжие срещу ацтекските изчадия. Бях убеден в това. Бях посветил години от живота си и огромно количество пари, за да се сдобия с колкото се може информация – от древни индиански легенди до секретни данни от правителството. Не можеше да съм пропуснал нещо толкова значимо!

– Е, буболечко, ще пробваш ли отново да спасиш избирателя си? – провикна се Миктекацихуатъл.

По навик се присмях на ум, че още не ме е хванала… и това ми беше грешката. Земята под краката ми се разцепи и оттам изникна ръката на богинята. Пръстите ù се обвиха около тялото ми в стоманена хватка. Глупак! Бях се хванал на толкова евтин номер! Беше ме измамила за момент да си представя какво би станало, ако ме хванат, и тъй като това бе моят сън, мисълта ми се сбъдна. Не случайно разправяха, че говорителката на сената е равна по сила на самия президент.

Отчаяно започнах да шавам, с надеждата да се измъкна, но усилията ми бяха напразни. Богинята просто се изсмя.

– Е, буболечко? – подкани тя отново кошмара ми.

Трескаво започнах да се оглеждам. Десетки кошмари продължаваха да влизат в съня ми през портала… Уви, от моя кошмар нямаше и следа.

– Не го подценявай – изсъска Ксолотл. – Не можем да си позволим загуби толкова близо до изборите.

Миктекацихуатъл се изсмя и тъкмо отвори уста да му отвърне, когато четири масивни стрели пронизаха тялото ù. Всяка беше колкото Айфеловата кула. Очите по огърлицата на богинята започнаха да шават във всички посоки. Грамадата погледна учудено надолу към стърчащите парчета метал, след това вдигна глава и се съсредоточи към хоризонта. Същото направих и аз.

Не беше за вярване! Стотици крилати воини стояха там, насочили арбалети към Миктекацихуатъл и Ксолотл. Сред тях ясно долавях присъствието на моя кошмар. Кои обаче бяха останалите и как бяха успели да проникнат в съня ми?

– Предупредих те да не го подценяваш – каза с нотка на задоволство вицепрезидентът. Тялото му се превърна в камара изгнили трупове, които с вой се строполиха на земята. Останалите ацтеки от антуража бързо последваха примера му и излязоха от съня ми. Само Ксипе Тотек се забави малко повече. Едва когато разкъса още няколко изчадия, конгресменът благоволи да изчезне. Останали без враг, безформените изчадия се втурнаха към мен. Залп великански стрели набързо ги накара да се откажат. Сега оставаше само Миктекацихуатъл.

– Пусни го – чух гласа на кошмарът ми. – Той направи своя избор.

Богинята се поколеба. Всички очи от огърлицата се съсредоточиха върху мен, сякаш оценяваха дали си заслужава да рискува заради микроб като мен. В крайна сметка инстинктът за самосъхранение надделя.

– Остават още петнайсет часа до изборите – каза тя и разтвори ръката си. – Дотогава всичко може да се случи.

Никой не ù отговори. Редиците крилати кошмари стояха безмълвни. Когато последната ацтека се махна от съня ми, те също започнаха да изчезват, докато не остана само един.

– Свърши се – каза познат глас. – Можеш да се събуждаш.

Моментално скочих на крака. Движението бе толкова рязко, че ми причерня. Олюлях се за момент, но успях да запазя равновесие. Разтърках очи и се огледах. Намирах се в ъгъла на огромно хале. Някога сигурно е било подземен склад или паркинг, а сега беше нещо съвсем различно. Стотици легла изпълваха пространството. Повечето бяха заети. Вгледах се в хората по-внимателно. Имаше всякакви – мъже, жени, старци, деца, бели, черни, жълти, червени, дори един албинос. Какво бе станало? Не усещах това да е част от съня ми. Със сигурност бях в реалния свят, но къде? И какво, мамка му, търсех тук!?

– Здрасти – приближи се до мен едра тъмнокожа жена. – Радвам се, че успя.

Погледнах я с неразбиращ поглед. Нямах спомен да съм я виждал преди. Изключено бе да е от бившата ми работа… може би от университета?

– Аз бях тази с пушката в тунела – поясни тя, видяла объркването ми. – Съжалявам, че те цапардосах, но трябваше бързо да те докарам тук.

„Можеше просто да ми кажеш“, помислих си.

– Нищо – отвърнах. – Важното е, че съм жив. Къде сме?

– При свободните избиратели – усмихна се тя.

– Свободните избиратели… – повторих. Самата фраза бе оксиморон. Избирателите нямаше как да са свободни.

– И аз така реагирах, когато пристигнах.

Усетих ръката ù върху рамото си.

– Не се притеснявай. Скоро всичко ще разбереш. Сега просто си почини. Не остава много до изборите. Ако ацтеките пробват нещо, ще е сега, докато преимуществото е на тяхна страна. Трябва просто да се напънем и да издържим предизборната им кампания. След това имаме реални шансове да спечелим изборите.

– Да спечелим? – вече бях напълно объркан.

– Да не мислиш, че само ти мразиш ацтеките? – засмя се жената и се отдалечи в халето.

Тъкмо се канех да поискам обяснение, когато всичко ми стана ясно… Хората в това хале бяха като мен! Управляващите ги бяха принудили да създадат свои собствени кошмари, които да им се противопоставят. Колко арогантен съм бил да мисля, че съм единственият. Гледах на себе си като на герой, спасител на милиони, и нито веднъж не си бях направил труда да проверя дали има други. Докато аз се криех като хлебарка, хората си бяха изградили собствена организация и взаимно пазеха сънищата си. Ето защо ацтеките се бяха нахвърлили върху мен – не защото бях толкова силен, а защото бях слаб. Сам можеха да ме смачкат.

Огледах халето още веднъж и с лека въздишка легнах върху леглото си. Очакваха ме тежки избори. Ацтеките нямаше да се дадат просто така, а и прииждащите кошмари щяха да направят всичко възможно да се измъкнат от небитието. Друго обаче ме притесняваше. С достатъчно усилия щяхме да спечелим изборите… но какво ни очакваше след това?

Редактира: Кънчо Кожухаров

Публикации:

1. Антология „Репликация“ – „Лингея“, 2011 г.

Уловът

Ценка Бакърджиева

То чакаше. Беше в най-ниската точка на първото ниво, почти до гърчещата се и извиваща в странни чупки тъмна маса, която в няколко немощни тласъка накрая бе събрала сили и с изхрачваща конвулсия го бе отделила от себе си. Веднага получи знанието: трябва да се издигне една йота нагоре, за да не бъде засмукано обратно при следващия ù напън.

Тук времето не значеше нищо, но постепенно се оформи преди и сега.

То продължаваше да чака. След първоначалното осъзнаване на самостоятелна единица получи първото си желание: да запази съществуването колкото може по-дълго. Единственият възможен начин: прилив на допълнителна енергия, чрез която да се издигне към по-високите нива.

Долу беше доста страшно. Непрекъснато избягваше бликналите мрачни протуберанси. Те по случайност уцелваха подобни нему и ги завличаха обратно в желето. Веднъж в уж хаотичното, но все пак целеустремено желание да запази самостоятелност, се натъкна на току-що отделено Друго като него. Докато Другото получаваше началното си знание, То разбра какво е храна и за първи път изпита удоволствието от ситото блаженство. Ловът се превърна в начин на съществуване. А храната беше малко… при това пъргава и също искаше да го хване заради собственото си оцеляване.

Повишеният енергиен статус разкри особеностите на неговия свят. Най-долу в недрата се намираше Онази, от която всички произлизат – онази тъмна енергия, безлична, бездушна, незаинтересована към никого и нищо. Тя непрекъснато отделяше малки късове от себе си, а те, не намереха ли начин да започнат свой собствен живот, бързо биваха поглъщани обратно. На разположение на късчетата беше океан от знания, принадлежащи на Онази, от която произлизаше всичко. От това как ще използват знанието зависеше дали ще живеят, или ще умрат. За външния наблюдател неговият свят представляваше Вдлъбната хиперболична сфера. Откъдето и да се погледнеше, се виждаше чаша, чието дъно в най-ниската точка на хиперболата бе окупирано от Онази. А във високите нива Някои други ослепително блестяха и се движеха с огромна скорост. Те пътуваха в пълна свобода между преливащите един в друг светове.

То взе първото си решение. Реши, че от малка, невзрачна, първична субстанция трябва да се превърне в Искрящо същество, безпределно в своя полет и свобода. Взетото решение бе много голяма промяна на статуквото и доведе до отприщване на нови знания. То се окъпа в тях, възприе ги и започна да действа.

Отдели нишки от себе си и ги усука. Какво е математика и какво паяжина, нямаше никакво отношение към улова, иначе би могло веднага да научи. Отношение към улова имаше структурата на паяжината, изградена с математически построения. Три клотоиди се пресичаха под еднакъв ъгъл, като асимптотичните точки бяха във върховете на правилен хексагон. Пресечната им точка се явяваше инфлексна на спиралата на Ферма, а самата спирала се пресичаше с клотоидите, като от центъра към периферията осветеността постепенно намаляваше. За да се подсили конструкцията, То използва части от трансцендентни криви. Те симетрично излизаха от центъра и от равнината на хексагона. Оформи се прекрасна за страничния наблюдател стереометрична паяжина от светещи нишки. Пресечните точки на нишките искряха в различни цветове от целия спектър. Изгради паяжината от себе си, а съзнанието му се концентрира в съвсем малка точка с маса, малко по-голяма от някоя пресечна. Така страничният наблюдател не би го открил.

В използването на паяжината имаше рискове. Понякога от високите нива се спускаха Искрящите същества досами черното желе. В бързото си преминаване увличаха много Други като него. Хранеха ли се? Някои Други виждаха в това единствен начин за отдалечаване от Онази и искаха да бъдат уловени. То не проумяваше защо. Веднъж Искрящо същество се устреми към него. То примря в ужас, че ще бъде погълнато. Искрящият го заобиколи, спря за миг и усети удивлението му. Разбра, че го поздравява и му пожелава успех в улова.

В света на Вдлъбнатата хиперболична сфера животът започваше от Онази, преминаваше през Него и Другите… Свършваше?… Нямаше знание колко живеят Искрящите и какво има след тях. Да се превърне в Искрящ бе достойна цел за място, посещавано от разнообразни гости. Паяжината бе предназначена за любопитните измежду тях. И зачака.

Флори погледна нозете си, потънали в мека, хладна трева. Бяха боси, гладки и намокрени от сутрешната роса. Усети между пръстите си гъделичкащите стръкчета. В гърдите ù се надигна усещане за безметежност, щастие и съвършено спокойствие.

Огледа се. Намираше се на зъбер, увенчал като корона планински връх. В далечината сред кристалния въздух се открояваха още два върха. По-нататък се губеха в синкава омара други два, а насреща смътно се очертаваше пети.

Флори погледна ръцете си. Нима е възможно? Бяха самото съвършенство – изящни и нежни, с цвят на кремав мрамор. Докосна лицето си. Би се заклела, че никога не е била по-красива. Поиска да се огледа. Наоколо освен трева и причудливи скални образувания нямаше нищо друго. Тя притича леко до ръба на каменната корона и пред очите ù се разкри великолепна долина. Цветовете бяха ярки и наситени. Хармонично преливаха един в друг. Тъкмо от мястото, на което беше застанала, започваше стръмна пътека. Без да се замисли, затича леко надолу. Приятно свеж полъх разроши косите ù, надигна бялата роба над коленете ù и изду широките ръкави като птичи криле. Все по-надолу и все по-бързо се носеше Флори, а пътеката от тясна козя се превърна в широка и утъпкана. Постепенно преля в път с цвят на охра. Флори забави бяг и почти спря, но не защото се беше изморила, а за да разгледа цветното многообразие. Арки от катерещи рози и чимшир, подстриган в причудливи форми, спираха дъха ù. Маргаритки шепнеха с белите си листенца „откъсни ни“, а теменужки надигаха ухание с „украси косите си с нас“. Покрай пътя имаше алабастрови пейки, инкрустирани с изящни флорални мотиви. „Поседни!“ – канеха я те. Точно когато реши да се отпусне и отдаде на блаженството, забеляза, че почти е стигнала до дворец. Пътят не беше стръмен като пътеката, но все още с наклон надолу и свършваше точно в най-близката кула пред огромен свод. Двете крила на вратата представляваха криле на митично същество и подканваха: „Чакаме те. Идваш ли?“. От позицията си Флори отброи общо шест такива кули, а по средата извисяваше снага неземно творение с фризове и арки на прозорците, каменни дантели и колони на балконите, изписани, изрисувани, изпълнени с красота, пред която дори Тадж Махал бледнееше.

То следеше как едно любопитно, не много хранително същество в бледозелен цвят се плъзгаше към него. Беден улов. Издигането няма да е високо. Обаче в един момент осъзна: едва ли се ще нахрани. Дори няма да посмее да вкуси от него. Съществото интерпретираше възприятията от паяжината по непонятно странен начин. Отделената при интерпретацията енергия беше с особено излъчване и се намираше в спектъра на гадните, отвратителни вълнови трептения. Бледозеленият натрапник не ставаше за храна. Още по-лошо! Опиваше се от енергията на паяжината!

То се обърка. За първи път усети какво е да бъдеш в нечие желано меню. Не просто да те ядат, а да го правят с удоволствие. Потърси връзката си с Онази, от която произлиза, за да получи нужното знание. Енергийният отлив бе затворил достъпа. Стъписа се. В миг на отчаяние и уплаха разтърси паяжината, за да изгони неприятеля.

Флори беше влязла в двореца. Продължаваше да е изпълнена с възхищение, когато обстановката се разлюля. Отначало съвсем леко, но достатъчно, за да се наклонят и разбият старинните китайски вази. Люлеенето се засили. Вратичките на изящните дървени шкафове започнаха да се отварят и блъскат, а от рафтовете им падаха кристални фигури и се пръскаха на хиляди парчета. Огромните полюлеи в засилваща амплитуда все по-силно се приближаваха към стенописите на тавана. Изведнъж… съвсем за кратко… за отрицателно време… още по-малко – светкавично пред погледа ù премина паяк. Не беше сигурна, понеже се събуди.

Събуди се изключително отпочинала и заредена с енергия. Отначало помнеше съня до подробности. Откъде ли се взе зловещият паяк? Не се уплаши, а се разочарова от бързото събуждане. Постара се да запомни обстановката и за по-сигурно направи записки на най-важното в тефтера за сънища. Хубавият сън заслужаваше да бъде сънуван многократно.

Повторяемото ежедневие не предлагаше удоволствия, съизмерими с потенциала на красивите сънища. Флориана отдавна беше разбрала, че най-удобно е да живееш съобразно своето кредо. Съвсем не леко и богато, но наистина най-удобно за душата. Ако не си се родил лъжец, по-добре не лъжи! Ако родителите са те възпитали да бъдеш честен, остани такъв, каквото и да ти струва! Да следваш кредото си не беше печелившо и не водеше до бързо забогатяване. Обаче спестяваше куп угризения, притеснения, пазеше от високо кръвно налягане и излишно сърцебиене, но най-важното: не предизвикваше нощни кошмари. Душата оставаше спокойна и насън с лекота достигаше впечатляващи сънувани места. На следващия ден късметът в дреболиите внасяше радост и очарование. Тази идеална подправка за обикновеното ежедневие правеше живота на Флори наистина прекрасен.

То беше в капан. Нямаше сили да разплете паяжината и да възвърне предишната си обла структура. Бавно се спусна надолу в близост до Онази и набързо хвана няколко току-що отделени Други. Това спомогна отново да се издигне нагоре и да получи необходимото знание.

Бледозеленият натрапник бе създал връзка. То не знаеше как да я прекъсне. Връзката не се влияеше от факта, че са от различни светове. Напротив: дори чрез нея имаше пряк достъп до чуждия свят. При други обстоятелства това бе съвсем невъзможно, преди да стане Искрящ. Но… разбира се! Ще използва своя неуспешен улов като стръв за по-тлъсти и по-вкусни енергийни хапки. Остава само да заплете ситуация.

– Заповядайте! Вие ли сте следващият? Добър ден! Какво обичате?

Добрият тон и обноски, приветливата усмивка и искрената загриженост към клиентите се бяха превърнали в начин на поведение за Флориана. Тя по природа беше отворен човек към вълнуващото и прекрасното. Случваше се понякога да се ядоса, но бързо се опомняше. Задаваше си въпросите: „Аз за какво съм се родила? Да се радвам или да се нервя?“. Натежаваше „да се радвам“ и на момента възвръщаше ведрото си настроение. Винаги се отнасяше сериозно към своите задължения. В личния живот грешките ù засягаха единствено нея. Философски приемаше ситуацията с вътрешната убеденост: „трупам личен опит“. На работа всичко стоеше по-иначе. Притесняваше се неволно да не накърни интересите на клиентите. По няколко пъти проверяваше сметките и движението на паричния поток. Обаче…

Намерението да действа преля нови знания. То изследва стръвта от всички посоки, за да може най-бързо, най-лесно и с най-малко разход на енергия да заплете ситуация. Знанията за съществата от другия свят даваха неограничени възможности за обилна консумация на питателна и вкусна храна. Дори обнадеждено разсъди, че при подходящи условия самата стръв, самият бледозелен натрапник би могъл да стане вкусен и желан за поглъщане.

Зоя Акулата беше успешна бизнес дама. Имаше придобита способност да въздейства върху хората, без да е прочела един ред специализирана литература. Още като дете, щом си харесаше нещо в детската градина или на гости при комшийчето, тя го грабваше, стискаше го толкова силно, че никой не бе в състояние да го изтръгне, като непрекъснато повтаряше: „Мое е… мое е… мое е!“ – докато я оставеха на мира. Майка ù изчакваше да се отпусне и заспи, за да вземе играчката. Увиваше я във вестник и на следващия ден тайно я връщаше обратно. Тактиката бе невероятно успешна. В един момент родителите усетиха, че детето се изплъзва от контрол. Беше късно. Опитаха се да наказват подобно поведение, но Зоя се обливаше в сълзи, стискаше желаното и неистово повтаряше: „Мое е… мое е… мое е…“ – до пълно изтощение. В малко по-късна възраст придобитият опит бе приложен в магазин. Тогава майка ù притеснено обясни: „Миличка, в момента нямам пари и не мога да платя. Друг път ще ти купя кутията за моливи“. Но детето стисна с дясната ръка още по-здраво кутията, с лявата длан захлупи едното ухо и наклони глава, за да може с рамо да запуши другото, и пропищя: „Мое е… мое е… мое е!“. Майката прошушна нещо на продавачката, извади личните си документи от чантата, остави ги на касата и бързо отведе дъщеря си навън.

Човек не се променя с годините, ако прилаганият жизнен опит е успешен и му носи благоденствие. Зоя Акулата получаваше всичко, което си пожелае: от любовника на най-добрата си приятелка, до наследствения апартамент на бившия си съпруг и детето… Последното не беше от най-желаните, но при развода вървеше в комплект с апартамента. Пожела майка ù да го отгледа. И така стана. Естествено вече не крещеше „мое е“ за онова, което искаше да има – в случая свободата си, а прилагаше масирана атака фронтално и по фланговете. Убеждаваше, налагаше, говореше непрекъснато, без да даде възможност на другата страна да отговори, да възрази, да изкаже лично мнение или да зададе въпрос. Според ситуацията го правеше авторитетно или умилкващо, безкомпромисно или подмазващо, но винаги компактно наситено. Тактиката да залее отсрещния човек с думи, за да не е в състояние да осмисли какво се иска от него, винаги водеше до изтръгване на заветното „съгласен съм – както кажеш“.

Зоя едвам избута средното образование. Искаше да е гимназистка, но не желаеше да учи. Друго си е в гимназията. Там е елитът, но бързо разбра, че учителите не дават за реалния живот по-приложими знания от онези, които вече има. Леко се плъзгаше от клас в следващ клас без престараване с уроците – ей така за престиж. Реши, че да учи за престиж висше образование е само губене на време. Нейните приятелки още не бяха взели магистърска степен в колежите, докато тя успешно отне фирмата за недвижими имоти от първия си работодател. С годините желанието да има нарастваше по-бързо от начина, по който можеше да го получи. Е, да: свеждаше се до пари. Каквото можа да вземе без пари от родителите и бившия си съпруг, бе взето. Вътрешно крещеше „Мое е… мое е… мое е!“, но нямаше кой да ù го даде. До мига на получаването, т.е. придобиването на заветната сума, ставаше нервна, раздразнителна и арогантна. Личните ù банкери в няколко банки бяха вдигнали ръце от нея и без да се задълбочават, отпускаха заеми или рефинансираха всеки каприз на Зоя.

Удовлетворените желания си имаха цена – неприятна, но вече без значение. На младини Зоя бе синеока и руса красавица. Сега някой би я оприличил на злобна оса, друг – на хитра лисица. Името ù на латински означаваше змия. Обединяваше качествата на трите животни. Колегите от бранша я нарекоха „Акулата“ заради професионалната захапка: каквото хване – не пуска. Небесните очи бяха избледнели до воднистосини, русата коса – вече с цвят на прогорена слама, не подлежеше на оформяне, а някогашното стройно тяло бе далече от гъвкавата змия или морския хищник. Не беше пълна, а отпусната с ветрееща се плът от немощни мускули, което прави слабото да изглежда грозно. Но това наистина е без значение, понеже за Зоя на тази възраст мъжете представляваха портфейли – по-пълни или съвсем празни. А най-ценен бе онзи, който пълнеше нейния портфейл. Бе юрист по образование. Преди години – добър адвокат, а сега – кръгло нищо. Хазартът изяде парите му, а клиентелата постепенно се заформи от контингента на криминалния бизнес. Известно време балансираше като въжеиграч между закона и онези, чиито интереси защитаваше. Но хазартът пак му скрои номер. За да задоволи страстта си, се опита да бозае от две цицки. Лекето – тогавашният му клиент – се усети и Джорджи, както галено го наричаше Зоя, гръмна, изгоря, отнесе го и все пак имаше късмет, че скандалът го отвя далече от залите на Темида, а не го закотви на подсъдимата скамейка. Зоя и Георги или Джордж, или Жоро, или както ви се хареса, си бяха лика-прилика в силата, с която ги разтърсваха техните страсти. Преди години той навярно е бил хубавец с разкошна коса, но сега сплъстени масури се виеха към потния му врат. Малките очички бяха непрекъснато свити и подпухнали от почти денонощното взиране към игралните автомати в сумрака на казината. Блед, нездрав тен покриваше провисналата гуша и бузи на лицето. Мастните паласки отзад на кръста в съответствие с големия корем отпред отдавна бяха окарикатурили някогашното стройно и високо тяло, а пухкавите ръце допълваха впечатлението, че човекът не е повдигал нищо по-тежко от писалка. Грешка! Носил е цяла шепа с жетони и е въртял ръчката на Едноръкия бандит. Та точно Джордж пълнеше портфейла на Зоя с майсторско формулиране на договорите за недвижимите имоти – продавани, купувани или отдавани под наем. Каквото и да правеше Зоя, благодарение на Жорката се случваше да е в пъти на печалба. Тя щедро му отпускаше мижав процент. Браво, Джорджи! Ето ти в паничката. Бягай да се наиграеш.

В чуждия свят храната се пилееше ей така. То установи, че макар и рядко, някои от обитателите ядяха от себеподобните си. Заставаха един срещу друг и почваха неистово да отделят и мятат енергия в любимия червен спектър. Озадачи се как така отделят и поглъщат едновременно. В най-добрия случай колкото отделяха, толкова и поглъщаха, в най-лошия храната се разтваряше в пространството.

То си набеляза две същества с огромен потенциал на отделяне. Трябваше да ги привлече по-близо. За целта старателно обмисли ситуацията и обработи стръвта.

Пазарът постепенно се затвори. Клиентите като екзотични птици все по-рядко навестяваха кантората. Приходите спаднаха, а лихвите по банковите кредити станаха кожодерски. Зоя повика Джорджи да обсъдят сделката с един руснак, който хем искаше да купи, хем се цинцареше в разрез с убеждението за щедростта на северните ни братя. Но Жорката днес беше профукал няколко средни месечни заплати и ръцете му се тресяха от нерви. Тресенето допринесе да се отрони горящата част на домашно свитата цигара точно на най-видното място от Зоиния килим.

– По дяволите! Какво правиш? – изригна Зоя. – Не стига, че те мъкна на гърба си, ами унищожаваш имуществото ми! Утре, като дойде руснакът, какво ще види, а? Какво ще види? Някаква цървулана с прогорен килим се опитва да му продаде имот. Ей това ще види!

Жорката седеше свит и безмълвен. Днешната загуба бе нищо в сравнение със страха от разтрогване на комбината със Зоя.

А тя все повече се наемаше.

– Ела! Гледай тук, нещастник такъв! – и го задърпа към компютъра. – Какво виждаш? Има ли нещо? Кажи, има ли? Утре, ако поискаш пари, да знаеш, че нямам. А сега ще ми помогнеш да разместим мебелите, за да прикрием изгореното.

Но Джорджи не помръдна, вперил поглед в наличността на една кредитна карта.

– Зоя, имаш постъпления.

– Постъпления? Не ме разсмивай! Само аз вкарвам пари по тези сметки. Лично водя клиентите в банките. Иначе току-виж размислят и уредят сделката без посредник.

Но Зоя улови хищния поглед на своя юрист. Очите му бяха живи и озарени точно както в мига на изсипването на жетони в улея. Втренчи се в екрана и с изумление установи прилична наличност по една от кредитните си карти, а там никога не внасяше повече от минималната месечна сума.

Последва бърз преглед на аукционите в интернет за подходящ килим. Джорджи се опитваше юридически да обясни, че не може парите да дойдат отникъде. Очевидно е станала грешка. Трябва първо да се види откъде и как… да се изчака малко и не ги ли потърсят от банката, тогава… Дори си позволи като юрист да даде спрямо собствената си съвест абсурден съвет:

– Зоя, трябва да сигнализираш за грешния превод.

– Ти да не си луд? – Акулата едва го изчака да се изкаже. – Доброволно дадени пари назад не се връщат. Нито съм откраднала, нито съм ги карала да сбъркат!

– Ама после ще имаш неприятности.

– Георги, ти не разбираш ли, че съдбата работи в твоя полза? Изгори килима, но няма да го плащаш от бъдещите си хонорари. Имам средства за нов. Следя сметките си онлайн за разплащания в мрежата. Без теб можех да не забележа парите, преди да ги дръпнат обратно. Давай да ги изпреварим! Пазарим и няма пари – няма проблем!

– Ще имаш проблем – заинати се Жорката.

– За какво те хрантутя, кажи? За какво те хрантутя, мизерник такъв? Нали си адвокат? Аз купувам килим, а ти измисляш как да ми спестиш връщането на парите!

Грешка! О, Боже, грешка! Невероятна случайност! Почти невъзможно стечение на обстоятелствата! Но се беше случило.

Голямото менгеме се настани във Флориана и мачкаше вътрешните ù органи. Стомахът, сърцето, душата… бяха се свили и тежаха ужасно като погълнато гюле.

Има ли значение как е станало? Тя го беше извършила! Шокът я обезсили.

След първоначалния ужас от случилото се Флори се успокои. Задълбочено разсъди за последиците.

Първо и най-лошо: могат да я уволнят, но няма да я бесят, нито да я набиват на кол. Слава Богу! Не живее в средновековието. Значи се търпи.

Второ: напълно възможно е да я накажат. Заслужила го е. Трябва да възстанови парите, които погрешно отнесе по чуждата сметка. То се разбира от само себе си. Клиентът претърпя заради нея загуби и най-логично е да ги покрие. Примири се с олекването на личните си авоари. Риск на професията. Онзи, който виси на въжето от покрива на Мола, за да мие прозорците, да не би да не рискува?

Стига е разсъждавала! Оправи си косата, намести баджа, докара спокойно изражение на лицето си и отиде да уведоми за инцидента своя шеф.

– Флориана, първо при мен трябва да идват моите подчинени. Припомни ми на следващото събрание да го отбележа – съчувствено се усмихна шефът, след като изслуша Флори и подробно я разпита. – Не се притеснявай. Обещавам: до уволнение няма да се стигне, но с административното наказание е друго… Все пак оптимистично е, че в колектива има човек, информирал ме, преди да се впусне в самоволно оправяне на грешката. Успокой се! Поемам случая и като начало трябва да се възстанови първоначалното статукво. Наясно си, че ощетеният клиент не трябва да претърпи никакви загуби, нали?

Флори кимна.

А То междувременно следеше как се заплита ситуацията и аха да попие с наслада от сгърчената топка в гърдите на натрапника, когато установи разсейване на вкусотията. Бързо обви с нишките си последните остатъци. Флори усети стягане под лъжичката, но пое дълбоко въздух и го отпъди.

На моменти Флори усещаше чуждо присъствие. Обръщаше се внезапно. Сама е. Съвсем сама! И въпреки това… Би се заклела, че там – точно в средата на плешките… А после като че ли пронизващ поглед минава косо през нея и раздвоен се закотвя в зениците. Започна да обръща прекалено голямо внимание на подробностите. Все едно някой разглежда света през нейните очи и понеже го прави за първи път… За първи път ли? Наистина виждаше света по този начин за първи път. Ето например: прибира се тя от работа и среща пред асансьора комшийката, която е тръгнала да разхожда своето куче. Леля Пенка искри в моравочервен гняв – искала е задачата да я свърши чичо Коста. Кучето е настръхнало злобно до тъмнокафяво. То е таяло намерение да дигне крак до водосточната тръба на терасата, а го карат на мръзнеща разходка. Цялата нова информация я попиват очите ù, а паякът притичва и големее. На него му харесват всички кървави оттенъци. Обаче… Флори по навик поздравява усмихнато: „Добър вечер!“. Комшийката е изненадана и отговаря машинално. Отговорът я изсветлява до розово. Рошавата болонка реагира бурно на поздрава с весел лай. Вече е в светлозелената гама. Натрапеното присъствие рязко се прекратява и паякът се оттегля. Именно за него се сеща всеки път, когато усети чуждо присъствие, а всъщност е съвсем сама.

То търпеливо чакаше храната. Имаше увереност в прецизно заплетената ситуация. Всеки момент храната сама ще дойде. Стига зеленият натрапник да не я прогони, както непрекъснато прави при случайните срещи с други много по-питателни същества от самия него. То не разбираше защо приемникът му отблъскваше или успокояваше до невъзможност за ядене вкусната червена енергия, вместо сам да се засити. Щом не я желае, защо не я остави на него? Онази, от която всички произлизат, не даваше отговор.

– Не! Няма да стане! Нищо не плащам! Грешката е ваша! – крещеше Зоя пред Флори и нейния шеф.

Виковете имаха предистория. Бизнес дамата получи покана да се яви в банката и за свой представител изпрати Джорджи. Оказа се, че бил прав. Трябвало до три дена да сигнализира, а не да харчи парите. Жорката обещал да ги върнат. Опазил името ù неопетнено с обяснението, че той използва картата. Зоя стисна зъби и отиде да внесе сумата. За първи път през съзнателния ù живот се случваше вместо да получи, да се раздели с желаното. Онези какво взимали, какво правили, уж всичко точно, обаче Жорката изключил и междувременно заредил на една бензиностанция. Кредитната карта изпадна в просрочие, защото, видите ли, транзакцията за горивото не била отчетена по сметката и когато системата я отчела, се оказало… Тръгнаха едни лихви и наказателни такси, а Джорджи като пълен идиот изтърва положението и се налага тя – Акулата, да направи голямата захапка.

Зоя реши, че служителката не може току-така да се измъкне и трябва непременно да си плати. В последвалите дни прилежно следеше сметката, без да отговаря на позвъняванията на личния си банкер. Не отговаряше и на писмата, с които я канеха да се яви в банката за справка. С наслада констатира набъбване на наказателната сума от просрочието. Днес Акулата дойде да къса месо… Но изведнъж!… Моля ви? Какъв абсурд! Изкарват я виновна?… Ще ги научи тях!…

– Госпожо, ако обичате, нека се успокоим! Имаме консултация с нашия юрист. Статуквото трябва да се възстанови при първоначалното положение.

– Какво положение? Какви ги говорите? Аз в нищо не съм сгрешила, нали?

– Според вас трябва да накажем служителката и със сумата от просрочието? Парите не бяха ваши, а ги изхарчихте. Ако се бяхте обадили…

– Откъде да знам, че не са мои? Очаквах преводи. Обяснено ви е, че картата се ползва от друг.

– Но е отпусната на вас и отговаряте за нея. По сметката сте внасяли минимално изискуемото веднъж месечно – дотук шефът блестящо се оправяше в словесната битка. – Особеното при кредитните карти е, че минава време, докато плащането се отрази по сметката. Възстановихте сумата. Моите уважения! Много добре! Но защо не проследихте за непокрита транзакция?

– Първоначално помислих, че съм се объркала и съм дала тази сметка на мой контрагент, а после… – започна да се оправдава Зоя и когато го осъзна, се изпълни с неописуем гняв.

Флори следеше срещата между нейния ръководител и клиентката. Случвало се е да възникне грешка. Хора сме, а не автомати. Важно е да няма умишлена злоупотреба. Засегнатите клиенти са проявявали разбиране, а сега…

Зоя като отприщен бент лееше сгъстени упреци и обвинения, на които трудно можеше да се хване логичната нишка. Шефът стъписан беше замлъкнал. Точно в този момент Флориана усети пробождане между плешките. То бе повече от усещане за присъствие – физическа болка, която опъна раменете назад. Пред очите ù се разлетяха тъмночервени до черни искри. Завихриха се. Като фунии на торнада се проточиха към нейните зеници. Тя учестено примигна. Изви глава към прозореца, но нарастваща, невидима сила я накара пряко волята ù да се извърне обратно. Разширените ù очи се заковаха в Зоя.

– Какво ме е зяпнала? Ето кой ще покрие глобите – просъска Зоя и посочи Флори с пръст. Обзе я злорадо доволство. Струваше си усилията да види сгърчената служителка. За това е служителката – да служи, а не да ù дават акъли с нейния шеф закрилник.

Флориана едва събра сили да отвърне с отпаднал глас:

– Разбира се, госпожо, права сте. Аз трябва да платя наказателните такси и лихви – и потърси опора в стената зад нея.

След работа Флори се прибра вкъщи. Нищо не хапна, а направо си легна. Чувстваше се изтощена. Недоумяваше какво се случи. Успя да запази спокойствие и да се държи нормално, а все едно я бяха усукали на въже и изцедили от цялата жизненост.

Тя се зави презглава и на тъмно сама със себе си започна да анализира. Да. Отърва се сравнително леко. Първоначално прежали цялата грешно преведена сума, но клиентката я възстанови. Е, ще погаси лихвите… Нека не сме максималисти! Не може всичко да е идеално. Успокои се колко добре се наредиха нещата. Усети как възглавницата попива болката от главата. Постепенно се отпусна и миг преди да заспи, реши да посети приказния дворец от сънищата.

О, безмерно удоволствие и благодатно засищане! То се носеше на огромна височина над Онази. По краищата му преминаваха леки проблясъци. Още едно такова пиршество и ще се изстреля нагоре към Искрящите. Опиваше се от повишения енергиен статус, когато… Енергията е недостатъчна да се откачи! Енергията!… Бледозеленият…

Флори се огледа. При всеки сън е различно, но в този е зашеметяващо. Дворецът се рееше сред кристални отблясъци. Предишните каменни стени омагьосваха в меден кехлибар. Перлени статуи я следяха с очи от лазурен тюркоаз и беззвучно мърдаха коралови устни с ясната покана: „влез и се любувай“. Пътеките се извиваха над блестящото нищо. Вместо пейки за почивка имаше люлки от сребърни, филигранни дантели, окачени на свилени въжета. Те чезнеха високо в звездните купове. Топазени облаци се носеха в смарагдовото небе. Предишните цветни градини бяха заменени с композиции на ювелирни шедьоври от скъпоценни камъни и благородни метали. Изглеждаха напълно живи! За Флори приказният дворец бе раят. Нима отново щеше да се събуди в скучното, сиво ежедневие? Ако би могла завинаги да остане…

Едва го помисли и шестте далечни изумрудени зъбера на хексагона застрашително се надигнаха и надвиснаха над двореца. Малкият рай се свиваше на топка. Флори с леки, летежни подскоци успя бързо да излезе на повърхността на оформилата се трепкаща сфера. Не се уплаши. Дори се зарадва. Ето, тя е като Малкия принц на Екзюпери, а това е нейната крехка планета. С пъргави, пружиниращи стъпки, отразяващи цялата ù препълнена с обич душа, тя реши да потърси розата и лисицата, когато…

То възвърна предишната си обла структура, но нямаше сили да се отърве от натрапника. И се разгневи. Обляха го вълни от ярост. Смени цвета си от тюркоазено-златисто през лилаво-аметистово към корундовочервено и бързо се устреми към бездушното, смразяващо тъмно, антрацитно желе.

Планетата не я иска за приятел? – учуди се Флори по настъпилите промени. Възможно ли е прекрасните чувства, с които я обсипва, да са недостатъчни? Милата, самотна планета!…

… и се събуди от страховитото падане.

Щом печелиш, не знаеш какво губиш и обратно.

Ако Зоя виждаше ситуацията, както бе заплетена от кулинарния любител на гневните човешки емоции, то би разбрала, че е удържала пирова победа. Сложи на място банковата служителка, но вулканичният емоционален изблик я закачи на кукичката. Оттам насетне всеки опит с отработено, рутинно действие да получи желаното бе неуспешен. Още по-лошо! Смятаните за сигурни придобивки се оказаха нестабилни. Вече порасналият ù син и нейната майка решиха да я съдят за полагащите се детски надбавки и издръжката от бащата. Бившият ù съпруг поиска преразглеждане на делбата за общото семейно жилище. Първият ù работодател възкръсна от гробището на фалиралите бизнесмени с единственото желание да я унищожи. А Джорджи съвсем се видиоти и всеки договор бе оспорван от клиентите в ущърб на нейната фирма. Банките като пирани чакаха да стихне дейността ù, да намалеят приходите, да се забави обслужването на кредитите, за да се нахвърлят и да я довършат с искания за незабавно изискуемо погасяване. Оказа се, че със своя компактно наситен начин на убеждаване тя бе успяла да вземе пари от всевъзможни финансови институции. Досегашното ù преимущество като бумеранг се връщаше икономически да я обезглави.

Имаше нарастващ приток на енергия и То се уголеми и превърна в Той. Уловът бе изключително успешен, но… Ако не беше зеленият натрапник, отдавна би бил Искрящ. Онази, от която всички произлизат, все още не даваше отговор как да се откачи от любвеобилната (ама че гадост!), лъчезарната (що за изкривяване на пространството?), харизматичната (ужасно, гнусно излъчване!) Флориана. Вече добре познаваше населяващите света на планетата Земя. От милиардите живи организми имаше един особено предпочитан вид. В него изобилстваха индивидите с хранителни показатели нещо средно между стръвта и улова. В значително количество бяха и от сорта на любимата му хапка Зоя. Към нея се навързаха цял грозд други човеци, от апетитни по-апетитни. Съвсем малка част бяха като натрапника, наречен Флориана. Възможно ли е да заплете ситуация, която да отклони вниманието ù от него? Ситуация, която ще я накара да потъне в предпочитаните си зелено-жълти енергии? Ако всичко това го има в нейния свят, едва ли ще търси обратно връзката със света на Вдлъбнатата хиперболична сфера.

В мечтите си Флори се стремеше към свобода. За нея свободата се изразяваше във възможността да се занимава с приятни неща и да бъде където иска. Обичаше да рисува, да прави малки пластики от подръчни материали, да пътува, да е сред природата. Но трябваше и да се живее. За да преживява, ходеше на работа. Беше съвестна, изпълнителна и даваше всичко от себе си, но работата ù стигаше само за най-основното, а за истински свободен живот нито имаше средства, нито оставаше време. Единствено свободна се чувстваше нощем, когато посещаваше своята цветна мъничка планета. Насън изливаше цялата си обич към това несъществуващо място. То ù даваше сили, зареждаше я с енергия да се справи с абсурдите и тъмните страни на реалния живот.

Най-после намери начин! Завинаги откъсна от себе си натрапника. Няма да позволи отново да припари тук. Грешка на младостта, но вече знае колко е опасен контактът със същество в трайно зелената гама и неговата отвратителна интерпретация в трептения, обобщени като „любов“.

Приятел с кола дойде да вземе Флориана от летището. Напоследък тя много пътуваше. Работеше с удоволствие и съчетаваше полезно и приятно. Имаше влечение към изкуството и хармонията. Преди време основа фирма за вътрешен дизайн. В новата област за изява идеите ù бързо преминаваха през успешната реализация и отиваха към сигурната печалба.

Пътуваха покрай краен квартал. Вятърът обрулваше последните листа на заспиващите дървета. Флори зиморничаво се загърна. Преди ден беше в южното полукълбо. Там тъкмо подраниха летните жеги. И изведнъж…

– Спри, ако обичаш!

Припозна две фигури до контейнерите с отпадъци. Шофьорът намали, спря и дори върна леко назад. Не се учуди. Флори имаше слабост да помага на нуждаещите се.

Тя излезе от колата, доближи до скитниците и леко извика:

– Зоя?

Жената се обърна. Воднистосините ù очи примигаха срещу слънцето.

– Познаваме ли се?

– Вероятно. Нали ти си Зоя?

– Е, и какво искаш от мен?

Флори протегна ръка с визитна картичка. Зоя я грабна, заоглежда я отпред, отзад, повъртя я с пръсти и я хвърли.

– Пари нямаш ли? – преценяващо премери събеседницата си с поглед.

– Сега пристигам. Не нося пари в себе си. Разполагам само с карти и ако… – поиска да обясни как да я намери, но беше грубо прекъсната.

– Карти ли казваш? С карти? С кредитни карти? – настъпателно приближи одърпаната фигура, а високият, кльощав мъж с дългите, сплъстени на масури бели коси, клатейки се като Квазимодо, я последва. – Жорка, чуваш ли? Госпожата носи само карти!

Шофьорът излезе от колата и рязко дръпна Флори.

– Бързо се качвай! Каква е тая мания да помагаш на съмнителни типове?

Веднага тръгнаха. Зад тях жената и мъжът масирано изригнаха словесен огън и жупел. Не им хареса протегнатата ръка за помощ. Флори се изви. Погледна с тъга смаляващите се фигури през задното стъкло и ù се стори, че вижда кървави отблясъци в ореол около тях. Би помогнала! Наистина би им помогнала… само ако желаеха, но така… Пое дълбоко въздух. Успокои се до приятно зелено и си припомни деня, когато за последно се изтормози с тях. След работа краката ù сами я отнесоха до тото пункт. Помоли се на ум: „Господи, ето – пускам фиш, за да не кажеш, че търся помощ, а не ти давам шанс. Направи така, че да не срещам повече Зоя и Георги. Толкова други колежки има, а винаги минават при мен. Наслаждават се на усмивката ми и приветливото отношение, а после до края на деня ме боли глава.“ Господ навярно я чу.

Той се превърна в Искрящ. По-високото енергийно състояние отвори нови информационни канали и преобърна хранителните му навици. Вече не поглъщаше излъчвания от други същества. Направо черпеше от околната Вселена. Оказа се, че зелените вълнови трептения – най-общо дефинирани като „любов“ – предизвикват засилено усвояване на енергията от самия Космос. Понякога навестяваше Онази, от която всички произлизат. Споделяше с нея придобития опит, а първичните Други биваха привлечени от блясъка му. Взимаше ги със себе си, но не да ги яде. Сами не можеха да напуснат света на Вдлъбнатата хиперболична сфера. Той им помагаше да пътуват между световете и да останат където пожелаят. Странстваше в нови, неизброими светове и се учуди как изведнъж му хрумна да посети отново света на планетата Земя. Там имаше познат. Спомни си за него по нов, различен начин. Понеже се движеше със скоростта на мисълта, а тя е мигновена, изведнъж се озова пред…

Обичните хора бяха наобиколили леглото ù. Така… Точно така… Но усети още едно присъствие. В последните дни често мислеше за несъществуващото място на прекрасния кехлибарен дворец с изящните статуи. Новото присъствие ù напомни… Някъде наоколо е малката цветна планета. Бавно вдигна ръка.

– Кажи, бабо? – отзова се Флори – внучката с нейното име.

– Тук е – едва чуто промълви.

– Кой, бабо?

– Флориана, остави мама да си почива!

Всички бяха тъжно сини, а не трябваше.

– Може да си тръгвате, дъще. Нали се простихме.

– Но, мамо, не искаме да те оставяме в последните мигове сама.

– Вече не съм сама.

Някогашният натрапник бе изгубил зеленото си оцветяване и се бе сдобил с ново, млечнобяло със сивкав оттенък. Бе станал компактен и объл като пашкул на какавида. Искрящият не разбираше какво означава промяната. Имаше голямо струпване на същества, които излъчваха в синята гама. Съществата едно по едно постепенно се отделиха от Флориана, но после внезапно се върнаха и плътно се скупчиха около нея. Искрящият бе присъствал на смъртта на различни видове в многобройните светове. Навсякъде бе едно и също – просто изгасваха и… край. Но сега силна светлина се процеди през пукнатина в пашкула и от нея постепенно се измъкна един Ослепителен.

Ооо… Ослепителен!… Ето достойна цел за всеки Искрящ!

Публикации:

1. Алманах „ФантАstika 2012“ – „Тера Фантазия“ и „Човешката библиотека“, 2012 г.

Призраци и други щуротии

Саша Александрова

Вървенето може да е супер приятно след няколко дълги, монотонни дни вкъщи, когато зимата те приковава между четирите стени. Една разходка из центъра на града винаги ми прочиства ума, след като съм се побъркал от учене и ежедневни глупости. А времето днес е доста хубаво като за началото на март. Чак се учудвам как може половината хора да са със зимни якета и шалове при такова слънце, а аз да се чувствам екстра само с тениска и анорак. Е, какво пък, явно аз съм топлокръвният в тази картинка.

Имам чувството, че не съм излизал по-далеч от кварталните магазинчета от седмици. Или поне не съм слизал към центъра просто за да се поразходя. Обикновено изобщо не ме свърта вкъщи, не знам защо напоследък се заседях толкова. Естествено, не съм единственият – необичайно топлият мартенски ден е изкарал хората от черупките им. От време на време трябва да се промъквам странично между минувачите по тротоара и да заобикалям детски колички или хванати под ръка двойки.

Светофарът привлича погледа ми, докато пресичам една от централните улици – нещо не е в ред със стилизираното зелено човече, което се движи в подобие на „лунната походка“ на Джако. Ами да, главата му липсва. Светофарът не просто е счупен, замърсен или изгорял – главата на фигурката изглежда перфектно заличена. Щура работа.

Отсрещният тротоар е по-тесен и се налага да маневрирам повече. След няколко метра направо се оказва преграден от… уау, шест възрастни дами, хванали се под ръка. Две от тях вървят напред, другите четири сякаш им пазят гърбовете. Че и се кикотят като момиченца. Ама какво им става на тези хора? Чак ме напушва смях, докато се провирам между тях и дънера на някакво дърво. Винаги съм уважавал възрастните, но някои наистина изкуфяват с годините, малко или много.

Още си мисля за това, когато рекламен плакат на мобилен оператор с огромен варан на преден план привлича погледа ми надясно. Избързах да се присмивам на стариците – гущерът като че навежда леко глава настрани и ми намигва, когато минавам край него. Ама и аз май съм изветрял преждевременно! Хвърлям поглед към стъклената врата на офиса, готов да се усмихна снизходително на себе си, но група младежи в същото време минава между мен и отражението ми и не успявам да го видя.

Пресичам отново и от другата страна на булеварда ме лъхва обичайният мирис на пица от будката на ъгъла. Както винаги, има опашка, макар че този път е доста по-скромна от обичайната. Прескачам няколко разбити плочки от настилката и продължавам надолу. Почти ми идва да си подсвирквам. Само да не беше този сърбеж отзад по врата ми и от дясната страна на гърдите. Няма какво да ме е ухапало през зимата, значи сигурно е поредната тъпа алергия. Разминавам се с група тийнейджъри с раници, а след тях върви възрастна дама. Половината ù лице е покрито с червеникава следа от изгаряне, сякаш липсва. Отклонявам поглед – адски ме дразнят хора, които те зяпат като екзотично животно, ако нещо не ти е наред – но тя изобщо не среща очите ми. В момента, когато я подминавам, се налага рязко да се извия наляво, за да избегна сблъсъка с някакъв чичка. Естествено, няма достатъчно място за маневри между него, вестникарската будка и момичето отзад. Все някой ще го отнесе.

Тъкмо отварям уста да се извиня на момичето, че я бутам с рамо… и нея вече я няма.

Заковавам на място, сякаш съм се блъснал с цялата си тежест в нея.

Само че… не съм.

Тя просто премина през рамото ми. Или аз през нейното. Какво, по дя…

Погледът ми се спира на огромните прозорци на кафенето, пред което съм замръзнал. Клиентите приличат на експонати в музейна витрина. Виждам лицата им, беззвучното движение на устните, ръкомахането, оживлението…

А аз къде съм?

Хората сноват непрекъснато по тротоара и за кратко се отразяват в стъклото, безплътни като привидения. Господи, защо не виждам лицето си сред тях?! Сякаш внезапно съм станал ужасно късоглед – всичко, което различавам, е мъглив, неясен силует, бегло наподобяващ… Не, нещо не е наред!

Свеждам поглед към кецовете си… и не мога да си спомня какъв цвят са! Виждам тялото си като през замъглено от дъжд стъкло, а винаги съм имал отлично зрение. Какво става с мен?!

Оглеждам се на ръба на паниката и тръгвам към най-близкия човек – мъж на около четиридесет години, който говори с млада жена пред вратата на някакъв офис. В дясната му ръка дими цигара, която от време на време размахва.

– Извинете… – подхващам и едва разпознавам гласа си. Всъщност… това моят глас ли е? Изобщо не ми звучи познато! В ума ми се блъска някаква пълна безсмислица от рода на „Колко е часът?“, но мъжът изглежда не ме е чул. Насилвам се да повторя по-високо „Извинете“, но той отново не реагира. Протягам ръка да го докосна…

Господи!

Пръстите ми минават през него, сякаш е илюзия.

Не… сякаш аз съм илюзия!

Отстъпвам рязко назад, поемам дъх да извикам… и някакво хлапе тичешком минава през мен. Викът засяда в гърлото ми като таралеж.

Не знам колко време минава, докато стоя така но нямам сили нито да помръдна, нито да се опитам да измисля какво да правя…

– Хей, здрасти.

Само дето не подскачам. Извръщам се… и имам чувството, че всеки момент ще избухна в истеричен кикот. Пред мен стои момиче на около десет-единадесет години и ме гледа усмихнато, пъхнало ръце в джобовете на синьото си яке. Дългата му светлокестенява коса е вдигната над челото с диадема и пада назад по раменете. Очите му са зеленикави, усмихнати и някак странно разбиращи.

– Ти… ти ме виждаш? – едва успявам да скалъпя някакво смислено изречение.

– Ами да. И се обзалагам, че съм единствената, която не само те вижда, ами и те чува. Нали?

– Д-д-да.

– Не се тревожи. Добре де – бързо прибавя то – знам, че звучи тъпо. Би било ненормално да не се тревожиш. Но, повярвай ми, положението не е толкова лошо.

Ама как само говори това дете – все едно отдавна е пораснало!

– Знаеш ли какво се случва с мен?

– Е, не обичам особено тази част, но трябва да ти кажа, че ти… ами, такова, си мъртъв. Само не откачай, става ли? Всъщност, засега се справяш доста добре.

В момента, когато го казва, това ми се струва толкова очевидно, че не знам как досега не ми е минало през ума. Оххххх, ще се побъркам, ако това продължи!

– Да, определено – продължава момиченцето, кимвайки. – И, от това, че си тук в момента, става ясно, че не си умрял по особено лек начин.

– Какво точно става… с мен?

– Амииии… – проточва малката. – Виждаш ли, това е нещо, което се случва с хората, загинали от неестествена смърт. Обикновено душата се отделя по определен начин и преминава в някакво друго измерение – това точно не ми е особено ясно. Когато обаче е откъсната внезапно от тялото, остава някъде наблизо и може да се лута много дълго, защото в повечето случаи паметта ù е нарушена от шока.

– Охххх, задръж така! – не устоявам на порива да се хвана за главата. Не ме боли, но проклетият сърбеж не изчезва. Сякаш нещо непрекъснато лази по врата ми. – Звучиш като професор! На колко години си?

– Единайсет. И ми стигат за това. Опа, извинявай за момент.

Момичето вади звънящия си мобилен телефон и отговаря с делово изражение, което рязко контрастира на невинния му тон.

– Ало? Здрасти, тате. Прибирам се от училище, да. Аааа, какво да става, нищо особено – само малко призраци и щуротии.

Намигва ми тарикатски и продължава да говори по онзи характерен начин, запазен специално за мърморещи родители:

– Да, да, знам, тате, време ми е да порасна. Като стане обаче, ще има да ми повтаряш колко бързо съм изкласила. Добре. Добре, ще се видим вкъщи. Чао.

Малката прибира телефона си и ми отправя лека усмивка.

– Родители, какво да ги правиш. Никога не разбират, не си заслужава да опитваш да им обясниш. Докъде бяхме? А, да. Слушай, нормално е да си шокиран, но ще премине, колкото по-бързо стигнем до мястото, където трябва да отидеш. Не се шашкай, ще ти помогна.

– Може ли да започнем малко по-отначало? Като например как така ме виждаш?

– Ами просто така. Откъде да знам? – свива рамене малката и тръгва надолу по тротоара. След няколко крачки се обръща и подвиква към мен:

– Хайде де, нали не искаш да прекараш остатъка от вечността така? Повярвай ми, шансът да срещнеш друг като мен не е много голям.

Бързам да се изравня с нея и питам:

– Как така друг като теб?

– Друг, който може да вижда духове. Не сме много. А и не всички го приемат.

– Ами ти?

– О, аз го мога от шестгодишна. Никога не съм се страхувала. Все си мисля, че щом срещна някой от вас, трябва да му помогна да се справи по-бързо с това.

– С кое? – имам чувството, че съм затъпял.

– С прехода – търпеливо обяснява момичето. – Щом се върнеш при тялото си, ще стане ясно дали оставаш, или продължаваш. Сигурно си забелязал, че не всичко наоколо е съвсем нормално.

Първият ми порив е да отрека, но веднага се сещам за човечето от светофара, за гущера и кискащите се старици, за жената с липсващата половина на лицето. Не знам защо, но чак сега забелязвам, че абсолютно всички хора наоколо носят черни ленти на десните си ръце, точно под рамото.

– Ама че лудост!

Детето се засмива безгрижно.

– Ако получавах десетачка всеки път, когато чуя това, вече щях да съм събрала пари за университет. Виждаш ли, това е още нещо, което показва, че си някъде на границата между нормалния свят и каквото там има отвъд. Аз виждам всичко такова, каквото си е, но ти – не. Не се притеснявай. Знам, че е плашещо. Но не си сам, нали?

Хвърля ми кос поглед изпод вежди, по същия странен, зрял начин, по който говори.

– Че си и сладък на всичкото отгоре.

Забивам за секунда на място и моментално прескачам машиналното „благодаря“, както и абсурда, че единадесетгодишно хлапе ми е направило комплимент.

– Чакай, можеш да ме видиш напълно? Как изглеждам?

– Ами висок си, с черна коса, пъстри очи, виждаш ми се на двайсет и пет-шест години… няма смисъл да продължавам, скоро ще се видиш сам.

– Къде отиваме? – питам и отново тръгвам след нея.

– Не знам още.

– Как така?

– Ами не знам. Но чувствам накъде трябва да вървя. Спокойно, не ми е за първи път. Нито за втори. А ти спомняш ли си изобщо нещо – име, години, родители, приятели, нещо такова?

Замислям се усилено, после клатя отрицателно глава.

– Лоша работа – кимва малката. – Но нищо. Няма да е задълго.

Не съм сигурен колко точно време вървим така из центъра на града, но в крайна сметка стигаме сградата на една от големите болници.

– Трябваше да се сетя – промърморва малката ми водачка и хлътва във входа. Бързам след нея, за да не я изпусна от поглед.

Хлапето се справя учудващо хладнокръвно с жената на рецепцията и с малко увъртане и пробутване на импровизирани обяснения успява да научи коя е стаята, където отиваме.

Качваме се с асансьора в пълно мълчание.

– Хайде, влез – окуражително се усмихва тя, когато спираме пред вратата. Отвътре се чуват приглушени гласове. – Това там си ти. Не карай хората да те чакат повече – на тях също им е тежко.

– Ами ти? – питам тихо. Чак сега наистина започвам да се плаша. Чувствам се точно като дете, треперещо при мисълта за чудовището в килера и изгасващата лампа.

– Трябва да се прибирам, татко ме чака. Не се страхувай – вече няма от какво.

Кимвам бавно и се обръщам към вратата. Открехната е леко, но не достатъчно, затова пристъпвам напред и преминавам направо през нея.

Болничното легло…

Гипсът и бинтовете…

Дълбоките кръгове под очите…

Кичурът черна коса над челото…

… това съм аз!

Хората около мен. Гласът на… на брат ми, който ме нарича по име…

– Р…

Сега вече всичко ми е ясно.

Разбира се, помня името си и всичко останало. Помня с какво съм се занимавал досега, къде съм израснал, къде съм живял. Помня какво стана.

Местата, където изпочупените стъкла са се забивали в тялото ми, в момента, когато двете коли се блъскат челно. Сърбежът.

Все още ме дразни. Но според лекарите така сърбят заздравяващите рани. Пак според тях съм изкарал невероятен късмет. Много хора в моето състояние изобщо не се събуждали. Шофьорът на другата кола е починал на място.

Помня мига, в който фаровете навлязоха в моето платно… но не искам да се връщам към него.

Знам, че не става дума за късмет. Дължа всичко на едно единадесетгодишно момиче с усмихнати очи и поведение на голям човек.

Дали ще я срещна пак, за да ù благодаря?

Късмет е по-скоро това, че раните заздравяват доста бързо. Първите крачки извън болницата са най-хубави, макар че малко куцам с десния крак. Все още не съм съвсем във форма, но лекарите ме увериха, че скоро дори ще мога да се върна към тренировките по волейбол.

Оглеждам се и се усмихвам на ранното пролетно слънце.

Докъдето ми стига погледът, няма нито една черна лента.

Редактира: Калин М. Ненов

Разказът се публикува за първи път.

Революция

Валентина Димова

„Има моменти от живота, които ни раняват, оставят белези. Има мигове, мистични и омайни, когато светът се върти само за нас или просто спира. Има хора, които ни променят, и идеи, които ни карат да ги следваме, но най-важна за всеки от нас е личността, след срещата с която ставаме по-добри.“

(из дневника на Иви Ден)

Кафето беше черно, прозорците – зацапани от сълзите на небето, а въздухът вонеше на депресия.

– Любов?! Тази дума ме обижда – изкряска наблизо Фре. Пак дрънкаше каквото ù беше на главата, без даже да чуе другите. Иви искаше да си тръгне, но дъждът я спираше. Поръча си второ кафе и остана с колегите от университета, за да помълчи с тях. Фре започваше трети разказ на тема „и той, горкият, беше много влюбен в мен“. Момчетата се смееха с мазохистично поощрение, момичета… техният смях се давеше в хапането на устни. Иви разглеждаше пръстите на ръцете им. Толкова различни нокти притежаваха хората.

„Колко ли време от живота си губим така? И… колко трябва да съм зле, за да стоя с тях. Самота до дъно!“

Някой влезе в бара. Студът, полепнал по палтото му, докосна лицето ù. Иви се извърна. Младежът беше висок, носеше черна шапка, изпод която се подаваше още по-черна опашка. Обърна се. Иви стана. Не мислеше да си ходи; подчинила се беше на очите му. Големи, черни, сякаш бълващи антиматерия.

– Иви, тръгваш ли? – достигна я гласът на Фре. Беше като чужд, провлечен и приглушен.

– Аз… – Иви се изравни с младежа. Сякаш плуваха покрай тела, монотонна музика и разпокъсана реч. – Вече съм у дома.

Разминаха се.

– Иви!

– До утре! – Тя се спря на изхода и им помаха. Очите на младежа я изпроводиха. Миг преди тя да се обърне, той се усмихна.

„… атентатът в 27-и сектор остави без покрив десетки граждани, ранени са над сто души, до момента няма данни за жертви…“

Иви стоеше като вкаменена пред стената, от която се изливаше информационният блок.

„27-и сектор… Фре… другите… поисках да ги няма, Господи… Не съм го искала!“ Тя заби показалец в сензоекрана на гривната си.

– Аре!

Съквартирантката ù не отговори. От другата страна на връзката писукаше сигнал „свободно“.

– Ааа-ре… – Иви приседна на леглото си. Не свали якето, нито ботушите. Стаята изведнъж ù се стори празна, въпреки дрехите, книгите, цялата натурия наоколо.

„Виновна съм… Аз поисках да ги няма. С когото съм, такава ставам. Нямам себе си. Не исках да съм… от тях.“

Тя си даде сметка, че не изпитва нищо, и това вече успя да я уплаши. Ако Аре не се върнеше никога повече, ако Фре никога повече не декламираше с нервния си глас заучени фрази…

„Той ме спаси!“ Споменът за младежа я стопли. После тя потръпна… не беше включила климатика. Стори го и седна отново на леглото. Самотата се всмука в порите ù и се превърна в течен страх.

„Кой беше? Дали е жив… Тръгнах си, защото… Накара ме да си тръгна. Веднага!“

Невидимата повърхност на мехура пареше. Душата му гореше в адски огън, но щастието, което вибрираше в нея, я държеше жива. Още малко, някакви си пет-десет секунди. Трябваше да изтърпи болката. Всяка частица от него туптеше, но мисълта му можеше да контролира разкъсването.

„Нито една жертва… Закъснях, но ранените живеят. Това е важното.“ Ел усещаше дишането си, макар да не беше в плът. Душата му се плъзгаше по повърхността на границата, почти се сливаше с нея и държеше мехура цял. Вътре в него взривът се движеше много бавно, а отвън бе останала неговата проекция – разрушителна и светкавична, но само за неживия свят.

– Ахъъъ – той падна ничком на пътя. Болката преля. Издигна се към лицето му и потече в червено от носа. Ел се поизправи, отмятайки глава назад. Подминаваха го забързани хора. Никой не го погледна.

„Няколко секунди след…“ Той прибърса носа си с показалец. Все още беше в 27-и сектор. Хората покрай него все още не осъзнаваха, че трябваше да са мъртви. Ел се усмихна срещу напрегнатото лице на млада жена, която притискаше към гърдите си бебе. Тя отвърна очи, но това го развесели още повече.

„Ще живеете, малкият ще порасне.“ Той отново докосна носа си. Кръвта почти беше спряла. Подсмръкна и се избърса в черното си палто.

– Пази се, момче! Не стой така! – Чевръст старец почти го премести от пътя си, в бързината да избяга от обвитото в дим и пушилка място. Ел се подсмихна отново. Спомни си лицето на момичето от бара.

„Чу ме, но не повярва. Просто се подчини.“

Аре спеше усмихната. Иви се беше облегнала на масичката до леглото си и се опитваше да не я мрази. „Така ли?“ Сладникавата кукличка беше реагирала само с това на новината за атентата. Като чу, че Фре не отговаря, а е била на мястото, само изхъмка. Защо изобщо някой би се разтревожил за Фре?!

„Всички сме еднакви.“ Иви въздъхна. Не беше дошла да се учи на това. Искаше по-добро бъдеще. Някога приемаше университета като магично място, където ще намери себе си. Откри само разбирането, че „себе си“ няма. Всеки се стреми да е като другите. Силен, ироничен, справящ се с всичко, а всъщност безконечно сам.

„Кой диктува правилата?“

Мракът в стаята носеше утеха. Умът ù все още се бунтуваше, но душата бе започнала да притихва.

„Онова момче в бара… Откъде се взе?“

Когато беше малка, Иви си водеше дневник. Мистичният непознат, с когото споделяше детските си копнежи, беше като момчето от бара. Той можеше да ù говори с очи. Можеше с очи да я слуша.

„Имах „себе си“!“

Пак не я разбираха. Повечето деца май не я и харесваха, но никой не можеше да ù откаже игра. Някога Иви успяваше да ги накара да играят. Поне за малко. Какво се беше променило?!

Мракът продължаваше да събужда спомени. Да повдига въпроси.

„Бях на страната на… доброто. Поне исках всичко да е добро.“

Революцията отне баща ù. Не физически. Той си намери други мечти и друга жена, с която да ги споделя.

Безкрайната революция на Арен. Атентатите отнемаха майки и бащи, братя и сестри. Разделяха хората и ги превръщаха в самотни хищници. Младежите учеха, ако хванат стипендия, и заради стипендията. Децата бягаха от училище, за да търсят лесни пари на улицата, а родителите… просто умираха. Като майка ù, която не можа да прежали раздялата със съпруга си и се хвърли след идеята да „сваля властта“.

„Голяма си, Иви! В наше време децата порастват рано.“

Тя се засмя гласно. Аре прохъркваше в леглото си. Порасналата, страховито голямата Аре.

Иви подви колене и ги затъкна под брадичката си. Мракът излъчваше студ и коварство.

Ден за пазаруване и разходки. Ден за атентати. Почивен ден.

Иви скиташе безцелно по оживените улици. Най-опасни, но и най-привлекателни за самотника, защото в тълпата човек забравя, че е излязъл без компания. Огледалната фасада на Мултимага отразяваше скамейките и парка с фонтана. Иви се загледа в силуетите на хората. Различни походки, различен тип облекло, нормално за есента, но пък – еднакво непознати. Страхуваше се от идващата зима. Студът беше най-грозното лице на самотата, а в бялото на снега отражението му щеше да навява смърт.

„Ще уча повече… ще поработя в бара и ще мине.“

По матовите огледала на витрината продължаваха да преминават отражения на хора. Иви се огледа. Не се хареса. Приличаше на уплашен призрак.

После видя него и се спря. Душата ù избухна. Иви се обърна рязко, задъхано.

„Чакай!“ – изкрещя мислено, но остана пред него, мачкайки краищата на колана си. На дневна светлина слабото му лице изглеждаше нечовешки изящно. Немомчешки!

– Не бързам за никъде, госпожице Ден.

– Ти… – тя се задави, изхлипа, издиша дълбоко, за да задуши неканената тъга. Гласът му… Той подчиняваше цялото ù същество. Влизаше направо в сърцето. – Следиш ли ме? – изтърси и се прокле за глупостта си. Какво можеше да му каже?

– Извинявай… знаеш името ми… ти…

– Аз съм Ел – той се усмихна ведро. Очите му заблестяха, а мракът в тях се превърна в илюминатор към непознати вселени.

– Ел – тя също се засмя. – Преди… атентата в сектор 27… беше в бара…

– Предупредих те.

– Благодаря.

– Беше урок – от бледостта на лицето му лъхна хлад. – Следващия път няма да ти помогна, Иви Ден. Искам да го знаеш.

– Ооо – тя пое дъх насечено.

– Хората те дразнят – той подаде лакът, а тя го хвана пряко волята си и се остави да я поведе към скамейката пред фонтана. Виждаше само нея и пръските вода във въздуха. Седнаха. Ел разпусна косата си.

– Хората ти пречат, защото не отговарят на очакванията ти. Говорят глупости, правят глупости.

– Така е.

– Или не е така – той извърна лице към нея. – Кой ти каза, че ако светът не ти е по мярка, е лош? Как реши, че докато се занимаваш само със себе си и със своите желания, ти си добрата?

Тя следеше движението на устните му. После забеляза, че бялото на лицето му сияе в сребристо.

– Тук трябваше ли да се обидя?

– Не и ако не те съдя.

В погледа му липсваше строгост. Иви се почувства празна. Всичко, което носеше в себе си, беше изтекло като от чаша, изтървана на пода. Плътта ù сякаш се бе строшила на късчета. После изведнъж започна да се плете отново. Да се пълни.

– Спри! – Тя се плъзна към края на пейката.

„Изкусител в черно… Омайник, като тези на Фре!?“

– Изкушенията са си само твои, Иви Ден. Аз нямам пръст в това.

Той стана.

– Иви Ден, революцията в Арен е в своя пик. Осъзнато или не, ти живееш тук. Ще бъдеш част от събитията.

– Нали няма да ми помагаш… Защо ми го казваш? – Иви погали с пръсти шията си. Новото в нея я дращеше болезнено, сякаш се бореше за свободата си.

– Защото, ако поискаш помощ, ще я получиш. – Ел се усмихна, обърна се и вдигна ръка, размахвайки длан. – Сбогом, Иви Ден… или само довиждане.

Тя остана на скамейката, почти хипнотизирана от отдалечаващия се силует. Потокът от хора ту го поглъщаше, ту го изплюваше обратно, но той вървеше устремен към далечината, в която щеше да се скрие.

– Не се обърна. Нито веднъж!

Иви преглътна горчива слюнка. Наблизо две деца се разсмяха през писъци, тя вдигна яката на палтото си и стана рязко.

„Студено е, Ел. Стана още по-студено, като си тръгна.“

Валеше от сутринта. Според аренските параноици, бунтовниците използваха дъждовното време. Само тогава хората се събираха заедно и за дълго, на закрито.

„Заедно, по-лесна плячка. Не е това.“

Арен беше част от дъждовен полуостров. Тук водата, освен стихия, се считаше и за поличба.

„Да убиеш, докато вали. Да пречистиш с кръв и вода.“

Ел помириса въздуха. От изток идваше нещо голямо. Той концентрира сетивата си. Вибриращо непокорство го насочи към тайното сборище в покрайнините на града.

„Палят се. Все още не са готови, но ще бъде скоро.“

Превита на две, скитницата тътреше краката си, без да се стреми да заобикаля локвите. По този път явно не минаваха много хора, а високите дувари и липсата на осветление го правеше опасен в сумрака на вечерта. Иви влачеше крака в калта, беше нахлупила качулката си чак до носа и се наслаждаваше на уединението.

„Скитницата, калта, мракът… Това е, което искам.“

Вървеше бавно, за да спазва дистанцията, но и да усеща спокойствието, което я изпълваше след всяка крачка. Ботушите ù се бяха покрили с тъмни петна. Иви се засмя изпод качулката си. Дъждът беше спрял. Не очакваше изненади и не ги търсеше. Сумракът все по-често извикваше образа на Ел в съзнанието ù, но страхът беше по-силен от всяко желание.

„Върви си! Не съм готова.“

Скитницата спря пред тъмна врата. Иви продължи още малко.

„Не отново…“

Иви се прикри зад близкия контейнер. Изоставила количката си, скитницата стоеше изправена пред вратата, на която бе почукала четири пъти.

„Две къси, дълго и още едно късо“ – повтори си сигнала Иви. Скитницата се скри в мрака на отворилия се вход.

„Защо, Ел… виждам те във всичко, във всеки…“

Иви се затича към вратата.

Две къси, дълго и едно късо. Входът се отвори безшумно. Тя пристъпи напред. Страхът в нея се превърна в електричество. Разтресе я моментен тик.

– Ел! – тя извика и той изплува от мрака. Иви не разбра там ли е бил, или нейният зов го материализира от нищото.

– Какво си ти?

– Ще те попитам същото – той се усмихна едва доловимо. – Ако ми отговориш, ще кажа и аз.

Какво беше тя? Стори ù се глупаво да отговори, че не знае.

„Аз съм… нищо.“

– Това място…

– База на бунтовниците. Тези с атентатите.

– Ти си от… Не си. – Тя се взираше в лицето му. Светлината отвън не беше достатъчна, за да разбере тъга ли излъчват очите му, или я съдят.

„Той не съди.“

– Не си от тях, тогава да се махаме! – Иви сграбчи ръката му и го задърпа навън. – Хайде, направих грешка!

Той не бързаше. Тя също спря.

– Но ти… беше вътре. Отвори ми вратата.

– Не точно тази врата.

– Ел…

– Ако знаеха, че си тук, вече щяха да са те отвели.

Гледаше я страшно.

– Каза, че няма да ми помагаш.

– Повика ме, Иви Ден! – напомни той. – Не ме викай повече, ако смяташ да правиш глупости.

– Не знаех… Ел…

– Ще те нараня, Иви Ден. – Той стисна рамото ù и я поведе навън през локвите. – Ще те нараня и ще ме мразиш, защото си свикнала само да искаш, да притежаваш.

– Не искам! – Тя се извърна. Очите му горяха като въглени, косата обрамчваше лицето му чак до скулите. – Искам само… да ти дам… За първи път, искам да дам.

– Искаш! – Той се усмихна. Без присмех, без осъждение. После очите му станаха тъжни. Трепна. Сякаш нещо отвътре го подпали. Сияйното му лице се сгърчи.

– Ел?!

– Трябва да вървя… 13-и сектор. – Той я остави насред улицата. Втурна се към ъгъла, а сумракът побърза да го погълне. Иви почти беше сигурна, че Ел се разтвори в него.

– Да дам – изплъзна се между устните ù. Капките, които пареха лицето ù, бяха огнени, като очите на Ел.

Стигна навреме. Балонът се разду с плясък. Огън и барут се разтеглиха, летейки във въздуха. Ел дишаше жарава.

„Иска да даде!“

Болката вибрираше в атомите му. Разкъсваше ги на частици чисто съзнание.

„Ще те боли, Иви Ден!“

Ел удържаше балона. Дори му беше по-лесно от преди. Вече можеше да вдиша огън и прах. Да издиша болката без стенание. Секундите смърт изтекоха. Той се събра, компресира се и падна с лице към асфалта, но този път бе ожулил и брадичката си. С кървенето от носа беше свикнал.

„Революцията на Арен.“

Стана и тръгна, без да забърше кръвта от лицето си. Още стотина спасени люде, към хилядите за този месец. Защо продължаваше да го боли? Беше от най-добрите.

– Свикнал да работи при високи нива на напрежение – гласът на Ил го изненада.

– Братко?!

– Каза, че ще се справиш тук без мен.

– Справям се.

– Ще нараниш момичето.

– Никой не може да бъде наранен, ако не го позволи. – Ел се намръщи. – Знам го от теб.

– Тя е аренско момиче. Тукашните младежи умират да бъдат наранявани. Забавляват се, като разказват за това на приятелите си.

– Тогава защо си дошъл? Имам право да изпълнявам желания на местните, нали?

Ил го погледна строго.

– Пази се, братко Ел – каза и се разтвори във въздуха.

Иви се давеше в мрак и гъста мъгла, но се опитваше да го настигне. Искаше да го следва.

– Върви си! Не можеш да дойдеш…

Беше неговият глас. Иви се спря. В стомаха ù се трошеше стъкло.

– Не бягай! – Тя скочи и се понесе във въздуха. Спря се в гърба му. Ръцете ù стиснаха раменете му. Само за миг.

– Ел, остани… Още малко.

– Не мога. Не ме викай повече.

Строшеното стъкло в нея избухна навън. Тя беше празна. Светът, гол и сив, я очакваше като паст на гигант. Само секунда и щеше да я погълне.

– Прости ми! Каквото и да съм направила… Само ми прости!

– Не можеш да ми направиш нищо, Иви Ден – каза, но тя разбра, че я лъже. Вината я издуваше отвътре. Беше виновна, че съществува, че е тук…

Той отметна косата от лицето си. Очите му блестяха. Усмихваше се. Тя се разпадаше, но обичаше това лице, тези очи…

– Умирам, Ел. – Иви вдигна кървящите си длани срещу му. Стъклото беше изтекло от нея. Дрехите ù висяха на парцали. Не болеше. Искаше само да го гледа. Да бъде там, докато свърши.

Той се разтваряше в мъглата. Много бързо. Тя затанцува. Разпръсваше себе си, капка по капка, парцалче по парцалче. Бързаше, докато лицето му все още е ясно в съзнанието ù. Той трябваше да е последното, което ще запомни.

– Иви… Иви Ден!

Ръката, която я хвана някъде отгоре, я издърпа от мрака. Светлината се взриви в очите ù.

– Иви, добре ли си?

– Аре… какво…

– Крещеше. – Аре я гледаше осъдително.

– Кошмари. – Иви отметна завивката и стана бързо. Подът се завъртя към тавана. Тя запази равновесие. В стаята беше светло. Навън валеше. Тя се заоблича машинално, докато се оглеждаше. Не искаше да е тук. Не искаше да знае нищо повече. За никого. Дъждът, Ел, онази врата, която отвежда при бунтовниците…

– Излизаш ли? В това време? – Аре отстъпи от нея.

„Спокойно, луда съм, но не хапя.“

– Имам среща. – Иви се усмихна криво. – С момче.

„Две къси, дълго и едно късо.“

Вратата се отвори. Иви пристъпи в мрака. Тръгна, стараейки се да не мисли за Ел. Искаше да е сигурна, че ако той е тук, не го е повикала тя. Искаше да вярва, че той не е този, за когото го мисли. Когото чака, за да приключи с всичко. Но кой друг щеше да е? Нали сам ù каза, че тя го е повикала.

– Хей, ти си от хората на Хла? – Посрещачът беше висок и грубоват.

– Хла, да… – Иви се спря.

– Чакай малко… Защо ми изпраща момиче? – Той свали автомата от рамото си. – Ела насам! По-живо, трябва да те проверим.

– Хла няма да хареса това – изстреля Иви.

„Не го викам! Няма да го викам!“ Тя тръгна след мъжа. Ръцете ù бяха стиснати в юмруци. Майка ù и баща ù бяха пропилели животите си, без да се замислят от какво има нужда тя.

„Какво, ако и аз сгафя? Кой губи дори ако… умра?“

Не се сещаше и за един човек, на когото животът ù би бил от полза. Не помнеше и едно свое дело, което да може да нарече добро, без да са ù нужни оправдания.

„Безполезна!“

Ако станеше един от атентаторите, поне щеше да се жертва за нечия кауза. Не разбираше къде и как греши правителството, но народът живееше зле.

„Живеем ли изобщо?“

Излязоха в просторно помещение. Хора в зелени гащеризони се щураха във всички посоки. Разпределяха малки и големи пакети с печатни издания.

„Вестникът на революцията.“

– Върви по-бързо – мъжът я побутна с автомата си.

– Хей, аз съм от вашите, забрави ли? – Тя се засмя през рамо. Така го усети изведнъж. Поне за момент принадлежеше към нещо голямо. Към нещо, което работи.

„Мога и без теб, Ел.“

Видя лицето му, блестящо на дневна светлина, и горящите му, всепоглъщащи очи. Прииска ù се да го докосне. Само за миг, колкото да провери дали е от плът.

„Мога, мога… без теб!“

– Рори, Хла ни я праща. Не се разбрахме така – мъжът говореше с набита жена на средна възраст. Бяха преминали в малка стая, обзаведена с бюро и столове.

– Господи, колко е млада… Хубава е! – Рори заряза работата си на миникомпютъра и стана. – Момиче, защо искаш да умреш? Можеш да помагаш и по друг начин.

„Да умра.“

– Аз… – Иви усети пясък в устата си. – Животът ми няма смисъл – каза тихо.

– Но ти си толкова млада. Защо Хла те е взела изобщо? – викна Рори.

– Вината е моя. – Иви губеше почва под краката си. Опипом намери стол и седна. – Аз… готова съм!

„Ел ще ме… Защо да го викам? Всичко може да свърши сега. Ще удължа живота на някой, който иска да живее. А Ел… може би наистина ще ме… прибере.“

– Как се казваш? – Рори не я изпускаше от поглед.

– Иви Ден… искам да го направя… веднага! – настоя тя. – Пратиха мен!

– Добре, Иви, но… Хла се оплакваше, че няма човек за днес. Ти сигурна ли си? Как те убедиха?

– Аз предложих. Не може ли да приключим с това разпитване?

– Има момче в тази работа, Иви. – Рори въздъхна и ù обърна гръб. Беше отпусната жена, с широк гръб. Накуцваше, а косата ù приличаше на глухарче.

„Но ù се живее.“

– Има момче!

– Просто момче? – Иви отново се засмя. – Де да беше толкова просто.

Кой беше Ел всъщност? Не беше момче. Момчетата не палеха огън с очите си, не се разтваряха във въздуха и не светеха… в душата, дори когато са далеч. Дори когато знаеш, че не няма да останат с теб.

– Рори, аз трябва да го направя – Иви стана тихо и докосна рамото на жената. – Знаеш ли, не съм правила нищо, абсолютно нищо досега. Водех се по потока на живота… как да кажа, просто вървях с тълпата и чаках това да свърши.

– Ой, милата ми… Горкото ми дете! – Рори се обърна, прегърна я и се разрида.

„Аре мисли, че съм чудачка. Всички мислят. Влюбена в някой… Говорят. Ел не е някой. Ел е завинаги.“

Тя стискаше плътните презрамки на пъстрата раничка. Вървеше към сърцето на Мултимага.

„Още минута!“

Лицата на хората покрай нея сякаш преминаваха едно в друго. Момче и момиче се целунаха. Той беше потен, тя – дебела. Суха жена влачеше чанта на колелца. Двама мъже блъснаха чантата един подир друг в непохватните си опити да минат покрай жената. Единият изпсува. Смях на дете огласи за миг площадката към детския кът. Беше глезено-истеричен.

„Не сме като теб, Ел… Каквото и да си. Искаме, разрушаваме, съдим.“

Минутата измина. Иви се извърна назад към потока от хора. Сега щеше да узнае дали той е този, за когото го мисли. Сега… може би щеше да намери утеха.

„Идвам… Ел.“

Тя притвори очи, пъхна ръка в джоба си и натисна бутона..

„Ел…“

Вълната я блъсна в стомаха. Полетя. Парчета от взрива и от раницата на цветя, парчета от дрехите и плътта ù се понесоха безтегловно във въздуха. Пръски кръв се издигаха бавно и създаваха мозайки в алено.

„Смъртта е красива.“ Иви се чувстваше лека. Хората, които се рееха наоколо ù, не изглеждаха уплашени. Лицата им бяха застинали в блажено спокойствие. И Ел… неговото присъствие изпълваше въздуха. Той беше в нея, но беше и във всичко останало. Беше лек, невидим и я изпълваше до дъно.

Плочките я посрещнаха с плясък. Падна върху дясната си страна, а болката се съсредоточи в скулата ù.

– Поздравления, Иви Ден! С всеки нов ден твориш падението си.

Тя позна гласа му. Нима наистина той беше смъртта? Надигна се и се засмя през сълзите и болката. Какво, ако се беше изложила? Нали Ел стоеше пред нея. Нали я гледаше с тъмните си като бездна очи. Нали не я съдеше, въпреки всичко.

– Прости ми! – каза по навик. Когато стоеше пред него, винаги изпитваше вина.

– Простих, а след това? – Той ù подаде ръка. Тя се изправи с мъка.

– Аз… искам да съм… с теб. Да те виждам понякога. Ти… как така си тук?

– Това ми е работата.

– Спасяваш хора?

„Странно занимание за смъртта.“

– Някой трябва да го прави. Толкова много от вас са готови да убиват.

Тя милваше лицето му с поглед. Изглеждаше уморен. Беше сякаш още по-слаб. Още по-съвършен.

– Не мога ли да… ти помагам?

– Можеш, ако не си една от тях.

Той я хвана под ръка и я поведе бавно навън. Вървеше леко, елегантно, като танцьор, и успяваше да избегне всеки сблъсък с бързащите нанякъде хора.

– Този път няма разрушения. Хванах те в точката на избухване. Все пак да компресираш времето е изморително дело.

Излязоха и се спряха до скамейките пред фонтана. Той приседна на най-близката. Тя се отпусна до него. Мълчеше, но мъката по лицето му даваше отговори.

– Помагаш ми, но не ме обичаш – каза тихо тя.

– Казах, че ще те нараня, Иви Ден. – Гласът му трептеше от напрежение.

– Без теб животът ми… той и без това… но след теб…

– Животът е ценност, дори когато не притежаваш нищо друго. – Очите му я прострелваха с космична тъга.

– Ти не си човек, нали? Нещо… друго си. Сънувам те, търся те… намирам смисъл. – Тя преглътна с мъка. – Спаси не само мен.

– Революцията ви е без ясна цел – въздъхна той. – Без мен тук ще умират стотици на ден.

– При бунтовниците научих нещо – каза Иви. – Разбрах, че правителството ни манипулира непрекъснато. Телевизията, забавленията, дори храната и дрехите… Всичко е направено така, че да ни мами, да ни отвлича от същественото. Трябва да преживеем много смърт, за да разберем… Трябва ни много страдание.

– Има хора, които са го разбрали.

– Готови са да умрат, за да избягат от това. – Иви се усмихна. – Защо не ме вземеш? Ти можеш… нещо такова си… нали?

– Смъртта ти няма да донесе добро никому, Иви Ден.

– Както и да постъпя, ще е грешно… Въпросът е, има ли грешка, която би успокоила поне твоето сърце, Ел? Поне един от нас трябва да знае какво иска, а ти определено си по-мъдрият избирач на ситуации… решения.

– Постъпи както желаеш, Иви Ден. Аз ще те наблюдавам.

„Празна съм. Изчерпана до дъно.

Нямам глас, дори да те повикам.

Твоя съм. Пак твоя ще издъхна.

И не ще ме съди вече никой.“

Иви затвори дневника си. Беше спокойна, но празна наистина. Преди няколко часа Аре изнесе багажа си.

„Какво ако никой не дойде, сама ще ми е най-добре.“

Гледаха я, коментираха я тихо, съдеха я. Не знаеха защо се е променила. Иви просто отказваше да се смее на шегите им, да клюкарства или да поощри нещо, в което не вижда добро. Позволяваше да я използват с усмивка. Веднъж дори си легна гладна, защото отстъпи вечерята си на окаяната старица, която спря да проси пред студентския стол.

„Ел не би го харесал. Правя добро от страх. Да не изчезне… да не му се случи нещо.“

Иви прибра колене под брадичката си.

„Нищо не може да ти се случи, нали, Ел?“

Тя отвори дневника си със замах и записа ситно и бързо.

„Атентатите зачестиха, но той не позволява да има жертви. Много барут трябва да се изхаби, докато хората разберат, че промяната не идва с жертвата на нечий чужд живот, а с малките жертви, които всеки ден откъсваме от себе си.“

Иви притисна дневника до гърдите си. Празна ли беше наистина? Искаше Ел да е тук. Да гледа съвършеното му лице, да слуша чистия му глас. Искаше, но и знаеше, че той вече е тук. Част от нея е и ще остане. Снощи го сънува. В съня той бе себе си. Нито топъл, нито студен, сгряващ само с присъствието си, с пламъка в очите, неугасващия, неземния.

– Не ме обича… или не смее. Не ми каза какво е.

Иви остави дневника си и стана. Знаеше какво трябва да направи, но искаше да облече хубави дрехи. Хората вярват по-лесно на някого, ако изглежда добре.

Ел остана в сянката на дърветата, дори когато видя снажния силует на Ил да се спуска по пътечката встрани от алеята с цветя. Изчака го търпеливо.

– Криеш ли се? – попита вместо поздрав брат му.

– От теб? Възможно ли е, Ил?

– Играеш си, като хората. – Беше… ядосан? Очите му пръскаха искри.

– У всяко живо същество има добро и лошо. Играта е добро за хората. – Ел отметна глава, за да махне косата от очите си. – Не си дошъл, за да питаш как съм или дали се справям. Все пак ще ти кажа. Уморен съм, Ил, но работата върви добре.

– Добре?! Какво си направил, Ел? – Ил се взираше в лицето му. – Вярно е! Влюбен си в Смъртна!

– Тя вече е като нас.

– Като нас? Малката Иви Ден е ангел?

– Казах „като“… Смъртна е, но вече може само да дава.

Ил положи ръка на рамото му.

– Ще те нарани, братко. Човекът не е устроен да дава. Направи ли го, ще боли.

– Ще се нараним, Ил – усмихна се Ел. – Но болката е само една отсечка от пътя. Нищожна – ако той е безкраен.

Иви спря пред фонтана. Хората я заглеждаха повече от обикновено. Вероятно ги привличаше ярката ù рокля или усмивката.

„Сега ще опитам с повече от това.“

Тя понечи да седне на някоя от скамейките, както правеха с Ел, но си напомни, че има работа. Тъжно момиче със смугло лице чоплеше ноктите си и се оглеждаше нервно. Явно чакаше някой, който закъсняваше.

„Не се харесва… Погледът ù бяга от хората, търси земята.“

– Извинявай… мога ли да постоя тук с теб. Приятелят ми закъснява, отново. – Иви ù се усмихна. Момичето отстъпи крачка. Погледна я почти обидено, но после се разведри. Иви знаеше силата на усмивката си.

– Винаги закъсняват – каза тъжно.

– Не страдай от това – Иви докосна рамото ù. – Малка си, хубава си… Няма да бъдеш сама.

Очите на момичето проблеснаха в моментно недоверие. Бяха сиви и мътни, но изведнъж се проясниха.

– Благодаря! – каза то, малко по-ведро.

„Ел не е смъртта. Той е животът!“

Иви се загледа към слаба жена, която се бореше с три тежки чанти пред подлеза на метрото.

– Знаеш ли, аз моя няма да го дочакам. Успех и не унивай! – тя отново стисна рамото на момичето, чието лице вече бе придобило по-жив цвят.

„Работи! Трябва им само малко топлина, малко внимание.“

– Да ви помогна? – Иви беше настигнала жената и протягаше ръка към багажа ù, като не забравяше да поддържа усмивката си ведра. – Дайте тази!

Жената я погледна уплашено.

– Не се притеснявайте. Няма да ви искам отплата – Иви продължаваше да се усмихва, докато стопи и последното стъкълце от страха в очите на жената. После взе най-голямата чанта, нарами я и протегна ръка към дръжките на сивия сак.

– Хайде, така ще е по-лесно!

Жената се подчини, поусмихна се и благодари, едва чуто.

– Не се притеснявайте. Хората рядко си помагаме, разбирам ви.

Иви усещаше как се изпълва с обич. Обичаше хората, жалеше ги, болеше я за болките, които правеха лицата им сиви. Болеше я, но можеше да контролира тази болка. Да я превръща в усмивка. В желание да даде утеха. Просто да даде.

Ел се появи пред фонтана и остана да наблюдава от там. Загърнат в черното си палто и разпуснал косата си, той стоеше като статуя. Без да помръдва. Така го видя Иви, преди да се затича към него, преливаща от щастие.

„Крилете.“

Тя спря на крачка пред него и се засмя като дете. Той имаше бели криле, големи и силни, невидими за хората, защото никой не се обръщаше да го гледа.

– Ти си… ангел.

– И ти можеш да бъдеш.

Тя се хвърли в прегръдката му. Смееше се през сълзи и се притискаше в него, сякаш искаше да попие всичката му болка. Всичко, което хората са му причинили.

– Последната дума ще е твоя, Ел! Винаги е била твоя – каза, когато се успокои.

– Научи се да чакаш, Иви Ден… За последна дума се чака дълго време.

Редактира: Калин М. Ненов

Разказът се публикува за първи път.

Бяло – черно

Мирослав Ангелов

Някога, преди времето да каже „апчих“

Две деца опознаваха пустотата. Рисуваха прекрасни тъмни чудовища и невидими слънчеви зайчета върху празния екран. Търчаха едно подир друго по несъществуващи бели пътеки. Надничаха в измислени черни дупки. Играеха на криеница в бъдещи лабиринти. Тук-там оставяха малки следи от себе си. Пускаха по две камъчета в нишите на съзнанието. И се смееха. Звънко…

Малко по-къснo

В идеалния център на Вселената, полегнал върху разтеглив диван марка „Настояще“, един незначителен на вид персонаж всячески се мъчеше да копира шарки емоция от постелката към своето безкрайно нетрайно физическо пребиваване. Своенравна, светлината бе тръгнала ненадейно. Времето никога не успяваше да изпълни с абсолют кръглата стая. След поредното „Грешка 22. Завършване на операцията невъзможно. Липса реален субект 42“, Лорд прекрати опита до фаза идея.

– Мистър Дарк, къде изчезнахте. Крайността да ви докопа, мистър Дарк. Защо когато сте ми нужен, вие винаги отсъствате. Тази празнота –

– Тук съм, Лорд. Знам, че докато светлината…

– Тя тръгна, мистър Дарк. Не се сбогува. Кога ще се появи отново –

– Лорд, обичта е всеобхватна. Ще ни обгърне скоро.

– Не съм убеден, мистър Дарк, хич не съм убеден. Тя е малка и толкова непостоянна. Вие сякаш сте всичко около мен, мистър Дарк. Може би тогава допуснах грешка… хмм. Сега изпитвам непреодолимо желание да притежавам няколко найлонови торбички –

– Лорд, в Безкрая липсва найлон. Вие знаете това.

– Да, мистър Дарк. Имам идея –

– Подозирам намеренията ви, Лорд. На малко повече от двайсет и пет минути оттук се намира подходяща бяла топка. Нейна любима е. Необходимата втора класа топлина. Третата около нея е прелест.

– Чудесно, мистър Дарк. Подгответе нужното за еволюция. И ми донесете подаръка –

– Ще бъде сторено, Лорд.

MMXII

– Светлина! Светлина, прибирай се! Направила съм от любимите ти картофки с лавандула, скъпа. Мама трябва да се приготви за работа.

Думите, хвърлени отгоре, изпълниха задачата си долу. Червенокосото момиченце сви малки юмручета в полугласно „хммм“ – звукът, издаван от примирен малък индианец, и нацупено се свлече за последно по пързалката.

„Защо трябва мен да прибират първа?! Не е честно!“

Никой не бързаше в горещата юлска вечер. Часовникът на кулата от близкия храм мързеливо бе стигнал едва до осем и нощта спокойно отнасяше дневните очертания. Една котка се обтягаше лениво до тлаката на задрямали бездомни кучета. Старият училищен звънец спеше летен сън. Детската площадка бе пълна и компанията изпращаше с присмех първия, който напуснеше веселбата.

„Скъпа, млякото ти изстина! Мами те чака“, „Пъзла, пъзла, страх те е от тъмното“ и „Аз съм сънчо, ида от горица“…

И тези думи попаднаха в целта. С точност до минута. Другата игра тъкмо започваше. Малките пръсти се забиха силно в дланите. Децата бяха добри приятели в игрите и болезнено жестоки при всяко изпращане.

Светлина изтръска новите си сандали в края на пясъчника, оплези се на оставащите и хукна към входа, без да погледне назад. Пътят към четвъртия етаж бе дълъг и тъмен. Изключено с месеци стълбищно осветление, плюс забравен и непоправен прашоляв асансьор с лепенки от цитрусови плодове върху металната врата. След първите стъпала тя забави ход и се заслуша в звука на собствените си крачки. Видя познатата стена. Сенки и полусенки рисуваха върху екран от липсваща мазилка. Прожектираха се зловещи и стряскащи фигури. Детето се подчини на въображението. Седна на стъпалата между втория и третия етаж, скри глава в шепите си и тихо зарида.

Страхът бе победил.

– Тъмнината ли те плаши, Светлина. Не плачи. В нея няма нищо опасно. Ела насам. Нося твоето име и ще ми е драго да се запознаем.

Сополивите сълзи набързо бяха прибрани в ръкава на блузката и Светлина любопитно се обърна към мястото, откъдето се чу звънкият глас. Няколко стъпала по-нагоре тя съзря седнало момиче. Първо видя езерца-близнаци, извираща къса, руса тревица и трапчинки, потъващи в бузите. Дрехите оставаха незабележими в мрака и само чифт бели гуменки игриво се поклащаха пред изчистващия се от уплахата поглед. Детето се усмихна. Изправи се и буквално прелетя разстоянието, за да поеме подадената ръка.

– Откъде знаеш как се казвам? Ти не си оттук, нали? Никога не съм виждала такива чудни очи!

– Така си е, често пътувам. А за името ти… чух, когато те извикаха. Благодаря ти за милите думи. Твоята коса обаче е по-хубава от моята. Фантастичен пожар е. Истински огнен водопад.

Малката и голямата се спогледаха и в същия миг избухнаха с кикота на стари дружки, които заговорничат по навик.

– Ще ти дам нещо.

Детето протегна шепи и в тях потъна малко, но тежко камъче. Малките и големите длани засияха с очертанията на преплетени пръсти.

– Ехе, ама това е като в приказките, които мама ми чете, когато вечер не ходи в магазина. Това камъче вълшебно ли е?

– Това е нашата обща тайна. Пази го и то ще те пази в живота. Ще ми върнеш камъчето, когато намериш подобно на него, но черно. Другото ще бъде по-тъмно от мрака, който те плаши. Приятелки?

– Приятелки! Благодаря ти. Сега трябва да побързам, че мама и батко ме чакат.

Малката целуна голямата и хукна нагоре, прескачайки няколко стъпала наведнъж. Светлината се стопи усмихнато в нощта.

Жената пое смяната. Застана зад касата в очакване времето да изтърколи своя тъмен ход в денонощния квартален магазин. Тъмнината си тръгваше в шест. Продавачката – малко по-късно. Празнотата изпълваше часовете с нетърпение. Затова сутрин, когато се прибираше, първото нещо, което майката правеше, бе да целуне и прегърне двете си прекрасни пробуждащи се деца и да им каже, че ги обича.

Закусваха и вечеряха тримата. Бяха често в парка и на излети в планината. Опитваха се да правят почти всичко заедно. Като малко и дружно индианско племе. Дори си имаха тайно ръкостискане.

Тази вечер дъщеричката ù съвсем неочаквано заяви:

„Мамо, преди малко се запознах с истинската светлина. Вече сме приятелки. По телевизията лъжат. Сигурна съм, че светът никога няма да свърши, защото приказките са верни.“

Предходната седмица малкото семейство гледа фантастичен филм, описващ края на света, и момиченцето няколко нощи бе спало неспокойно, плачейки и шептейки несвързани детски думи в съня си.

Продавачката отвори очи. Беше се унесла права. Тя пренареди несъзнателно и ненужно цигарените кутии на щанда.

„Чудно е това дете, но малко странно за годините си. С батко ù се разбират добре, той вечер ù чете книгите на Карл Май и скоро няма да имам притеснения да ги оставя сами, когато съм на работа. Вече свикнаха и с мисълта, че татко им е на друго място и че може би няма да се върне.“

Мъжът ù бе тръгнал преди време. Напусна страната, за да донесе пари за семейството. Споходи го лично щастие. Новата му жена – писа ù радостно, дори възторжено – „е запазена богата американка, от азиатски произход“. С „прегърни децата от мен“ бе завършил писмото. Последното от него, което тя спокойно изтри от пощенската кутия ведно с адреса му. Изгори и част от спомените в съзнанието си.

„Общите миналости и боклукът – в кръглата папка. Пффу.“

Първият клиент, появил се едновременно с възклицанието ù сякаш от нищото, постави внимателно избраните продукти върху неподвижния гумен елеватор. Жената го погледна под особен ъгъл, с добре тренирана от самотата прикритост. Правеше го често. За нея това бе игра на разпознаване. Беше и нещо друго. Тя го наричаше „детектор на надежда“.

Постави ръцете си за кратко в близост до неговите.

„Тъмен е и непознат. Със сигурност не е от квартала… но всъщност може и да е от новата кооперация.“

Тя се усмихна.

– Два сандвича с луканка и шунка, двулитрова бутилка „Черни връх“ – общо шест и четирсет. Найлонова торбичка желаете ли? Ще ви струва допълнително петнайсет стотинки.

– Разбира се. А ще може ли да прибавите още една дузина найлонови торбички.

– Заповядайте, още един и осемдесет. Останахте ли доволен от обслужването?

Жената не видя на излизане обичайната следваща клиента сянка. Сенките пазаруваха тишина. Прие, че това се дължи на умората, и скоро забрави за него.

MMXXVI

– Светлина, готова си?

Гласът свърза двете плахо раздалечаващи се светлинки, опитали докосване в непрогледния мрак на тесния тунел.

Пещерата, кръстена „ Началото“ от откривателя си (бивш финансов посредник и новозеландски овчар към този момент) , криволичеше в пространството и „вероятно попадаше в капаните на времето“. С това не особено смислено твърдение, почиващо предимно на теоретични постановки и купчина минали и бъдещи догадки, група учени се опитаха да обяснят постоянно променящата се конфигурация на плетеницата от коридори, свързващи огромните непроучени кухини. Другата част от академичната общност, която също изучаваше природния феномен от удобните кресла в кабинетите си, изчакваше в поза „мълчалива многозначителност“. Изпратените нанороботи-изследователи не помогнаха, защото навлизайки навътре, без причина изключваха системите си и сигналът замираше.

Ръкавицата, нахлузена върху малка ръка, се сбра в юмрук и се заби в калната подметка, изпречила се на пътя ù.

– Хмм, питам се, дали червеите се обичат истински? Задавам си този въпрос всеки път, когато опитваме да се целунем на мръсно и тясно място като това. Давай, да продължаваме.

Запознанството им не можеше да бъде запомнено с нищо добро. Тъмно заглавие от онези нощи:

„20-годишна пещернячка попада в смъртоносен капан на подводна пещера“

Под него – бледи букви, сменящи цветовете си, подредени в свита колонка, описващи случилото се в специализиран и едва триизмерен новинарски сайт, без прикачен звуков файл.

Никой не вярваше, че е оцеляла. Всички я мислеха за „пътник“, освен „моята луда хлебарка“, както тя с благодарност и усмивка нарече човека, който рискува себе си и я измъкна. За изпадналата в бълнуване от липса на кислород спелеоложка, спасителят бе многорък и ужасяващо грозен. После той тръгна, а тя попадна за седмица в болница.

Под земята се оказаха и година по-късно, при повторната си среща. Безопасният уют на цивилизацията достави чист и усмихнат младеж и тя го разпозна в метрото, в което съдбата ги разминаваше всеки ден. Тя се прибираше след снимки, а „хлебарката“ със смолиста коса и още по-тъмни очи отиваше да забие с бандата си. Обитаваха съседни жилища, в непосредствена близост до нов (пореден) приказно зелен кът в мегаполиса. Инфото за близостта между тях изпадна малко по-късно. Сега, мяркайки го от другата страна, тя веднага сви юмруците си и едвам сдържа нахлуващото първично желание за нещо средно между зов и крясък.

Уговориха се с подвиквания и маймунски знаци за следващия ден, преди безшумно приближаващата се мотриса да ги раздели. За кратко.

От тунела се измъкнаха еднакво уморени. Строполиха се безмълвни на земята.

След срещата на повърхността, на момента решиха да рискуват и да съберат приключенията и себе си в едно. Получи им се. Паснаха си с лекотата на пролетен вятър. Подреждаха, чистеха и готвеха заедно. Той я учеше да свири на китара и посещаваше репетициите ù. Тя се опитваше да открие в него певчески умения и почти не пропускаше изява на групата им. Обичаха се. Казваха си го често. Обичаха щурите неща и шоколада във всичките им форми. Изпратиха на роднини новия му телевизор. Във виртуалния свят потъваха рядко. Използваха технологията „умни дрехи“ само по работа. Последната спирка на подземния влак, който долазваше до подножието на планината, свикна с присъствието им.

Тя остана да лежи и свали каската си. Той я целуна и се изправи, за да огледа мястото.

В един и същи ден всеки от тях записа другия и себе си в международната експедиция към най-странната пещера в света. Тя му направи изненада за Дивали, той избърза с подаръка ù за Коледа. Не запазиха общата си тайна и до късно през нощта се смяха на съвпадението. Чудеха се само какво да сторят с двете излишни, но ценни резервации и решиха да ги подарят на точните хора – избран мъж от нея и посочена от него жена. Поляха мъдрото си решение с чай и похапнаха домашни сладки. После дълго време се любуваха един на друг.

Любиха се. Всякак. Без да изключват лампите.

– Виж черно нещо. Опитай ти също. Малко е толкова, голяма тежест. Не мога вдигна го!

Тя се засмя звънко на думите му. Чуваше го слабо, но се чувстваше като принцеса, която е пред очаквания с нетърпение спектакъл на своя обожател. Видяла бе черната кутийка със санскритски надпис съвсем случайно, докато пренареждаше общия им багаж.

Повдигна се с лекота и почисти чевръсто калта под капките вода. Погледна отражението си в езерцето. Видя усмихнатото лице и свободно падащия червен водопад на косите си. Водена от светлината, продължи тържествено напред, тананикайки си весела мелодия. Бързо-бързо застана до него. Погледът ù с надежда се насочи към осветената ниша в скалата, но точно преди да се фокусира върху мечтата си, затвори очи. Като малка бе приучила да извлича специалното от всеки един момент. Отвори ги бавно, погледна и преди да запее… се олюля.

„… нашата обща тайна… ще намериш подобно на него, но черно.“

Не бе сънувала. Времето се разходи напред-назад и блесна. Годините изплетоха странна паяжина. Заплака.

„Ухаааа!“

Племето се сбра и затанцува щастливо в спомените.

– Иша, загаси лампата за секунда, моля те. Искам да съм сигурна.

Той я пусна. Беше я хванал да не падне.

Стана тъмно. Пред очите им, в мрака на пещерата, тъмнееше невъзможно черно камъче. Момичето си припомни всяка дума и се усмихна. Сви ръцете си в шепа, разтвори ги и от тях се появи, сякаш изплува нейното камъче. Бавно извади светлината от дланта си и я постави внимателно в малката вдлъбнатина. До тъмнината. Камъчетата засияха заедно.

– Иша, не се страхувай. Хайде да се връщаме. Ще пропуснем втора вечеря, ако не побързаме.

– Светли, после обясниш мене какво случва се. Обещаваш?!

– Хахаха, колко добре говориш български, Иша. Ще ти разкажа. Обичам те!

Отново там

Сънят, както винаги, отказа да влезе в кръглата стая. Вселената раздвижи завесите. Книгите се смълчаха.

– Мистър Дарк, не ви очаквах толкова скоро. Какво носите –

– Сандвичи, върховна газирана напитка и найлонови торбички, Лорд.

Лорд се опита да материализира идеите. „Грешка. Завършване на операцията невъзможно. Ненужен обект. Ненужен обект. Ненужен обект.“ Гласът на времето никога не грешеше.

– Моля ви, помогнете на Вселената да се отърве от тази ненужност. Това е боклук, мистър Дарк –

– Лорд, в Безкрая няма боклуци. Всичко е необходимо.

– Не и това, мистър Дарк, не и това. И мистър Дарк –

– Да, Лорд, така е… Обичта е винаги.

След „края“

Светлината прегърна и целуна нежно Слънцето. После леко го търкулна – потъмняла, гаснеща топка – към Тъмнината.

– Братко, това е за теб. Отново ти принадлежи.

– Благодаря, сестричке. И аз имам да ти давам нещо. Беше на третата. На нашето място. Подай ръка…

Редактира: Калин М. Ненов

Разказът се публикува за първи път.

Хумористично фентъзи

Ана Хелс

Фентъзи, моя любов… Помня първия ми досег до твоите откачени светове и той беше изпълнен с усмивка. Не мисля, че бихме стигнали дотам, където сме сега, а именно библиотека с академични размери от хиляди фентъзийни екземпляри, ако не беше фонтанът от смях, който хумористичното фентъзи винаги успява да избълбука, дори и в най-намусените почитатели на книгите. Искрицата зараждащ се интерес, разширяването на зениците, учестяването на сърдечния ритъм – чисти признаци на събуждаща се любов, избухват най-лесно след една широка усмивка време. Животът ни е твърде сериозен, паричен, мрачен, за да не се вкопчим диво във всеки източник на топъл смях и да не пускаме, преди да сме заредили батериите с чиста позитивна енергия, по-ярка и всесилна дори от енигматичния студен ядрен синтез.

Комичният клон на фентъзито е отрупан с текстове, на които можем винаги да простим някое и друго несъответствие, клише или откровена простотия, както можем да приемем лудориите на най-добрия ни леко откачен приятел – всички си имаме по един такъв и го обичаме искрено.

Дракони с извратено чувство за хумор, спасители на света с циничен поглед към обекта на предполагаемо спасение, шантави девици, които самостоятелно биха пребили с кървав успех цели орди напишкани от страх орки, демони, отегчени от хилядолетия самота и скука, погаждащи кукундрелски номера на цели вселени, магове, покосяващи наред добрите и лошите със смехотворни проклятия… За някои подобно отношение е пълна подигравка, чист фарс и абсолютно незачитане, даже поругаване на Свети Фентъзиан, служещ като свещено място за успокоение и отлитане в далечния свят на детските приказки, убежище за малко по-пораснали читатели, криещи се в многоцветните думи от сивата реалност на отчуждението, високите очаквания и обществените ограничения. Но за мен комичното фентъзи е най-големият поклон пред жанра, изкристализирането на всичко ценно в него и дестилацията до есенцията на детството, където смехът и неограничените възможности са така гарантирани, както въздухът, водата и майчината ласка.

Смешното фентъзи в действителност е за всеки, независимо дали вече покорен от фентъзийната магия, или гледащ изчервено встрани с леко недоумение как може пораснали хора да се вълнуват от ненормални абстракции на архетипове от сериозните хилядолетни епични трагедии и обичаи на отдавна преобърнати в правата вяра варварски народи. Фентъзито е магия, а усмивката е двойно вълшебство.

Бих препоръчала следните примери за вдъхновение, повече чуждоземни, но класически устояли на времето и поколенията читатели, търкалящи се по пода с необуздан кикот от мисълта за скубещи косите си архидемони от ада, страдащи от проклятието на лошия обслужващ персонал, или нескопосни магьосници, които пълнят цели светове със сапунени балончета или биват прогонени след унизителен бунт на собствените им домашно обучени бълхи:

- Абсолютния майстор на усмихващото фентъзи Робърт Асприн – поредица „Митични приключения“.

- Кооперативната версия на края на света, създадена от магьосниците на всите нереални жанрове Роджър Зелазни и Робърт Шекли – поредица „Аззи“.

- Антологиите на страхотния редактор Майк Ашли, някои от които видели и българския бял свят – „Един смахнат свят: сериозно комично фентъзи“, „Дебела антология на адски смешното фентъзи“, „Алергия към магия“.

- По детски чистата магия на искрящото забавление на Даян Уейн Джоунс и нейните поредици за Хоул, Крестоманси и Деркхолм.

- Мастър Тери Пратчет.

- И най-добрите образци на български фентъзийни магьосници с огромно чувство за хумор – вижте ги долу.

Препоръчваме ви и:

„Весели измислици“ – сборник от Васил Цонев

„Проклятието на замъка Муш-мурок“ и „Таласъмите се завръщат“ – книги-игри от Колин Уолъмбъри (Любомир Николов)

„Драконите идват (Почти пенталогия)“ – цикъл разказоиди от Александър Карапанчев

„Чумната епидемия“, „Кой е на кръста?“ и „Св. Георги и змеят: Мисия CLVIII“ – романите за специален агент Меф ист О'Фел от М. С. Стоун (Мариян Петров)

„Време разделно“ – разказ от Атанас П. Славов

„Професия юнак“ – сборник от Кирил Добрев и Валентин Д. Иванов

„Раиа“ – роман от Георги Караджов

„Прекрасната вечер, когато умрях“, „Апокалипсисът не е за мъже“ и „Приказка за магьосници, физици и дракон“ – новели и роман от Геновева Детелинова

„Ех, магесническа му работа“ – роман от Калоян Захариев

Денят, в който вярата се завърна

Кирил Добрев и Валентин Д. Иванов

– Само да ми падне тая! – каза средният брат.

– По-добре пий една студена вода да ти мине меракът – предложи батко му.

– Не ща вода аз, кажи ми само как да я заприказвам…

Най-малкият брат ги изгледа пренебрежително и засука мустаци. Той отдавна не беше оня голобрад хлапак, който обикаляше плажа с прашка в ръка и жадно преглъщаше всеки път, когато видеше Русалката спасителка. Неведнъж се бе наслаждавал на нейното легендарно изкуствено дишане „уста в уста“, понякога и без да му се налага да се дави. Казваха, че дори Снежната кралица му позволила да я намаже с плажно масло. Братята му отричаха, но тяхното си беше чиста завист.

В тоя момент наблизо кацна ято млади вещици от ВМИ, облечени почти като за шабаш^4. Братята забравиха за спасителката и се вторачиха в тях. Момичетата забиха метлите си в пясъка, превърнаха ги в чадъри с по една бърза магия и със смях се затичаха към водата. Целият плаж затаи дъх, а Русалката въздъхна с облекчение и се обърна към колегата си:

– Сега е твой ред, Нептуне. Аз отивам да пия кафе.

През следващия час едва ли щеше да ù се наложи да „спасява“ някого.

Нептун остави тризъбеца си до спасителската куличка, взе буя и с изпъчени гърди пое към водата. След неуспеха, който претърпя като треньор по водна топка на сладководните нимфи, той се преквалифицира в плажен спасител.

Дървен бастун с тежка оловна топка се стовари в бърза последователност върху вратовете на тримата братя. Само най-малкият, който единствен бе забелязал приближаването на баща си, успя да се отдръпне навреме и дръжката изора бразда през косата му.

– Непрокопсаници! Затова ли ви храня! Вместо да пазите градината, ще ми се мотаете по плажовете! Лигите ви ще изтекат да ги гледате тия, тия… – татко им се задъха от възмущение. – А пък Змейчето ще задигне всичките ябълки!

Братята се хванаха за вратовете и мигом забравиха вещиците.

– Недей бе, тате! – опита се да възрази най-големият син.

– Недей ли?! На кого си тръгнал да отговаряш бе, хубостнико! – Бащата пак замахна с бастуна. Синовете отскочиха назад. – Що щете тука?

– Чухме, че Змейчето се навъртало наоколо… – започна най-малкият брат.

– Ама наистина ли? – подразни го баща им, подигравката в гласа му си личеше от другия край на Приказната земя.

Най-малкият син сконфузено млъкна.

– Ей го там! – кресна бащата и посочи към съседната дюна. На нея, необезпокоено от близостта на преследвачите си, Змейчето се преструваше, че пасе невиждания розов шопар, докато скришом се наслаждаваше на вещиците студентки.

Намерили повод да се отдалечат от правораздавателния бастун, братята се юрнаха към Змея недоносче.

– Вие сте трима, а то има само една глава! – викна след тях баща им и въздъхна обречено, преди да потърси с поглед прелестните създания, които се пличкаха във водата само на няколко бастуна разстояние от него.

Когато вятърът донесе думите „една глава“ до Змейчето, братята вече го налагаха точно по нея. То се опита да се защити, но нали си беше недоносче… Те не го оставиха нито да избяга, нито да излети. Събориха го на земята и го заритаха толкова здраво, че наоколо се разхвърчаха люспи.

Добрият юнак Калиш скучаеше в Оперативното управление на Юначеството и тъпо се взираше в плазмения екран, който заемаше цялата стена пред него. След нашествието на геймърите Гатун беше изпросил от Приказничеството субсидия^5 за електронно следене на особено опасните субекти в Приказната земя: Червената шапчица, Заека хулиган и дори алхимика Къх Пфу. Въпреки че последният се водеше на щат към Приказничеството и имаше съвсем безобиден вид, Юначеството настоя да го включат в програмата, понеже често неговите опити имаха свръхразрушителни последици.

Очите на Калиш механично прескачаха между символите по екрана, а мислите му се рееха в миналото. Той тъкмо се усмихваше на спомена за наивния ентусиазъм, с който някога гонеше дракони, когато Змейчето недоносче се втурна в дежурната стая.

– Искам закрила по закона за защита на приказките! – То произнесе ритуалната фраза и се стовари върху юнака.

– Давам ти всичко, само се отмести от мен – изпъшка Калиш изпод недоносчето, проклинайки наум решението на ръководството да не включва змейовете в системата за наблюдение, като напълно безобидни.

Той едва смогна да се освободи, но за беда докосна крилото, което тримата братя бяха счупили по време на схватката. Змейчето изрева от болка. Замириса на изгорели тапети и на стената над главата на юнака се появи тъмно петно. Калиш побърза да отдръпне ръцете си. Когато най-после се измъкна изпод Змейчето, той изтупа с достойнство пясъка от служебните си доспехи и попита:

– За какво ти е тая защита? Змей си все пак…

– Змей, змей, ама недоносче. А пък ония гамени, тримата братя, никаква милост нямат към инвалидите.

Калиш се зарече наум (за кой ли път) никога повече да не чете обяви по автобусните спирки, особено ако са написани със златни букви. Като онази, която някога го доведе в Приказния свят.

Недоносчето зарева:

– Те ме нападнаха!

– Кой те нападна?

– Как кой? Тримата братя. Нищо не съм им сторил.

– А не мислиш ли, че това нападение може да има нещо общо със златните ябълки – вмъкна Калиш – с които храниш шопара?

– Ама те ми се полагат по сценарий! – Змейчето извади смачкана папка, в която листовете се държаха на честна дума. – Тука всичко си пише…

На Калиш му причерня пред очите. Недоносчето винаги мъкнеше със себе си сценария на приказката – за да си търси правата.

– Те трябва да спят през това време, а не най-предателски да ми устройват засади!

– Това си е тяхната градина…

Змейчето продължи да се оплаква.

– Да знаеш само колко са капризни розовите шопари! Още като го купих, в инструкцията пишеше да се храни само със златна превъзходна.

– Златна превъзходна е сорт ябълка – заобяснява Калиш. – Едни такива жълти…

– Така я, жълти са. И само в градината на тримата братя ги има. Къде ли не съм търсил.

Юнакът го гледаше изумен. Кой да знае, че цялата разправия със златните ябълки се дължи на едно мъгляво ръководство за експлоатация на прасета.

– Настоявам да ме защитите – тропна с опашка Змейчето. – Вие сте Юначество, това е ваше задължение.

– Сега и змейове ли ще пазим? Едно време какви змейове имаше! Не само че сами се пазеха, ами и девици крадяха… понякога.

– Едно време си е било за едно време. А сега има интеграция на змейовете в обществото. Искам закрила, и толкоз. – Недоносчето замахна със здравото си крило. От папките с надписи „Добро дело“ се вдигна прах.

Калиш се закашля.

– Като гледам, май отдавна не сте правили добри дела – отбеляза Змейчето. – Сега ви е шансът. Тримата братя ме търсят и ако не се бяха зазяпали по вещиците на плажа, щяха да ме смелят от бой, че и по-лошо.

Юнакът изчака прахът да се слегне, отпи от чашката с питие от сладки коренчета и обясни:

– Добрите дела вече ги отчитаме само в края на месеца. А теб ще те скрием, няма проблеми. Ще те пратим при един змей, наш човек. Съвсем наблизо е, в подножието на Лиса планина.

Част от някаква планина избра точно този момент да се покаже през вратата. Но не беше планина, а първата половина на Гранд юнак Гатун.

– Здравейте! – Остатъкът от юнака също се озова в стаята. – Много тесни са станали тия порти.

Вратовръзката му се люлееше от усилието. Папагалът върху нея залиташе и само диамантената игла, с която беше закарфичен, го спаси да не попадне под лачените обувки на Гранд юнака.

– Не са портите, шефе, ами ти растеш.

Гатун се изкашля значително^6 и извади снежнобяла кърпичка от горния джоб на сакото си.

– Нали затова отивам да играя голф. – Той огледа кърпичката, прежали я и попи потта от челото си. Обикновено с нея лъскаше никелираните части на агресивно оранжевия си кабриолет. – Рекох само да видя какво става из родното Юначество. Какъв е проблемът?

– Тримата братя пак са се проявили – отговори Калиш, а Змейчето само надигна потрошеното си крило и придоби още по-мъченически вид. – Каня се да го скрия при Седмоглавия змей.

– И там ще го намерят. По-добре го направи на гастарбайтер. Сливаря ще се погрижи за него – подхвърли Гатун и се заизнизва обратно през вратата.

– Искаш ли да станеш гастарбайтер? – попита юнакът и обясни за какво става дума.

– На всичко съм готов. Само и само да съм по-далеч от ония гамени братята.

Калиш викна Мастилницата и му нареди да подготви нови документи на Змейчето недоносче.

– Сливар, моля ти се! – съвсем отчаян от своя агент за специални поръчения, Калиш го удари на молба.

Змейчето не повярва на очите си, когато половин час по-рано добрият юнак го заведе при боклукчията на село Кривец – засмян чичка с каскет. Изпод омазнената козирка ги гледаха две хитри очички, забити в средата на червендалесто лице.

– Аз една слива видял ли съм от вашето Юначество? Видял ли съм?

– Нашето Юначество, Сливар, нашето! Едно време и ти беше юнак. Или си забравил?

– Нищо не съм забравил и затова всяка сутрин благославям деня, в който напуснах![7]

– Как няма да го благославяш – нали ти уредихме виза. Дадохме ти монополни права върху трафика на смет и никой не те закача.

– Имам монопол, как не.

– Сливар, недей да плюеш в ръката, която те храни!

– Добре де, добре. Ама знаеш ли тази ваша малка услуга в какви разходи ще ме вкара?

Змейчето не разбра намека или се престори, че не е, и се наложи Юнакът да го подсеща:

– Как си със сребърниците?

– Ами… – то затършува из гънките на крилата си – нямам никакви.

Калиш въздъхна.

– Пак ще трябва да плащам със служебни пари.

– Стига си се скръндзил, нали са ти безотчетни – засече го Сливаря.

– Безотчетни друг път. Знаеш ли какви обяснения ще пиша? При това в три екземпляра.

Юнакът си бръкна в джоба и трийсет сребърника съвсем недискретно смениха собственика си. Сливаря пое банкнотата и се взря към слънцето през нея.

– Какво се правиш на интересен, абсолютно истинска е, нали ние ги печатаме.

– Абе, знае ли човек, ментета има всякакви – вдигна рамене Сливаря. – А сега добавете една златна ябълка и се договорихме.

Калиш се хвана за дръжката на меча, но оръжието беше парадно-бутафорно и тя остана в дланта му. Юнакът я захвърли на земята и грабна агента си за реверите.

От страх лицето на Сливаря придоби всички цветове на дъгата едновременно. Тоя път Змейчето недоносче разбра какво се иска от него, и измъкна от диплите на крилата си една златна ябълка.

– Съвсем прясна е, от тая сутрин.

Юнакът едва успя да овладее устрема си.

– Извади късмет, Сливарю. – И вместо да му скъса реверите, само изтупа от тях няколко въображаеми прашинки.

– Пристигнахме! – извика агент Сливаря, докато наместваше каручката си на охраняемия паркинг в центъра на столицата.

Змейчето изпълзя изпод купчината парчета от употребявани магии и с любопитство се огледа наоколо. Намираха се на огромен квадратен площад – паркинг, както го беше нарекъл Сливаря. На него в дълги редове бяха оставени безброй каруци. Но Змеят се изуми най-много на впрегатния им добитък. Вместо коне и волове ги теглеха негови събратя от Приказната земя. Повечето бяха змейове, но тук-там се мяркаха джуджета, караконджули и дори малки духчета.

Недоносчето скочи от каруцата, изтупа крила от праха и поздрави най-близкия дракон.

– Здравей, приятелю! Защо си се впрегнал в тая каруца?

Драконът отвори едно око.

– Това ми е работата бе, кретен. Ти май си нов, а?

Змейчето кимна.

– Ще се скапеш от бачкане, от мен да го знаеш.

Недоносчето погледна въпросително към Сливаря.

– Не се безпокой, намерил съм ти сладка работа, само колкото да не скучаеш.

Още на следващата сутрин Змейчето започна като парен котел в една богаташка кооперация в модерните предградия. Наистина работата не го затрудняваше много – само от време на време трябваше да стопля водата с огнения си дъх.

Тримата братя се появиха пред кръчмата на свечеряване. Най-големият само се подпря на вратата и тя отхвръкна от пантите си. Вътре настана тишина. Всички се взираха в огромната синина под дясното му око. Той се смути от толкова внимание, прикри лицето си с ръка и обясни:

– От баща ми е.

Клиентелата съчувствено кимна, а братята попитаха едновременно:

– Къде е Мастилницата?

Успокоени, че не идват за тях, пияндетата посочиха към ъгъла, където писарят тъкмо се наслаждаваше на първата си чашка питие от сладки коренчета.

– Хей, приятел, с тебе искаме да си поговорим…

– Дадено, само поръчайте едно питие да не ми пресъхне гърлото. Чухте ли, че Смуф Ръкавелкин го уволнили и Кметът пак станал кмет на село Г? А бебето на Момата и Критика касапин се родило с малка брадвичка. На баща си се е метнало…

– Чухме, чухме – прекъсна го най-малкият брат.

– Ей, ама вие не давате на човек думата си да издума – ядоса се Мастилницата.

– А ти чу ли – продължи братът – къде се е дянало Змейчето недоносче?

– Как няма да съм чул! Нали днеска цял ден съм скрибуцал с перото да му приготвям изходната виза. Най-напред три формуляра за пренасяне на запалителни материали – Мастилницата започна да изброява на пръсти. – После обяснителна бележка, че Змейчето има само една глава, сертификат за летене…

– И закъде беше визата?

– За другия свят, разбира се. Уж на никого не дават визи, а на Калиш му щукнало точно недоносчето да пусне. Даже лично отиде при Сливаря да му уреди прехвърлянето…

Като чуха това, тримата братя тръгнаха да излизат от кръчмата.

– Ей, стойте! Къде ми е питието от сладки коренчета? – викна след тях Мастилницата.

– А една гьостерица не щеш ли? – обърна се от прага най-големият брат.

– Къде е справедливостта! Разправяш им истории, разправяш, а те вземат и си заминат, без да те почерпят. Хей, кръчмарю, напълни ми чашата. Едно време какви добри юнаци имаше, никога не биха позволили да се случи подобно нещо.

Малко по-късно братята разговаряха със Сливаря. Той им поиска по две златни ябълки на човек.

– Съжалявам, момчета, но търсенето определя предлагането.

Най-накрая срещу пет ябълки за тримата той им разреши да легнат на дъното на каручката. Колкото си беше малка, тя сякаш се стесни още повече. А отгоре им Сливаря започна да трупа боклук. Гледаше да е от по-миризливи магии, че да прикрие дискретната воня на свинските им цървули.

През делничните дни парнаджията пристигаше сутрин около шест. Той беше човек на средна възраст, но годините, прекарани в мрачни мазета, го караха да изглежда по-стар. Змейчето възпитано го поздравяваше, обаче парнаджията не отговаряше и когато погледът му срещнеше недоносчето, преминаваше през него, сякаш се плъзга върху празно място.

Всеки ден започваше с оглед на инсталацията за нови течове. После парнаджията се сгряваше с една чашка от евтината ракия, която пазеше в мазето. Не че имаше нужда от сгряване, защото даже с плитко дишане Змейчето успяваше да вдигне температурата в котелното до трийсет градуса.

До обяд огнярят преполовяваше бутилката, без да пророни нито дума, а следобед започваше да си приказва сам:

– Ах, царю, царю, слушай сега какво ще ти кажа…

На няколко пъти Змейчето се опита да подхване диалог с огняря, по погрешка решавайки, че се обръщат към него. Но човекът сякаш изобщо не го чуваше. Само една вечер, когато първата бутилка беше напълно изпразнена, а втората скоро щеше да я последва, огнярят се втренчи в парния котел, разтърка очи и промърмори:

– Май попрекалих с пиенето днеска. Щом и змейове ми се привиждат…

Змейчето веднага се опита да го заговори, но човекът само махна с ръка и захърка, проснат направо върху пода на котелното. Недоносчето така и не разбра дали той го забеляза.

След две седмици работа в котелното носталгията по Приказната земя взе да спохожда Змейчето все по-често.

Най-много го терзаеше мълчанието на хората наоколо. То да беше само огнярят… Сутрин в трамвая, с който идваше на работа, останалите пътници непрекъснато се силеха да го удържат, настъпваха го и го изблъскваха настрани.

Недоносчето започна да се съмнява дали хората изобщо го виждат. Мисълта го бе спохождала и преди, но винаги я изтласкваше от съзнанието си. Обаче с времето съмненията му нараснаха и един ден, когато огнярят за пореден път погледна към него и не даде признаци, че го забелязва, Змейчето излезе от котелното и остави топлата вода да изстива без неговото огнено дихание.

Колкото и да беше пиян, огнярят усети, че нещо не е наред, и се защура да оправя парното. Без успех.

Тримата братя нахлуха в кухнята на ресторант „Кърпичке, дай да ям“, размахвайки боздугани. Свикнали на подобни набези, готвачите мигом се изпариха и оставиха повереното им заведение на произвола на съдбата. Само собственикът се спотаи на пода на офиса си и с треперещи ръце позвъни по мобилния си телефон.

Братята наобиколиха голямата готварска печка в центъра на кухнята.

– Къде е недоносчето?

Печката мълчеше. Тези луди ли са, чудеше се собственикът и се молеше насреща някой да вдигне слушалката.

– Отговаряй, като те питат! – ядоса се средният брат и ритна вратата на фурната.

– Какво недоносче?! – От печката се измъкна триглав змей с побелели от старост люспи. Едното му крило стоеше изкривено по неестествен начин. Лицето му бе застинало в болезнено изражение.

– Знаем, че се крие тука, недоносчето проклето.

– Тука недоносчета няма. Погледнете ме, стар змей съм вече, смилете се над мене…

– Като си стар, ей сега ще те пенсионираме – развика се най-големият брат и се нахвърли върху него.

Някой най-после вдигна слушалката. Собственикът се развика шепнешком как му съдират кожицата, разплакват му майчицата и му разбиват ресторантчето. Охранителят отсреща чак хлъцна от изненада. Досега не се беше случвало да нападнат заведение с лепенка на неговата застрахователна компания.

– Кви са па тия? Сега събирам аверите и идваме.

Половин час по-късно, докато с дясната ръка придържаше счупената китка на лявата, същият охранител изстена:

– Кви бяха па тия…

За изпроводяк братята предупредиха змея, че ще му счупят „печката“, ако не им се обади веднага щом зърне недоносчето. А от отсрещното кафене след тях изтича възпълничък чичко.

– Господа, видях как се… ъъъ… справихте, искам да се застраховам при вас.

Само след седмица те се разхождаха из града с кола, теглена от шестокрил змей. Обиколките им винаги завършваха по един и същ начин – тримата влизаха в някое заведение, най-малкият брат посочваше към стопанина и казваше на най-големия:

– Бате, иди му забий два кютека, да не ходя аз.

Собственикът неизменно се просваше на земята още след първия удар. Братът го изчакваше малко, да види дали оня ще стане, за да си получи втората порция, и му обясняваше:

– Ти се благодари, че те бия аз, че ако беше дошло малкото ми братче, щеше да ни молиш да ти вземем парите.

А най-малкият брат през това време седеше с ръце на кръста. От време на време си поглаждаше мустаците, които стигаха до средата на гърдите му, и казваше:

– Всяка седмица по хилядарка. Иначе глава няма да имаш на раменете си, глава. – И се потупваше по сакото, на чийто ревер се кипреше значката на тяхната фирма – „Най-малкият брат и батковци“. Емблемата им беше ябълка от чисто злато.

Работата вървеше като по вода, скоро целият град капитулира и прие условията им. Единствено шестокрилият змей им създаваше проблеми. Той все се силеше да ги заприказва, защото разбра, че новите му собственици го виждат. А не отива на босовете от най-мощната охранителна фирма в столицата да стоят до колата си и да ù говорят. Наложи им се да го поступат и него, да си знае мястото, но беше късно – хората започнаха да ги наричат Шантавите ябълки.

Змейчето недоносче тръгна безцелно по улиците. Подминаваха го коли, задвижвани от други змейове, над главата му прелитаха феи вестоноски, а като се стъмни, пътя му осветяваха духчета лампи. Потънало в нерадостни мисли, Змейчето се блъсна в един свой събрат и дори не осъзна веднага, че той се движи свободно и самостоятелно.

– Къде гледаш бе, недоносче!

– Ти пък откъде ми знаеш името?

– Ама ти така ли се казваш?

– Да. В Приказната земя ли сме се виждали?

– Едва ли. Ти сигурно не си бил излюпен, когато аз емигрирах тук.

– Че защо си емигрирал в това скръбно място?

– Ами поради лоши битови условия – отговори змеят и като забеляза обърканото изражение на събеседника си, поясни: – Много гадни юнаци се бяха навъдили в Приказната земя по мое време. Все натегачи, режеха змейски глави за едното нищо. Чувал ли си за добрите юнаци Дакс и Гатун?

– Гатун! – изуми се Змейчето. – Тая лоена топка не може да отреже един косъм от брадата си.

– Сега може и да не може, ама на младини за една кривогледа девойка затриваше цяло змейско гнездо. А пък от Дакс колко змейски майки пропищяха…

– Наистина ли? Дакс работи като огняр в банята и пие с драконите.

Сега беше ред на непознатия змей да се учуди:

– Какво е станало с тая Приказна земя!

– Как какво, демокрацията дойде – обясни недоносчето. – Митичните същества сега имат граждански права…

– Чакай. Ела с мен в бара, там ще ми разкажеш.

Барът се оказа изоставен цех за среднотежко машиностроене, загубен нейде в сърцето на индустриалната зона. Няколко стари хидравлични преси и стругове бяха преобразени в маси и край тях седяха омърлушени змейове, които си пийваха бирата направо от бидоните.

– Бързо налей по един джибров първак – поръча старият змей още от вратата – че имаме новини от Приказната земя.

Барманът – змей със синкав оттенък, сякаш е бил спиртосан в алкохола, който продаваше – им наля и плъзна чашите към тях.

– Дошла е демокрацията! – развика се новият приятел на недоносчето и го избута в центъра на заведението. – Кажи им бе, момче! Кажи им!

Заинтригувани, клиентите се размърдаха и ги наобиколиха. Някакъв змей скептик се обади:

– Ако и тамошната демокрация е като тукашната…

Ропотът на възбудената тълпа напълно заглуши думите му. А един стар змей, който работеше като готварска печка, тихичко се изниза от заведението.

– Истина е! В Приказната земя вече никой не преследва змейовете! Е, и девици не се ядат, но пък юнаците ни закрилят.

– Не може да бъде! – викна в хор публиката.

– Защо да не може? Имаме си граждански права като всички други магически същества.

– Кой знае къде си се налокал, преди да дойдеш тука – каза барманът почти на глас.

Змейчето го чу – нали ако си малък и немощен, е по-добре да чуваш опасността отдалече – и кресна:

– Заради такива като тебе никой тук не вярва вече в нас! Къде ти е змейското достойнство?

Барманът завъртя очи към небесата, трябваше да му плащат вредни заради всички идиоти, които търпеше, а Змейчето се запали още повече.

– Кога си разперил за последен път крила? Кога под ноктите ти за последен път е пропищяла жертва – Змейчето се запъна за миг – ако и да е била някакъв си розов шопар?

Синият змей зад тезгяха понечи да отговори, но точно тогава в бара влязоха тримата братя и завардиха изходите. Тоя път нямаше мърдане, а на Змейчето недоносче така не му се искаше пак да го бият! То погледна смълчаната кръчма, пооправи немощните си криле и започна:

– Къде е вашето самочувствие на змейове? Къде е змейското ви достойнство? – Гласът му беше тъничък, но в затвореното помещение кънтеше като на истински, добре доносен змей. – Имам една мечта, приказните същества и хората да бъдат братя…

Събратята му, изтормозени от работата и от махмурлука, го гледаха печално, но то не се предаваше, това беше единственият му шанс да се спаси. И наистина, само няколко минути по-късно Змейчето притежаваше сърцата и умовете на всяко приказно същество в кръчмата.[8]

– … Какво ще стане с колите, ако змейовете си отидат?

– Ще спрат! – ревна кръчмарската публика в отговор.

Тримата братя, които досега с любопитство слушаха тирадата на Змейчето недоносче, не изтраяха и се запромъкваха през тълпата към него.

– Какво ще стане с всяка къща в тоя град, ако феите чистнички се махнат?

– Ще потъне в мръсотия!

Братята се приближаваха към центъра на кръга от приказни същества, където се намираше Змейчето.

– Какво ще стане с градската канализация, ако изчезнат водните духове?

– Ще вони!

Преследвачите бяха на почти едно крило разстояние от недоносчето.

– Имам една мечта – напъна се с последни сили то – приказните същества да излязат на улицата с гордо вдигната глава!

– Точно така, да излезем на улицата, да излезем на улицата! – подхвана тълпата и се втурна към изходите. – Стачка! Ние не сме овце, а змейове! Искаме равноправие!

Тримата братя едвам се спасиха изпод тежките лапи на разбунената клиентела.

– Искаме да се приберем в родината! – извика змеят, с когото недоносчето се бе запознало на улицата. Най-напред призивът му надделя над виковете на приказните същества около него, после те го подхванаха и го предадоха на съседите си. Не след дълго цялата тълпа зовеше към завръщане в Приказната земя.

Змейове, духове и караконджули се понесоха по улиците. Изпод един тролей изпълзя трол, дългата машина се закова в средата на кръстовището и движението секна. Автомобилите останаха на място, защото собствените им „двигатели“ се включваха в стачката. А във всеки автомобил има множество приказни същества. Иначе кой ще вдига и спуска „електрическите“ стъкла, кой ще мести чистачките? Фабриките и заводите спряха, турбините на електроцентралите не се въртяха повече. Замлъкнаха телевизионните предаватели и радиостанциите.[9] Влаковете замряха по гарите, а самолетите плавно се спуснаха на земята и не искаха да се вдигнат в небето въпреки всичките усилия на пилотите си.

А на градския площад, невидима за хората, тълпата от приказни същества се увеличаваше с всеки изминал миг. Скоро тяхното бягство обхвана целия свят. Машините напълно спряха да се подчиняват на хората. Никой не можеше повече да игнорира факта, че множеството повреди не са случайни, че нещо става.

И тогава вярата на хората в машините не издържа под натиска на разпадащата се „действителност“. Разкъса се пелената, която им пречеше да виждат змейовете, елфите, горските духове, русалките и другите приказни същества. Те прогледнаха и разбраха, че благодарение на тях са се топлили, пътували, говорили един с друг по „телефона“ – всичко, което бяха приемали за даденост. Под капаците на автомобилите зейнаха дупки.[10] Мобилните телефони^11 се оказаха празни пластмасови кутийки. Видя се, че турбините на електроцентралите не са нищо по-различно от колелата, които се слагат в клетките на хамстерите…

Комбинираната сила на хилядите тролове, дракони и духове разкъса защитната пентаграма, с която преди много години Къх Пфу запечата прохода между двата свята. През морето от приказни същества премина тръпка и за пръв път от векове те усетиха ласката на приказния вятър, довял от родната им земя аромата на магия.

Змейчето недоносче ги поведе назад.[12]

Хиляди приказни същества заминаха, но много повече останаха, защото земята на хората се беше превърнала във втора родина за тях. Те я познаваха и я разбираха – повечето дори бяха родени в нея – а магическият свят ги плашеше със своята неизвестност.

Епилог

Змейчето недоносче завари Калиш да скучае в Оперативното управление на Юначеството. До края на дежурството му оставаха цели шест часа и вече никакви спомени за велики подвизи не можеха да го разсеят.

– Идвам да се оплача – започна Змейчето още от вратата.

– Пак ли ти? Не ми стигат ядовете с настаняването на реемигрантите…

– Вие трябва да ми обърнете внимание на всяка цена! Тримата братя ме преследваха и в другия свят… – То разказа надълго и нашироко как се било маскирало като парен котел и как едва отървало люспите.

– Сега къде да те скрия? – зачуди се Калиш. – Мога да те устроя на същата работа в заведението на мадам Спящата красавица. Поне имаш нужната квалификация.

– Няма да се крия повече! – тропна с крак Змейчето. – Може да съм недоносен, ама съм змей!

– Както искаш – съгласи се Калиш. – За всеки случай ще уредим на тримата братя една магия за персона нон грата. На нас такива не ни трябват в Приказната земя.

А братята изобщо не мислеха да се връщат. Те останаха „на гурбет“ в другия свят. Отпървом бяха силови застрахователи, но скоро скъсаха опашката на гущера и се превърнаха в добре облечени бизнесмени.

Те се чувстваха прекрасно, оставени сами на себе си и по-далече от бастуна на „дъртия“. Тримата прекарваха по-голямата част от времето си в Макдоналдс, в компанията на местни манекенки, които не отстъпваха по форми на Русалката спасителка и правеха също толкова добро изкуствено дишане „уста в уста“. При това на братята не им се налагаше да се преструват на удавници или да се редят на опашка, както някога на плажа.

Една година по-късно Змейчето укрепна, заглади люспите и постепенно хората спряха да забелязват, че е недоносче. Един ден то реши да стисне прехранения розов шопар в ноктите си, за да познае най-после чувството, което изпитва истинският змей, докато слуша предсмъртния писък на жертвата си. Обаче в последния момент му стана жал за горкото животинче и за да не се изкуши и все пак да го убие, го подари на Юначеството за прасе следотърсач.

Покрай шопара Змейчето беше свикнало да се грижи за някого и за да не се чувства самотно, то си купи от магазина на Сливаря (всъщност верига хипермаркети) нов розов шопар и започна да го отглежда. Обаче поучено от горчивия си опит, най-напред прилежно прочете инструкцията. Тя беше ново издание, променена заради многобройните оплаквания на клиенти, и в нея пишеше, че шопарът може да се храни със златни круши и всякакви видове ябълки.

Никой повече не нападаше златните ябълки и бащата на тримата братя най-после похвали синовете си:

– Поне едно добро дело да свършат тия непрокопсаници…

Той изобщо не предполагаше, че истинската причина е стремежът към по-добро обслужване на клиентите в магазините на Сливаря.

Калиш и Гатун останаха да вършат добри дела в Приказничеството. Всеки четвъртък играеха бридж, а в края на седмицата – голф.

А ти, читателю, сигурно се питаш каква беше ролята на Къх Пфу в тая история. Много просто – този път той нямаше роля.

Редактира: Вихра Манова

Публикации:

1. Сборник „Професия Юнак“ – „Аргус“, 2006 г.

2. Антология „Знойни хоризонти“ – „Аргус“, 2006 г.

Драконът и портокаловият сок

Геновева Детелинова

1.

Последният слънчев лъч помаха за довиждане и лилавото небе се призна за победено, отстъпвайки сцената на дъждовните облаци. Малкото останали по улиците хора вече бързаха към домовете си, вкопчени в развяваните си от вятъра дрехи. Анорексична женица изпълни балетен етюд с огромен черен чадър, с който се редуваха да се носят по улицата. Владимир спря да я погледа, сух и горд под своето перфектно изпълнено заклинание против дъжд. После продължи към сградата на съвета – бяло, мраморно здание, имитиращо архитектурата на древен Рим. На входа го посрещнаха две статуи, издържани в същия стил.

– Кво зяпаш? – примлясна едната.

– Изобщо не съм асиметричен – изтъкна втората – ако искаш пък да знаеш.

– Такива са били разбиранията за идеален мъж тогава – изпъчи се първата.

– Аха – съгласи се Влад разсеяно.

Откакто работеше тук, двете статуи близнаци упорито се опитваха да го убедят, че никак даже нямат причина да се комплексират. Продължаваше да недоумява защо именно те бяха поставени на входа и защо, по дяволите, не им намерят поне по един чифт боксерки.

– Да взема ли мантията ти? – предложи едната и посегна към закопчалката, като съсипа заклинанието против дъжд. Светещият купол над главата на Влад се стопи и дъждът ентусиазирано забарабани по темето му и се застича надолу по дългата му черна коса.

– Не, мерси – намуси се той.

Тръгна между колоните към залата за съвещания. Мантията му, която допреди малко се развяваше гордо, се завлачи по мраморния под. Сградата беше смущаващо тиха. Влад нямаше представа дали това е нормално. За първи път му се случваше да отиде навреме за съвещание. Не знаеше какво се прави преди това – дали имаше преброяване или физзарядка? А може би пееха надъхващи песнички.

Имаше си предимства да си със стотици години по-млад от най-младия магьосник от Съвета: никой не очакваше да идваш навреме. Имаше си и недостатъци: непрекъснато те наричаха „моето момче“ и понякога се тревожеха дали се храниш добре. Днес беше точен, защото се носеха слухове. Тревожни слухове. И подозираше, че маститите белобрадковци замислят нещо гадно и нередно. Затова забърза крачка и направо влетя в залата за съвещания.

В първия момент едва я позна – обикновено осветена със стотици факли, просторната зала сега беше тъмна. Дори единственото кръгло прозорче над трибуната се криеше зад завеса. А в средата на залата, на светлината на няколко флуоресциращи кълба, се беше събрала група старши магьосници. Когато Влад влезе, към него едновременно се обърнаха дванадесет гузни физиономии. Така гледа човек, когото тъкмо са изловили да си прави топчета от сополите.

Каква беше вероятността преди съвет най-изтъкнатите магьосници да се събират, за да правят сополени топчета заедно? Май клонеше към нула.

– О, Владимир, ние тъкмо завършихме едно заклинание – започна колебливо най-старшият от магьосниците. Въпреки сумрака Влад го разпозна по феноменалния нос. Злословниците твърдяха, че го е придобил при опит за размножаване чрез деление.

– Мда, погрижихме се за нещо – потвърди друг, с дълги бели мустаци, открояващи се ясно на флуоресцентната светлина.

– Ще изпратим дракона в Другия свят – весело додаде трети магьосник, чиито уши отразяваха светлината и сияеха като две луни край лицето му.

Сякаш дори ушите на магьосника помръкнаха, когато останалите го приковаха с погледи. Онзи с мустаците не се сдържа и го срита.

2.

Александър поразмисли, погледна философски на нещата и реши, че в крайна сметка не беше болка за умиране (да де, образно казано). Извади от чекмеджето на бюрото си списъка, над който с равен, старателен почерк вчера беше написал, подчертал и обградил с удивителни заглавието Неща, които ще свърша, преди да умра.

После вдигна поглед от листа и се взря в изгряващото слънце.

Цветовете, о, цветовете!

Добре де, всъщност точно срещу неговата кооперация се издигаше висок панелен блок. Тоест, макар да живееше на последния етаж, виждаше единствено прозореца на съседката Станка, която тъкмо си поливаше мушкатата. Затова пък мушкатата бяха хубавки. Съседката – не чак толкова.

И така, макар изгревът никакъв да не се виждаше, то цветовете му несъмнено бяха неописуеми, някъде там иззад панелката на леля Станка и нейните мушката.

Върна се на списъка.

1. Да си изпия кафето.

Отметна със замах първата точка.

2. Да видя изгрева.

След известен размисъл задраска „изгрева“ и го замести с „мушкатата на леля Станка“, сетне отметна и втора точка.

3. Да завърша трилогията.

Погледна гордо тетрадката, където беше записвал последната част на своя опус магнум, и нарисува чайчица срещу трета точка.

4. Да науча суахили.

Това пък защо го беше написал? Както и да е, може да мине през видеотеката и да потърси нещо като „Суахили за трийсет минути“.

5. Да измисля паметни последни думи.

Хм, щеше да отнеме време. Засега остави една въпросителна срещу точка пет и премина нататък.

6. Да звънна на Влад.

Вероятно наистина беше редно да уведоми сина си, че ще умре.

3.

Отекна гръм, светкавица раздра небето.

– Сссракона! – зловещо просъска Владимир.

В тъмната зала на Съвета настъпи мълчание.

– Ъ, кво? – престраши се да попита магьосникът с ушите.

– Дракона – поясни Владимир. – Опитай ти да го просъскаш зловещо, да видиш лесно ли е.

– Е, да – кимна разбиращо старшият магьосник. – Но виж, Влад, не се ядосвай. Знаеш ли колко милиона ринва отиват всеки месец за резервата, и то за да живее там един-единствен дракон? Много разходи, никакви приходи. Ще спестим пари за нови мантии. Със звездички!

– Този дракон е нашата национална гордост – тросна се Влад. – Защо мислите на герба ни има дракон? Драконът остава тук!

– Ама той побесня! – изписка дребничък магьосник с кофти захапка. – От осемдесетина години се държи странно, но сега съвсем го изтървахме от контрол. Търчи из резервата и пали рододендроните!

Влад изгледа ледено един по един магьосниците, сетне се врътна на пети. Подгизналата му мантия и подгизналата му коса се развяха в синхрон. И тъкмо когато моментът беше достигнал върха на своята драматичност, гарванът му влетя в залата и зазвъня.

Влад подбели очи. Нищо не убива драматизма така, както кръжащият звънящ гарван.

– Добре де, стига – прошепна Влад, но гарванът, както винаги, го игнорира напълно и продължи да издава звук като от стар стационарен телефон. След петото позвъняване се включи и секретарят.

– В момента съм зает – чу Влад собствения си глас да отеква из залата – но ако много ви се говори, излейте душата си след сигнала.

Гарванът избипка. Влад метна поглед към магьосниците, с който се опита да изрази „знам, гарванът се държи откачено и ужасно се извинявам, обаче още съм ви ядосан и ако не беше проклетият гарван, щяхте да видите вие“. За съжаление, капацитетът на погледа му не стигна за цялото изречение. Получи се доста особено примигване с едното око, завъртане на другото, и пълен разнобой в тълкуванията на зрителите.

Целият проблем с гарвана беше започнал, когато Влад се опита да му разясни същността на мобилните телефони и да го убеди да поеме някои техни функции. Гарванът обаче разбра израза „подвижен телефон“ твърде неправилно. Поведението му крайно озадачаваше всички магьосници, но Влад трябваше да поддържа връзка и с Другия свят.

– Владо, виж сега – започна да предава съобщението гарванът и Влад позна гласа на баща си. – Вчера получих видение, сещаш се, че ще умра. Някакво зелено нещо явно ще ме подпали. Не питай сигурен ли съм, знаеш как ги предвиждам тези неща. Та моля те, мини да ме видиш, имам да ти казвам нещо важно. Не ми се иска по телефона. Важно е, наистина.

Гарванът даде свободно няколко пъти и после отлетя.

– Драконът е при вратата, нали? – обърна се Влад към магьосниците, които объркано гледаха подир отдалечаващия се гарван. – Проклетият дракон ще премине в Другия свят всеки момент!

4.

Загради точка пет няколко пъти. После отново, този път с червено. След като реши, че се откроява достатъчно добре, впери поглед в изгряващото слънце, или поне впери поглед и се опита да си придаде подобаващо философски вид.

– Свободата – започна вдъхновено – е красота, както красотата… е чувство, което… е свобода. – Позамисли се за момент. – Глупости.

– Какво викаш, Сашо? – провикна се леля Станка от своя прозорец.

– Нищо, нищо. А, лельо Станке, пък аз днес ще умра! – изпита необходимост да споделя изведнъж.

– Че откъде да я взема тази пастърма? – изуми се леля Станка.

– Все ще има пастърма в магазина.

– Че ти това ли наричаш зима? По мое време какви зими имаше…

Алекс премига няколко пъти. Махна на леля Станка да остави въпроса за пастърмата и зимата, въпреки че така и не разбра как се повдигна този въпрос, и се върна към паметните си последни думи.

В този момент капандурата на тавана се отвори и оттам изпадна гигантското зелено нещо от видението му. Огледа обстановката с искрящи в червено очи и явно не я одобри, понеже започна да бълва пламъци наред. Алекс осъзна, че последните му думи си останаха „все ще има пастърма в магазина“.

След това животът му се заизнизва като на лента пред очите му, както си му е редът.

5.

– Но вече няма да е наш проблем, Влад – опитваше се да го убеди старшият магьосник. – Никакви нощни смени да пазим дракона, никакви невъзможни цени за специализирана драконова храна. Щом попадне в Другия свят, те да се оправят.

Влад беше потресен.

– Но те и понятие си нямат от дракони!

– Е, стореното – сторено – намеси се мустакатият. – Погледни го така: драконът ще се прехвърли, ще повилнее и попали, пък ще заспи.

– Абе, ти слушаш ли ме изобщо? – избухна Владимир. – Те не могат да направят и най-елементарна защитна магия. Драконът ще ги помете като едното нищо!

– Да не сме им ние виновни, че са такива бездарници? – изтъкна с триумфална усмивка мустакатият.

– Не стига, че се пречкат, като се прехвърляме… – промърмори магьосникът с ушите луни. – И трябва да внимаваме, като използваме вратите, и трябва да се крием, за да не се домъкнат тъпите бездарни…

– … с разните му там компутри и авто-могили…

– Сякаш ти трябват три тона железария, за да се преместиш на някакви си две-три хиляди километра.

– … и с цялата им там политика…

– … но пък автоматичните им острилки си ги бива!

– Задръж! – Влад размаха ръка във въздуха, опитвайки се да обхване цялото безумие на ситуацията. – Твърдите, че имате право, като оставяте дракона да убие баща ми и още кой знае колко народ? Само защото в Другия свят не са открили магията? Заслужават да умрат?

Магьосниците се замислиха.

– А Шефа знае ли?

Магьосниците се замислиха дълбоко.

– О, забравете! – Влад се поколеба с вдигната във въздуха ръка, а после се завъртя и се втурна към вратата. Щеше да се справи сам. Длъжен беше.

– Няма време, Владимир, той току-що премина! – провикна се магьосникът със светещите уши. Влад се извърна, колкото да го уцели със заклинание за ушна кал, и продължи.

Излетя от бялата сграда и изведнъж пейзажът се промени. Като за начало, нямаше ги сергиите със сувенири и никой не се опитваше да му пробута еднократни заклинания за снимка – пет за един ринв. Калдъръмените улици бяха изчезнали, ниските сгради и колоните – също, а на тяхно място се бе появила природа. Вековните дъбове сключваха короните си в плътен купол над главата му, едва пропускайки слънчевата светлина. Влажната земя беше покрита с тъмнозелен мъх. Влад, като типичен гражданин, смяташе, че единственото подобаващо място за едно растение е в саксия на терасата, а „мъх“ е звукът, който издаваш, като ти падне нещо върху пръстите на краката. Гледката крайно го озадачи.

– Какво, по дяволите, е това? – попита.

– Ами ти понеже тръгна да ни изпортиш на Шефа… – проехтя познат глас.

Влад вдигна поглед в посока на звука и различи нещо отвъд пухкавите бели облаци: огромно око се взираше в него, а отстрани – можеше да се закълне – нечии уши светеха.

– В жезъла ли съм? – обхвана го паника. – Вече тук ли ще ме държите?

– Ама за какви ни мислиш, моето момче? Би било ужасно нехуманно!

Влад се въздържа от коментар.

– Не, виж – реши да поясни старшият – ще те измъкнем веднага щом решим как да го съобщим на Шефа.

Понякога имаше чувството, че е най-възрастният магьосник. Бяха като банда дечурлига. Направихме беля, сега как ще кажем на тате?

Внезапно в залата нахлу зачервен и изпотен чирак, запретнал роба над коленете си, и изквича:

– Бързо! На площада Магистърът и секретарят му се бият! Хвърчи перушина!

Жезълът издрънча на земята и залата се опразни.

– Чакайте! – развика се Влад. – В кой жезъл съм? В този на Размисъла или в този на Изпитанията? Оп, ясно.

Иззад дърветата се показваха муцуни на гладни вълци.

6.

Стаята беше същата, макар и значително по-мрачна, а и по-подредена. Нямаше ги мръсните чорапи по пода, нямаше я и картината с лодка на стената. Тъмните завеси бяха спуснати, а в леглото – неговото легло – лежеше възрастен мъж. В първия момент Алекс реши, че вижда бъдещето, но след това позна мъжа. Съмненията му се потвърдиха, когато в стаята влезе младеж – висок, кльощав и нелеп в тесните си дънки тип „цигара“.

– Сашо – обърна се мъжът в леглото към младежа – Сашо, трябва да ти кажа нещо важно.

– Слушам, тате.

„Не е възможно да съм изглеждал така в гимназията – беснееше Александър наум. – Подстрижи се, момче, подстрижи се!“ Посланието му обаче нямаше как да стигне до младия Сашо, чиято бухнала къдрава коса наистина се нуждаеше спешно от намесата на цял екип фризьори, въоръжени с градинарски ножици и горелки. Сега, след като се виждаше отстрани, много случки от онзи период му се изясняваха. Защо например така и не успя да си хване гадже в гимназията.

– Трябва да продължиш делото ми, сине – нареждаше старецът и възрастният Александър, нека за по-лесно го кръстим Александър-сега, осъзна, че е успял да се разсее от собствените си спомени. Насили се да върне вниманието си към монолога на баща си и да спре да зяпа косата на Александър-преди, който пък беше крайно заинтригуван от ноктите на ръцете си.

– Сашо, слушаш ли ме?

– Мда, тате – отговориха в синхрон Александър-сега и Александър-преди, първият – по навик.

– Разбра ли за вратите? Вратите, които водят към Света на магьосниците?

– Разбрах, тате. В нашия свят има врати, които водят към Света на магьосниците, ясно. Не трябва да споделям това с никого, ясно.

– Само избрани хора могат да виждат тези врати, Сашо, а ние сме избрани. Моят баща ми каза тайната, както баща му преди това – на него, и баща му на…

– Ясно, тате.

– Сашо, аз не намерих врата към магьосническия свят. Нито една. Цял живот. Ти обаче трябва да намериш, разбра ли?

– Ще намеря, тате.

– Обещай ми.

– Обещавам, тате – с готовност обеща Александър-преди. – А, тате, защо магьосниците не ни кажат кои са вратите?

– Ами… не знам – нагло излъга старецът и за да не му се налага да дава обяснения, взе че умря.

Алекс си спомняше ясно този момент. От малък знаеше, че не е съвсем като другите. Получаваше видения, проблясъци от бъдещето, но инстинктивно усещаше, че не бива да споделя за тях. И детството му беше необичайно. Докато другите деца ходеха с бащите си да карат колело и да играят футбол, той ходеше със своя да отваря врати. Обикаляха тесните, тъмни улички и отваряха врата след врата. Баща му често си мърмореше „тука трябва да е, тази изглежда магическа, сигурен съм, че е тази“. Така и не откриха вход към друг свят, но изпадаха в доста странни ситуации. Веднъж се озоваха на шантав купон, където Алекс си дръпна от една цигара, а после два часа всичко беше пурпурно и това му се струваше адски смешно.

Продължи да отваря вратите и след смъртта на баща си. Беше на грешното място и търсеше вратата, през която ще се прибере у дома. Там май не го искаха много, иначе все щяха да му изпратят някакъв знак. Но това не беше логично, защото човек винаги е добре дошъл у дома. Щеше да го каже на Влад, налагаше се той да продължи да търси. А сега това страшно зелено нещо от видението се появи преди сина му.

7.

Владимир посегна за джобния си жезъл, но него го нямаше на обичайното му място – затъкнат в колана на дънките му. Това вероятно се дължеше на факта, че коланът не беше на обичайното си място, обяснението за което беше просто – дънките му не бяха на обичайното си място. Влад се оказа облечен в патешкожълта рокля с изящна кройка, която прикриваше твърде тесния му ханш. Погледна спускащите се до земята дантели и се почувства отвратен.

– Отвратен съм – заяви твърдо на гласчето в главата си, което подскачаше въодушевено и пищеше „толкова е удобно и толкова ужасно прохладно!“. – Това пък защо?

После се сети – изпитанията включваха и унижение. Владимир се изплези в неопределена посока. След това, с цялото достойнство, което успя да събере, извади жезъла от дамската си чантичка, запретна полите на роклята си и настървено се втурна в атака. Вълците явно това и чакаха и престанаха само да го обикалят отдалеч. Толкова по-добре, вече бяха в обсега на заклинанията му. Успя да повали един с добре насочено огнено кълбо, след това още един. Но иззад дърветата се появяваха още и още, скачаха насреща му и той едва смогваше да ги отблъсне. Тъпият джобен жезъл нямаше функция за масови заклинания.

Един от вълците, необикновено едър и сребристосив, се нахвърли върху него и успя да го повали на земята. Удари го с лапа, сякаш му забиваше шамар, и магьосникът усети топла кръв да се стича по лицето му. Владимир облиза устни и опита да се изправи, но едрият вълк отново скочи върху него и този път остана с лапи върху гърдите му. Наведе муцуна напред, устата му беше отворена, езикът провиснал встрани. Подуши лицето на Влад. Докосна бузата на магьосника и щом отдръпна муцуна, Влад забеляза, че носът му е обагрен в червено.

И в този момент, замаян от уплах, от отвратителния дъх на вълка, от приковаващата сила на сивите очи, му хрумна идея. Изкрещя нещо и помръдна едва-едва джобния жезъл. Блесна ослепителна бяла светлина. Вълците завиха от болка.

Влад хукна през гъст храсталак, който напълно съсипа роклята му, и декорът отново се смени. Озова се в пустиня, останал само по боксерки и два патешкожълти парцала на ръцете.

8.

Александър-сега продължаваше да игнорира дракона и да препуска из спомените си. Поне по-съществените от тях. Чувал беше от капацитети по умирането, че така става.

Александър-преди, вече изрядно подстриган и заменил избелялата тениска с ушит по поръчка костюм, бързаше нанякъде. Навън беше вече тъмно…

„Още беше тъмно“, поправи се Александър-сега.

… а днес беше първият му работен ден в новата фирма. Чувстваше се нелепо в официалния си черен костюм. Сякаш отиваше на погребение. Щеше да се почувства още по-глупаво, когато откриеше отношението на колегите си към ставането рано и официалните дрехи.

Стигна до старовремската къща, която му бяха описали по телефона, и понечи да почука, но нещо привлече погледа му. Над вратата висеше лъскава табела:

Техническа поддръжка на компютри и печатане на документи „Мерлин“

Ние сме истински магьосници!

„Добре, успокой се, случайно съвпадение, нищо повече.“ Параноята в този период обаче го беше обхванала до такава степен, че не можеше да приема подобни неща като случайни съвпадения. Навярно именно това беше вратата към магьосническия свят, а съдбата или пророческата му дарба го беше насочила към нея? Трябваше да разбере. Пое си дъх и влезе, без да чука.

Озова се в просторно фоайе, в същия изискан старовремски стил като къщата. Зад солидно бюро в единия ъгъл седеше момиче и съсредоточено набираше някакъв текст на компютър „Правец“, модел 8М. Александър-сега се закиска при вида на машината, която по онова време минаваше за модерен компютър. Александър-преди пък за момент беше забравил за магьосници и врати, докато наблюдаваше как очите на момичето се присвиват срещу клавиатурата, когато набираше буквите – бавно, една по една, с показалец.

– Хей? – провикна се той.

Момичето му махна да изчака. Особено се затрудни при намирането на буквата „о“ – стоя може би минута с пръст над клавиатурата и устни, оформени в „о“. После вдигна поглед. В лешниковите ù очи се мяркаха триумфални искри.

– Оборудване – заяви. – Трябваше да напиша „оборудване“.

Александър-преди се усмихна.

Александър-сега също се усмихна, загледан в очите на момичето, което след седем месеца щеше да стане негова съпруга. През краткия им семеен живот думата „оборудване“ се беше превърнала в жаргон за нещо особено трудно. „Трудно като оборудване“ – беше казала жена му, когато я попита как е минало раждането.

– Оборудване е трудна дума – потвърди Александър-преди и върна бъдещото си Аз в настоящето, което в случая бе минало. – Аз съм Александър, идвам за… работа?

– Новото програмистче – кимна момичето. – Подранил си, другите още ги няма. Но влизай да видиш компютрите, ако искаш.

– Мда – промълви Александър-преди. После си спомни пак за табелата и присви очи подозрително. – Ти каква си?

– Секретарка – като че се засегна от резкия въпрос – не виждаш ли?

– Ахааа – провлачи той. – А какво ще кажеш за това?

Той скочи напред, измъкна от куфарчето си връзка чесън и го размаха пред очите на момичето.

– О, по дяволите – заяви уморено тя, сякаш това ù се беше случвало милиони пъти. – Чесънът е за вампирите, мозък. Ако ще ловиш вещици, пробвай с коси и вили.

– Кво? – Александър премига насреща ù.

– Е, направи го заради това, нали? – Тя хвана дългата верижка около врата си и разклати като махало пентаграмата, която висеше на нея. – Не съм истинска вещица – вметна някак съвсем между другото. – Просто си падам по гадаене на Таро и ако искаш да знаеш, имам дарба.

Ако беше истинска вещица, вероятно щеше да избегне автомобила с пияния шофьор.

Очите на Александър се замъглиха.

9.

Вятърът свистеше, навяваше пясък от дюна на дюна, а небето беше толкова яркочервено, че го заболяваха очите, като го гледаше. А може би го заболяваха заради влезлия в тях пясък. Или пък заклинанието за ослепителна светлина, с което беше обезвредил вълците. Като цяло, очите го боляха ужасно и за това не беше трудно да се намери причина.

– Ти, страннико, не ще преминеш – разнесе се гробовен глас.

Влад направи грешката да вдигне поглед и вятърът въодушевено запрати пясък към лицето му. През сълзите и пясъка Владимир все пак успя да различи огромна сянка, надвиснала над него.

– Що? – изкрещя към сянката.

– Ами понеже… – замисли се тя дълбоко – понеже виждам, че намеренията ти са престъпни. Не знам какви, но без съмнение престъпни и… ъм, такова.

– Зли? – предположи Влад.

– Да! – зарадва се сянката. – Престъпни, зли и… такова. Ти, страннико.

– Аха. Ти кой си?

– Аз съм Мъдрия сфинкс.

Влад не издържа и избухна в смях.

– Сериозно, сфинкс съм – настоя сфинксът.

– Както кажеш. Мен ме притесни по-скоро „мъдър“.

– Това – сфинксът беше крайно наскърбен – че паметта ми не е като едно време, далеч не означава…

– Да, разбира се, извинявай.

Настъпи твърде продължително мълчание.

– Сега трябва да ми зададеш гатанка – подсказа услужливо магьосникът.

– О, да, вярно. Склероза, какво да правиш, пробвах някакви хапчета с гинко билоба, но не помагат… Само дето краката ми вече не измръзват, пипни.

Сфинксът вдигна една от огромните си лапи пред лицето на Влад.

– Ммм, няма нужда, мерси – отказа той, както се надяваше, деликатно.

– Е, както кажеш – примири се сфинксът и си прибра лапата. – Гатанка, значи…

Сфинксът мълча дълго, зареял поглед в дюните. Сетне тръсна глава, хвърляйки в хаос редиците на хвърчащия пясък, и горд започна да декламира:

– Какво е това, което сутрин ходи на два крака…

– Четири – поправи го Владимир.

– Ама ти знаеш ли я?

– Естествено, това е стара гатанка. Човекът, който първо пълзи…

– Не, не – сфинксът припряно махна с лапа – това е друга гатанка. Значи, какво е това – повтори той – което сутрин ходи на два крака, следобед ходи на два крака и… такова, вечер ходи на два крака?

– Не е човекът, така ли?

– Не.

– Ами… – Владимир беше озадачен. – Кенгуруто?

– Де да знам, сигурно.

Сфинксът впери тъжен поглед в терморегулираните си крака. Влад го изчака да каже нещо друго, но той все така мълчеше.

– А аз – не издържа магьосникът – мога ли да тръгвам?

– Тръгвай. Накрая всички тръгват.

Владимир продължи напред сред пясъците, като си обеща при първа възможност да осигури на горкия сфинкс пенсиониране.

10.

Нов спомен. Александър-преди, петнадесет години по-млад от Александър-сега, стоеше в училищен двор с букет в ръка. Горд млад татко. И някак самотен сред цялата гмеж от възторжени майки.

– Влади – наведе се към намусеното момче до себе си – хайде, занеси тези цветенца на учителката!

Момчето само го изгледа на кръв и отново заби поглед в обувките си.

– Всички дечица дават цветя на учителката бе, Владимире!

– Цветя носят само момичета – отсече то.

Александър впери умоляващ поглед в небето, но явно всички божества бяха твърде заети с разни потопи и генноинженерни подвизи с ребра, та нямаше кой да му обърне внимание и да го избави от мъките. А когато го сведе (погледа) към намусения си син, намусения му син го нямаше.

– Влад? – обърна се към празното място, където допреди малко стоеше Владимир. – Владо!

Няколко родители от предните редове се обърнаха към откачения, който крещеше насред тържеството по случай първия учебен ден, и му метнаха по един презрителен поглед. Наоколо нямаше и следа от Владимир. Макар и да беше дребен за възрастта си, той имаше свойството да изпъква в тълпи. Гарвановочерната му коса и бледият тен така усилено натякваха „малкият граф Дракула, убиецът на малкия лорд Фаунтлерой“, че нямаше как да не го забележиш.

Александър изблъска родителите и се втурна по стълбите към входа. По пътя се оплете в кабелите, събори две от хористчетата, изпълняващи химна на училището, а те, по ефекта на доминото, събориха и останалите, и за капак успя да скъса надписа „Добре дошли“ над входа (учителката по рисуване го беше оцветявала три часа). И всичко това за има-няма десет секунди. Докато някой се усети какво става, Александър вече търчеше по коридорите на училището.

– Хей! – чу глас зад гърба си, докато профучаваше по коридора на втория етаж. – Я се спри!

Но той не се спря, докато нещо не се удари в краката му и едва не го спъна. Успя да запази равновесие, завъртя се и срещна погледа на едра възрастна жена в униформа на чистачка. Приличаше на човек, който най-безпардонно би метнал метла в краката на някого.

– Вие ли метнахте метла в краката ми? – в съзнанието на Алекс се бе загнездило тъмно подозрение.

– Стига задава тъпи въпроси – примлясна чистачката. – Ти кой си и къде мислиш, че отиваш?

– Търся сина си, загубих го на входа. Един такъв мъничък и блед?

– Не го знам – тя присви очи. – Виждаш ми се подозрителен, господине. Хайде с мен!

– Ама къде с вас?

– При директора, бе. Не може така разни съмнителни типове да бягат по коридорите в първия учебен ден.

– Госпожо, как така съмнителен, аз…

– От друга страна – продължи тя, сякаш не го беше чула – директорът си има работа и без тебе. Открива учебна година.

– О, сигурен съм – възмутената физиономия на Алекс бързо преля в усмивка.

– Виж, влез тук и изчакай, ясно? Първолаците след малко ще влязат.

Преди да успее да възрази, чистачката го блъсна в някаква стая, метна метлата си след него, затвори вратата и заключи. Александър беше убеден, че това е брутално нарушаване на личната му свобода, но в момента можеше да се оплаче единствено на лежащата насред празната класна стая метла.

– Това, уважаема – обърна се той към метлата – е брутално нарушаване на моята лична свобода. Тъпа вещица! – изкрещя и блъсна с юмрук по вратата. – Не ти, де. Ти си метла. Тя е вещица!

И тогава изведнъж той свърза две и две. Но разбира се! Коя нормална чистачка в училище би го заключила в празна класна стая само защото търси сина си? Тук имаше конспирация. Тук имаше магьосническа конспирация. А може би – обади се гласът на съмнението – просто е сметнала, че подозрителен трийсетгодишен мъж, който бяга по коридорите на училището, не е най-подходящият посрещач за стресираните първолаци?

Трябваше да провери дали тук наистина беше замесена магията. Погледът му попадна върху старата метла с дълга дръжка и фанатична усмивка разряза долната третина от лицето му.

– Това е птица! – провикна се някой.

– Не, това е самолет! – автоматично възрази друг.

– Това е баща ми, яхнал метла! – ужаси се Влад и изобрази маймуните „не виждам“, „не чувам“ и „не говоря“ в бърза последователност. – Тате, слизай веднага оттам!

– Ти пък кога се появи? – извика баща му от перваза на прозореца.

– Тук си бях през цялото време! Ти изведнъж се разкрещя и хукна нанякъде!

– Да бе, да не би да ставаш невидим?

Влад се изчерви, но после веднага пребледня, защото баща му скочи от втория етаж и полетя надолу, все още стискайки метлата между коленете си.

11.

Влад беше чувал, че когато попаднеш в плаващи пясъци, трябва да стоиш неподвижно. Може би за да те помислят за умрял. За по-голяма правдоподобност килна глава настрани и изплези език във физиономия на неподправена умрялост. Пясъците явно не се хванаха. Владимир пое дълбоко въздух, стисна очи и пропадна през пясъка.

Надявайки се да не се намери в компанията на светец с връзка ключове или висок закачулен тип с коса, той отвори очи. И видя нещо, което не биха си представили и най-умопомрачените религиозни водачи.

Стоеше срещу гише. През стъклото го наблюдаваше очилата лелка, от онези, които сякаш специално ги леят по калъп, за да ги нареждат зад разни гишета. Лелката вдигна поглед към него, намести огромните си очила и заяви носово:

– Следващият.

Владимир пристъпи към гишето.

– Май съм аз – усмихна се той, но лицето на лелята си остана каменно.

– Какво обичате? – попита тя.

Влад не издържа на изкушението.

– Равиоли – заяви.

– Момент, да ви издам формуляр – не се трогна лелята.

– Ама не – побърза да я спре – бъзиках се.

– Ха-ха – констатира тя. – Какво обичате?

– Бих искал да премина в Другия свят, моля.

– Кой е другият свят? – гледаше го, сякаш е пълен идиот.

– Един такъв… имат компютри и нямат дракон.

– А вие сте от…?

– Нямаме компютри, но имаме дракон.

– Един дракон?

– Ами да, застрашен вид е.

Лелята записа нещо на листчето пред себе си.

– Това – подаде му листчето – е номерът ви. Идете на осмо гише, за да ви издадат формуляр.

Влад кимна.

– А къде е осмо гише?

– На осмия етаж.

– И предполагам, нямате асансьор?

Лелята само го изгледа над рамките на очилата си и му обърна гръб.

Когато най-после стигна до осмо гише, капнал от умора и задъхан, лелята вече го чакаше.

– Нали нямало асансьор? – тросна се той. Тя пренебрегна въпроса.

– Какво ще обичате?

– Но вие току-що… – внезапно Влад разбра, че няма смисъл, затова просто повтори исканията си. – Искам да премина от света с дракон и без компютри в света без дракон и с компютри, моля.

– Трябва да си вземете номер.

– Вече имам номер! – той ù подаде листчето.

– Тогава попълнете формуляра. И приложете удостоверение за цвят.

– Моля?

– Удостоверение за цвят. Какъв сте на цвят. В света, в който искате да отидете, цветът на съществата от вашия вид варира в рамките тъмнокафяво – светлорозово.

– Абе жена, не виждаш ли какъв цвят съм?

– Петнадесети етаж – тя му подаде формуляра и му обърна гръб.

На петнадесетия етаж лелята поиска фамилна анамнеза. Никоя от болестите не му беше дори смътно позната, освен „Вселенската епидемия от въшки, 13764 г.“.

На двайсет и първия трябваше да представи удостоверение за благородство.

На четиридесетия даде мигли за измервания.

На шейсет и седмия лелята му връчи лист и химикалка и заповяда да напише стихотворение, две строфи, в петостъпен ямб.

Влад отчаяно се молеше нещо да прекрати това, ако ще и краят на света да е. Беше твърдо убеден обаче, че Апокалипсисът тук никога няма да настъпи. Нямаше да издадат на Антихриста формуляр, понеже няма акт за раждане.

Пристигна на етаж седемдесет и седем, бесен, изтощен и въоръжен с разнообразни резултати, формуляри, удостоверения и листа с двете строфи, посветени на портокаловия сок.

– Какво ще обичате? – провлачи лелята носово.

– От с дракон без компютри в с компютри без дракон – насили се да говори спокойно той.

– Стихотворение?

Влад пое дълбоко въздух:

Оранжевият портокалов сок

настойчиво се взираше във мен,

а аз, понеже съм красив, висок,

зеленоок и с много хубав тен,

не му обърнах никакво внимание,

и той, нещастен и обезверен,

увисна и обеси се на каната.

– Не отговаря на изискванията. И нямате хубав тен. Бледичък сте, ако питате мен.

Владимир само ù се изцъкли насреща и тя явно се смили.

– Добре, а сега трябва да ви бъде издадено удостоверение за брой крака.

– Имам си два крака – Влад приклекна, за да демонстрира. – Приличам ли ви на урод?

Лелята се смръщи насреща му и той сведе поглед към подаващия се изпод деловата ù пола единствен крак.

– Мисля, господине, че краката ви не отговарят на изискванията – просъска, а в гласа ù за първи път се мерна намек за емоция. – Ще се наложи да отрежем единия.

Тя се изправи и извади изпод бюрото секира, по която имаше петна засъхнала кръв.

При нормални обстоятелства Влад би се стреснал, но след като беше изкачил седемдесет и седем етажа само за да му предложат да му отрежат крака, той окончателно побесня. Извади джобния си жезъл, запрати по лелята няколко заклинания, после по гишето, по цялата стая. Блъскаше, подпалваше, пръскаше с портокалов сок, трошеше, а накрая изчезна.

12.

Време беше. Александър се върна в настоящето.

Веднага му се прииска да не го беше правил. Всичко наоколо гореше, а драконът бе зейнал насреща му толкова широко, че се виждаха гигантските му сливици – гледка, която всеки специалист оториноларинголог би оценил. На Алекс не му достигаха анатомични познания, затова просто се уплаши.

Владимир се материализира насред стаята, протегнал жезъла си напред и все още сипещ проклятия по лелята бюрократица.

Между тримата участници в сцената: магьосника, дракона и програмиста, се размениха озадачени погледи в разнообразни пермутации. След като всеки се беше озадачил на другия по минимум два пъти, отново настана хаос. Драконът започна да пали дори по-настървено от преди, надавайки протяжен, пронизителен вой. Това беше добре дошло за Александър, който се срамуваше да пищи сам – сега се разпищя на воля. Междувременно драконът успя да подпали косата му и приликата със средновековна гравюра на Сатаната стана пълна.

– Бягай, сине! – изпищя Алекс.

– Млъкни, баща ми! – Владимир го уцели с водна струя и косата му изгасна. – И мисли! С какво се противодейства на дракон?

– С вода? – предположи Алекс между два писъка.

– О, всеизвестно е – опита се да го надвика Влад, докато обстрелваше дракона с дъждовни облачета – че водата не действа на драконите.

Тогава му прищрака. Дали беше повлиян от стихотворението си, или някакво дълбоко заложено в гените му знание се беше пробудило, едва ли някога щеше да разбере. Вдигна жезъла високо над главата си и изстреля струя натурален портокалов сок към дракона. При допира на оранжевата течност драконът прекъсна рязко огнената струя, а на физиономията му се изписа блаженство.

Влад рискува и протегна ръка, за да го погали, и драконът измърка доволно. После отпусна главището си на рамото му и започна да точи дълги оранжеви лиги.

Чу се трясък и капандурата се отвори за втори път днес.

– Ubi fumus, ibi dracon! – тържествено светнаха нечии уши. – Браво!

13.

– Колко мило от тяхна страна, че позволиха да остана – отбеляза Александър и отпи от кафето си.

– Пуснах малко връзки – ухили се Влад. – Близък съм с Шефа.

Двамата седяха на терасата на най-доброто кафене в столицата. Слънцето грееше, птичките пееха, а статуите отнасяха мръсните чаши. На близката полянка кротко пасеше огромен зелен дракон.

– Всичко е простено и забравено. Възвърнахме си положението на Пазители на дракона, което се пада на рода по право.

– А защо всъщност са ни го отнели, казаха ли ти? – полюбопитства Александър.

– Преди осемдесет години един друг Владимир сгафил леко. Започнал да се превъзнася по Другия свят, искал да се изгради железопътна линия от столицата до морето и даже пускал позиви: „Да спрем произвола на Шефа! Да изберем народни представители!“. Бил наказан с доживотно заточение в Другия свят без право на завръщане. Поживял там достатъчно, за да осъзнае грешката си. Предал на сина си знанието за Нашия свят и оттогава се опитваме да се върнем, но магьосническата кръв е ставала все по-малко от поколение на поколение. Тъжна история. Но той си отмъстил по своему. Бил е тук Пазител на дракона и не им споменал, че единственият начин да се усмири дракон, е портокалов сок.

– А, Влад, чудех се ти как така си намерил… – подхвана непринудено след малко, но синът му го спря с въздишка.

– За мен беше лесно. Явно мама все пак е била поне малко истинска вещица. Но не ми разрешиха да ти кажа. Много са ти слабички уменията – неясни видения някакви.

– Можеше поне да намекнеш – намуси се Алекс. – Всяка сутрин, като се събуждах, първото, което виждах, беше тази капандура. А дори не съм опитвал да я отворя. Мислех, че води на покрива.

– Предполагам – Влад виновно чоплеше ноктите си. – Съжалявам, тате.

Александър махна с ръка и се зае да забърсва с ръкав табелката „Регионален пазител на портала“, която гордо блещукаше на ревера му.

Редактира: Калин М. Ненов

Публикации:

1. Алманах „ФантАstika 2008“ – „Човешката библиотека“, 2009 г.

2. Антология „Тринайсетте цвята на дъгата“ – „Човешката библиотека“ и „Тера Фантазия“, 2013 г.

Начинаещ магьосник

Калоян Захариев

От изригналия в пентаграмата пушек се подаде рогата глава. След миг се разнесе тежка астматична кашлица.

– Пуууу, да му се не види и чудото!!! Абе вие тука… БУХУ-БУХУ-БУХУ… да сте чували за аспиратори???

– О, Мамоне, Повелителю на Пъклото, Господарю на унищожението, Владетелю на болката…

– Да, да, да!!! Това, като го чуеш десетина хиляди пъти, спира да бъде интересно! Затова давай… – демонът млъкна и плъзна поглед из празното тъмно помещение отвъд пентаграмата. – Ъъъъъъъ… – започна той.

– Погледни надолу – разнесе се отново гласът.

Мамон погледна надолу.

– Ъъъъъъ…

– Още по-надолу!

Мамон опря брадичка в бронираните си гърди и се ококори срещу дребничката фигура, забулена в черно расо с качулка и стиснала нещо, което щеше да е жезъл, ако всъщност не беше дръжка от метла, облепена с пайети и боядисана в черно.

– Ти пък кой си???

– Аз ви призовах, Мамоне, Повелителю…

– Да, чух го вече – прекъсна го демонът. – Я свали тая качулка за малко.

– Ама не може, господарю. Качулката е… таквоз… част от ритуала и е забранено да се сваля… таквоз… правилата са изрични…

– Тъй ли? – поинтересува се демонът, почесвайки с демонично съмнение брадичката си. – И кой ти каза?

Една тъничка ръка щръкна от прекалено широкия ръкав на робата и размаха книжка, на чиято весело оцветена корица някакъв тип в черно тъкмо вадеше вътрешностите на окован за олтар нещастник и ако се съдеше по възторжената усмивка на първия, имаше нужда от дълъг разговор със способен психолог, шокова доза антидепресанти и консултация със специалист по професионална ориентация.

– „Наръчник на начинаещия тъмен заклинател“ – прочете Мамон заглавието, зверейки се срещу книжката – „от Павел Демонски – Кървавия, трето преработено и допълнено издание“.

– Четири пъти я четох – сподели начинаещият тъмен заклинател.

– Четири пъти, казваш – Мамон се почеса по брадичката с пръст, украсен с дълъг нокът. – И значи, там пише за това с качулките, тъй ли?

– Аха.

– Я ме погледни!

Качулката на начинаещия тъмен заклинател се изви в жалък опит това под нея да обхване огромната тъмна фигура, изтъкана от мускули, броня, рога и зъби, която едва се сместваше в иначе просторната пентаграма.

– Кой според теб е най-добре запознат с тая част с правилата при призоваването на демони? Аз, Мамон, Повелителя на Пъклото, Господаря на болката…

– Владетеля на болката.

– Да де, там каквото беше. Владетел, повелител, все тая. Щом съм шефът, какво значение има?

– Ама в книгата…

– Остави я тая книга, бе! Мен ще слушаш, не някакъв идиот със смотан прякор. Кървавия? Ама сериозно ли? Такова клише…

– Ама…

– Ей, ало! Тука аз съм демонът, нали? Ако искаш да ти изпълнявам желанията или другото, за дето там си ме призовал, искам да свалиш тая качулка ВЕДНАГА!!!

– Тука не трябва ли аз да давам заповедите?

– Не.

– Сигурен ли си?

– Аха.

– Щото в книгата…

– Абе ти слушаш ли ме въобще?

Познатата тъничка ръка смъкна качулката и Мамон се ококори.

– АБЕ ТИ НА КОЛКО СИ???

– Мрън-мрън-мрън…

– Какво каза???

– На… мрън-мрън… четиринайсет… мрън-мрън…

Демонът примигна срещу слабичкото лице, което беше връхлетяно от акне като Щатите от китайски емигранти и също като техните граничари губеше по точки. Той позяпа кльощавия хлапак.

– И си призовал мен?

– Мииии… – измрънка момчето, свеждайки поглед към пода.

– Знаеш ли колко най-черни черни магове са се опитвали да го направят през вековете?

– Миииии… – информира го момчето.

Мамон си затвори устата и задъвка загрижено един дълъг нокът.

– Ако другите архидемони разберат, ще ме спукат от майтапи. Ама не може така… някакво си хлапе… все пак има изисквания в тоя занаят… дето се казва… – Мамон задъвка друг нокът. – Колегите направо ще ме разсипят. Архидемон, призован от тийнейджър… ще стана за смях и на кокошките.

– Ами таквоз – обади се плахо момчето – може да не казваме на никого.

Демонът млъкна и за миг придоби онова изражение, което при представителите на неговия вид минаваше за съсредоточен размисъл, а при хората – за сигнал, че трябва да хукнат към щанда с памперси за възрастни.

– Да… – изхъмка Мамон и почеса брадичка, плъзгайки поглед из пустото помещение. – Все пак тук сме само ти и аз, нали? Няма кой да ни види и да разкаже на някого.

– Ъъъъ… – обади се момчето – по този въпрос има едно мъничко усложненийце. Всъщност направо незначително, едва забележимо…

– По-точно?

– Ами тук няма да има никой до два следобед.

– И кой ще дойде, когато стане два следобед?

– Ами литературният клуб на мама се събира тук.

– Литературен клуб?!

– Ами сещаш се. Разни позастаряващи лелки четат някоя книга и я обсъждат, после клюкарстват за всички от квартала, докато се тъпчат със сладки.

– Знам какво е литературен клуб, бе!!! Майка ми членуваше в такъв на времето. Ти какво? Мислиш, че като съм от Пъклото, съм тъп като галош ли?!

– Не исках да прозвучи така…

Мамон въздъхна.

– Сега колко е часът?

На хлапака му трябваха няколко дълги секунди, докато изрови ръката си от огромния ръкав на робата. После още няколко, докато разбере, че часовникът е на другата му китка, и процедурата се повтори.

– Един следобед.

– Добре, значи трябва да побързаме. Ако ни спипат, веднага ще раздрънкат на всички как Мамон го е хванал някакъв хлапак.

– Ей, след месец ставам на петнайсет – нацупи се хлапакът.

– А аз след месец ставам на трийсет хилядолетия, тъй че ще си траеш! Давай да го караме по протокол, че да се прибирам. Ако не съм у нас до пет, жената пак ще реши, че съм ходил по кръчмите с момчетата от службата, а не ща да спя на дивана.

Момчето разлисти припряно книгата, която все още стискаше.

– Ами според указанията тук аз трябва да ти дам душата си, за да ми изпълниш най-съкровеното желание.

– Ох, давай да пропуснем тая част с душата и да минем направо на желанието.

– Ама правилата…

– Виж, хлапе, някога имал ли си вземане-даване с душа на тийнейджър?

– Миииии… – отвърна приносителят на въпросната.

– По-лошо е дори от душите на адвокатите. Постоянно търчат из цялото Пъкло, искат това или онова, не спират да задават въпроси и на всичкото отгоре все не са в казаните си навреме за вечерните мъчения. А пък откакто онзи самолет с момичетата на Плейбой се разби, постоянно се опитват да се промъкнат в техните казани. Имаш ли представа всичко това колко административна работа значи? Постоянно чета и подпечатвам разни доклади, от които получавам адско главоболие. Дори данъчните инспектори си стоят по-кротко по казаните и си търпят мъченията. За това отсега ти казвам да си задържиш душата. Тая работа с желанието ще я минем pro bono, но само този път и при условие че си остане между нас. Не искам да ми излезе добро име. Дето се казва, трябва да си пазя авторитета.

– Ама в книгата на господин Демонски пише…

Демонът щракна с пръсти и по корицата на наръчника пробягаха синкави пламъчета. Момчето писна като осмокласничка, видяла паяк в дамската тоалетна, и хвърли книгата. На пода се посипа само сивкава пепел.

– Та след като се оправихме с въпросния господин Демонски, да го караме по същество – избоботи Мамон. – Казвай какво искаш, че съм оставил печката у нас включена.

– Ами аз, таквоз… – запъна се хлапакът, зяпайки купчинката пепел на пода – … искам… ъъъъ… искам… кажи го де… онуй, как му беше името…

– Световно господство?

– Не, не, другото.

– Безсмъртие?

– Не, онуй, дето е още по-хубаво.

– Шведки-близначки?

– Не, не това… чакай малко! Те пък за какво са ми?!

Мамон се опули срещу него.

– Ама ти сериозно ли???

– Ами че аз дори не знам шведски!

Мамон позяпа хлапака още няколко секунди и махна с лапа.

– Май трябва да оставим тази част с желанието за след две-три годинки, а?

– А не, ти каза, че сега трябва да свършим работата!

– Е, да де, ама ти знаеш ли колко черни заклинатели са си продавали душите срещу шведки-близначки? Страшно популярен артикул са сред мъжка аудитория… е, и сред част от женската, но там нещата са малко по-особени.

– Сетих се какво искам!

– Не ми казвай, че са японки-близначки, защото те много трудно се намират и не знам дали ще успея да ти ги доставя навреме. Страшно бързо се изчерпват, да знаеш…

– Какво… не, остави ги тия глупости. Искам…

– Даааааа… – подкани го очаквателно Мамон.

– … искам…

– Слушам те – Мамон наклони глава.

– … искам да унищожиш училището ми!

Мамон се ококори.

– АМА ТИ СЕРИОЗНО ЛИ???

Очите на хлапака заискриха, сякаш току-що е открил, че хубавичката дъщеря на комшиите има навика да се преоблича, без да дърпа завесите.

– Аха.

– Да унищожа училището ти?

Момчето закима толкова бясно, че главата му за малко не се отвинти от раменете му.

– Да!!!

– Да го унищожа?

– ДА!!!

– Ти ме занасяш?

– ДА… чакай, какво? Не, не, защо ми е да те занасям?

– Да видим. Призовал си всемогъщ демон, който ти предлага да ти изпълни едно желание съвършено безплатно, и ти искаш от него не безсмъртие, не власт, не разните му там групови наслади, а ДА УНИЩОЖИ УЧИЛИЩЕТО ТИ???

Хлапето се нацупи.

– Че какво му е на това желание?

Мамон изпръхтя и зарови лице в дланите си.

– А жената се чудеше защо не исках деца.

Момчето се поколеба.

– Е, виж, ако не искаш, можеш само да подпалиш едното крило на училището… ако може, онова, където е кабинетът по биология, че в понеделник имам контролно.

– О, господи – измърмори Мамон, мачкайки лице с длани. – Добре, че тате не е тук да ме види.

– Добре де, какъв е проблемът? В смисъл, предлагаш ми световно господство, пък се цупиш, че искам да унищожиш нищо и никакво си училище. Това не е ли по-лесно?

Мамон го изгледа подтиснато.

– Виж, малкият, в тоя занаят съм от двадесет и пет хилядолетия. През лапите ми са минали некроманти, черни заклинатели, вещици и какви ли не хаховци, дето не са могли да си намерят свястна работа, ама ти си първият, дето ми иска да унищожа училище. Ти да си чувал за професионална гордост?

– Добре, добре, добре. Щом е така, искам класната да си счупи крака.

– Ей, това е жестоко дори по моите стандарти!

– Ама знаеш ли колко е зла???

– Карала ли те е да стоиш в казан с вряща сяра, защото си закъснял за час с три минути?

– Ми не.

– Е, моята ме караше, ама да не мислиш, че съм тръгнал да я убивам… не че не ми е минавало през главата…

Момчето се замисли, почесвайки се с недоизкусурения си жезъл.

– Добре тогава. Искам най-хубавото момиче в класа да се влюби лудо в мен.

– Хлапе, ти си на четринайсет…

– Почти на петнайсет.

– Да де, ама пак си твърде млад, за да се влюбва в теб който и да е било. Казвам ти го като мъж с някое и друго хилядолетие опит, да се захващаш сериозно с жена, преди да си чукнал трийсетте, носи само неприятности. Затова първо се порадвай на живота си и после се занимавай с тая част с лудото влюбване, става ли?

– Ама то нищо не остана за изпълняване!

Мамон потърка брадичка.

– Случайно да искаш някой талант?

– Талант?

– Сещаш се? Да пееш, да свириш… такива глезотийки. Жените страшно си падат, повярвай ми. Братовчед ми свири с рок-група и не може да се отърве от фенки.

– Винаги съм искал да свиря на китара – изтърси хлапето.

– Чакай малко да видим какво има на склад – отвърна Мамон и извади мобилен телефон.

Хлапето го зяпна шокирано.

– Ама ти сериозно ли?!

Мамон го изгледа обидено.

– Ей, това, че съм демон, не значи, че не съм в крак с технологиите. Все пак е двайсет и първи век, да му се не види! Пък и работещите в сферата на Пъклото използват специални тарифи. Собствениците на мобилни оператори са много щедри, като знаят къде ще идат, като умрат. Никой не ще казанът му да е до отходната шахта. – Той набра някакъв номер и бодро изчурулика в апаратчето. – Здравей, слънчице, Мамон е. Как си днес? Това да се чува, сладурче. Да, и аз съм добре… не, още съм женен, но нали ти обещах. Разведа ли се, първо на теб ще се обадя. Виж, миличка, тука съм изпаднал в една ситуация и ми трябват услугите ти… не, не, не тези услуги! Имах предвид такива от малко по… ъъъъъ… по…

– По-професионално естество – подсказа хлапакът.

– … по-професионално естество – той погледна момчето намусено. – Не е учтиво да се подслушват чужди разговори!

– Извинявай – измънка хлапакът. – Само исках да помогна.

– Какво, пиленце? Не, не е жената. Един клиент – Мамон въздъхна тежко в телефона. – Да, призоваха ме. Много лоша работа… благодаря за съчувствието. Ще се оправя някак. Та точно за това се обаждам. Тоя тип, дето ме е призовал, е – Мамон хвърли поглед на хлапака, който се опитваше да изглежда така, сякаш не е в стаята – доста могъщ магьосник… не, Рагнар Бесния е направо като маргаритка в сравнение с този. Размахва тук един жезъл, крещи, че щял да ме зароби, ако не му изпълня желанието, и пуска едни магии, дето никога досега не съм виждал някой смъртен да ги прави… направо ме е притиснал в ъгъла. А пък душата му… толкова черно нещо не си виждала. Чак не ми се ще да я взимам, ама знаеш, правилата са си правила. Затова трябва да го карам по протокол. Я кажи какво се намира при теб на склад, че вече става нетърпелив. Да, предложих му световно господство, ама той каза, че не му трябва помощта ми и сам щял да се справи с покоряването на света. Да, и с безсмъртието пробвах. И за туй каза, че може сам. Да, и с шведките опитах – нищо. Не, не знам дали от онези, не съм го питал – Мамон погледна към момчето, което зяпаше в обувките си. – Виж, пиленце, наистина бързам. Тоя тип взе да става страшно нетърпелив, затуй виж в компютъра нещо, с което да го изкуша. Да, да, да, слушам те… – Мамон се заслуша, накрая закри телефона с длан и погледна към хлапака. – Нямаш късмет, малкият, всички музикални таланти с китари са се изчерпали. Както и тези с барабаните.

– Може и нещо по-класическо.

Мамон побъбри в телефона и пак го закри с длан.

– И те са свършили. Пианото, челото и цигулката много бързо се изчерпват, пък и са с предварително записване. Останали са само таланти за свирене на балалайка.

– А какво е балалайка?

– Струнен музикален инструмент с триъгълна форма… много популярен в някои части на Русия.

– Няма ли друго?

– Краят на месеца е, хлапе. Всичко вече е изчерпано. Съжалявам.

Момчето въздъхна, увесило нос

– Зарежи тая работа. И без това знаех, че нищо няма да излезе.

Мамон затвори телефона и го прибра там, откъдето го беше извадил. Потърка замислено брадичка.

– Виж, хлапе, все пак няма ли нещо друго? Кофти ми е да те оставям така. Толкоз си се старал, пък накрая…

Момчето се замисли.

– Абе май има едно нещо…

Минаваше полунощ, когато в една спалня проехтя гръмотевичен тътен, изригна облак дим и огромна бронирана фигура се надвеси зловещо над легло, от което я гледаха чифт очи, пълни с ужас.

– Госпожа Анелия Сапунджийска? – избоботи фигурата, чиито рога стържеха тавана.

– Д-д-д-да?

– Мисля, че трябва да си поговорим за едно контролно по биология…

Редактира: Калин М. Ненов

Публикации:

1. Списание „Осем“ – бр. 8/2013, 2013 г.

Илюстрация: Станислава Димова

Българска митологична фантастика

Ангелина Илиева

В повечето си жанрови превъплъщения фантастиката е наднационална – тя е форма на литературата и изкуството, предназначена за универсални съдържания. Фантастичните сюжети често протичат в несъществуващи пространство и време, чиято връзка с реалните е условна, в тях са вписани персонажи, нерядко съзнателно лишавани от човешки черти, и общества, целенасочено различни от съществуващите в съвременния свят – фантастиката се определя именно от несъвпадането или противоречието с действителността.

В популярните у нас спектри на жанра обаче съществува една разновидност, която се дефинира именно от българското си звучене – специфичен субжанр, наричан описателно „българска митологична фантастика“. Онова, което го прави наистина уникален, е не само и не толкова етностилистиката на текстовете му, а фактът, че той е идеен и художествен проект на българските почитатели, т.нар. фендъм – общността на българските читатели, издатели и творци в жанровете на фантастиката.

„Таласъмия“ е общото название на почитателскатасреща, литературнияконкурс и поредицата сборници с наградени разкази от конкурса, създадени от Клуба за екокултура и фантастично изкуство „Уибробия“ – Стара Загора, и подкрепени от много български фенове на жанра. „Таласъмия“ е среща на почитателите, посветена на фантастичното и приказното в българската митология и фолклор. Провежда се веднъж годишно от 2001 г., в дните около Еньовден, в курортното селище Старозагорски минерални бани; от 2013 г. има и януарско издание – така наречената „Зимна Таласъмия“. „Таласъмия“ е и конкурс за фантастично произведение, основано на българската митология и фолклор, в две категории – разказ и роман, и се провежда ежегодно от 2002 г. Отличените творби от конкурса се публикуват от издателство „Квазар“ в поредицата „Българска фантастика ХХІ“. Основната заявена цел е да се създаде, мотивира и развива българското в жанра, като противовес на популярното чуждо.

Гледана през оптиките на литературната теория, връзката фолклор – фантастика е сложна и многопластова. Тя е и генетична, в общото раждане на фолклора и популярната литература от „духа“ на Романтизма; и структурна, в интертекстуалната свързаност на фолклорните и фантастичните жанрове; и рецептивна, в склонността на модерния образован читател да възприема ирационалното и свръхестественото във фолклора като фантастично. Митовете и фолклорът на различни народи са усвоявани неведнъж, особено в творчеството на автори от субжанровете на т.нар. високо фентъзи и класическия хорър – Дж. Р. Р. Толкин, Урсула ле Гуин, Роджър Зелазни, Х. П. Лъвкрафт, Брам Стокър. Прокарана през конкретните практики на осъществяването си като краен продукт обаче, тази връзка се оказва и далеч не лесна (а и парадоксална понякога). Противоречието, долавяно (а и донейде създавано) от почитателите, участващи като автори, жури или критици на проекта „Таласъмия“, идва от стремежа на всички тях към възможно най-пълен синтез на извлечени от различни културни епохи жанрови форми. Структурната им близост не гарантира успешния „превод“ между техните езици, особено в случаите, когато се правят опити да се изговарят смислите и значенията на единия език през изказа на другия, т.е. когато фантастичното бъде облечено в диалектни думи, населено от хора с калпаци и потури и сгъстено с етнографски описания, старателно преписани от академични трудове. Или пък тъкмо обратното, когато фолклорното бъде сведено до „разни същества, на които някои хора дават патлаци на автоматична“[13]. Така шеговитото определение, че българска фантастика е „коя да е фантастика, в която главният герой през свободното си време свири на гайда, пие ракия или поне знае, че столицата на БГ не е Букурещ“[14], на практика описва един от моделите на присъствие на „фолклорното“, сведено до метаезика на символите – героите са наречени с български имена, квалифицирани са с фолклорни „расови“ понятия и обитават разпознаваемо български топоними.

При цялата си проблематичност и парадоксалност обаче проектът „Таласъмия“ успява да въведе и да установи един нов, уникален и изцяло собствен на българската почитателска общност субжанр, означаван разноречиво като „българска митологична фантастика“, „фолклорно фентъзи“ или дори „фолк пънк“, но затова пък единодушно и категорично разпознаван като „много български“. В него в рамките на конкурса (а все по-често и извън тези рамки) в един или друг момент се „пробват“ почти всички работещи в жанра български писатели. За мнозина от тях, по собствените им признания, родната митология и фолклор разкриват нов и пълен с чудеса свят, който, ако не друго, поне си струва да бъде опознаван. За някои преработването на този свят на художествения език на съвременната литература се превръща в творческа и просветителска кауза.

Българската митологична фантастика е все още продължаващ опит на българските почитатели да си оградят собствено художествено пространство в полето на глобално-популярните жанрове в литературата и изкуството, да създадат и отстояват изцяло своя културна територия. Положени до големите образци на жанра, нейните плодове вероятно изглеждат скромни, така както биха изглеждали скромни селските ни черкви и параклиси, сложени редом до някоя барокова катедрала^15. Едно такова съпоставяне ще послужи единствено да ни подскаже, че са несравними онези обекти, които са основани изцяло на ценности: от едната страна е неоспоримото обективно превъзходство на катедралата като върхово постижение на световното изкуство, от другата е също така неоспоримото субективно преживяване от присъствието в храма на своята духовност. Дали предложените в следващите страници разкази ще допаднат на читателя, дали ще го възторгнат или разочароват, зависи до голяма степен от ценностните очила, през които ще ги прочете.

Препоръчваме ви и:

„Княз и чума“ – повест от Николай Райнов

„Приказка за Стоедин“ – роман от Никола Русев

„Да пробудиш драконче“, „Царска заръка“ и „Слънце недосегаемо“ – поредица романи от Николай Теллалов

„Още черна фантастика“ – сборник с разкази от Георги Христов

„Луната спи“ – разказ от Кира Валери (Ивайло П. Иванов)

„Истината за Златната ябълка“ – разказ от Николай Теллалов

„Легенди за стражите на Трите порти“ – сборник с разкази и новели от Йоан Владимир

„Ликантропия“ – разказ от Александър Лютов

„Професия Юнак“ – сборник с разкази от Кирил Добрев и Валентин Д. Иванов

„Еньовден“ – новела от Ценка Бакърджиева

„Реваншът на Тангра“ – роман от Андрея Илиев

„Как се става европейски шампион“ – разказ от Денка Янкова

„Запали свещ на дявола“ и „Ксилофония“ (алтернативно заглавие: „Оцелелият“) – роман и повест от Янчо Чолаков

„Гаджето на брат ми е самодива“ и „Неподвластните“ – новела и сборник с новели и повести от Божидар Грозданов

„Земя като решето“ – разказ от Васил Попов

Прошка за грешните

Георги Христов

Събуди ме неистово мяучене. Някак си не ми се искаше да отварям очи, но тая котка… Опитах се да определя откъде точно идва звукът и мързешката протегнах ръце. Разбира се, не улучих с няколко сантиметра, ако се съди по ужасното фучащо съскане. Повдигнах глава и отворих очи. Черна котка бе опряла гръб в близкото дърво и свирепо показваше острите си като игли зъби. Посегнах да я хвана, но ръцете ми натежаха като олово. Погледнах към тях и запищях от ужас. Само главата и дланите ми се подаваха над окапалата есенна шума. Стреснато от вика ми, четириногото се изпари яко дим. Егати късмета, караконджулясах! С лявата си ръка започнах да отривам дясната и спомените ме връхлетяха със силата на товарен влак. Кавгата с братята Каратанас и Манол… ударът с ножа… Мръсниците ме бяха захвърлили недалеч от старата воденица и ме бяха погребали неопят! Добре поне, че скоро валя, та пръстта бе рохава… Че и шума нахвърляли отгоре, мискините му с мискини…

– Сега ми елате, уроди! – ревнах силно, колкото да си чуя гласа.

Измъкнах се от пресния гроб и веднага усетих силна жажда за кръв. Огледах се от глава до пети. Дрехите ми – същите, нищо им няма. Аз и приживе си бях писюр, та кой би обърнал внимание на дупката в гърба ми и мръснокафявото петно на антерийката? Само тялото ми едно таквоз като гумено, гаче няма кокали. Колко ли дни бях лежал, та бях тъй изгладнял?

– Кой там? Вика ли някой? – чух гласа на баба Пена, жената на мливаря.

– Пено мари, ела и помогни! – викнах аз.

Жената замълча, мръкваше се и я достраша.

– Пено, аз съм, Продан от Граматиково! Ела и помогни, че не мога да стана, май си счупих ногата!

– Ууу, ти ли си, бре! Аз рекох да не й некой лош чиляк. – Бабата затътрузи нозе към мен.

– Дай ръка, дай! – обадих аз и когато старицата я протегна, вложих всичките си сили и скочих връз нея. Даже не успя да извика, толкова бързо изсмуках рядката ù кръв. Не ме засити и наполовина, но по-добре от нищо. Бутнах трупа в храсталаците и тръгнах към воденицата. Стоте метра дотам изминах в тръс. Бай Гено, улисан в работа, целият бял от храната, която мелеше, дори и не чу хлопването на вратника. Изчаках го да стане и да обърше потта си с ръкав, и както бе с гръб към мен, обхванах двете му ръце и извих лактите им един към друг. След това направо го заръбах за врата. От гърлото му изскочи дрезгаво хърхорене, но аз само впих по-здраво зъби и засмуках. Як беше дядката, та се бори минута-две, но всуе. Олапах го за нула бройки. Тялото хвърлих в брашното и то потъна като във вода. След това спрях колелото и досадното скърцане на мелничния камък бавно утихна. Тогава чух магарешкия рев. Тъпото добиче ме усети и гръмогласният му рев огласяше половината гора.

– Марко, без тия, мойто момче! – изревах силно и излязох навън. Изпънало врат, добичето се мъчеше да отскубне юлара, вързан здраво на една от гредите до яслата. Когато го доближих, захвана да хвърля къчове.

– Е де, е де – рекох. – Не ти беше ред, ама като надаваш глас, кой ти е крив?

Издебнах го внимателно и когато задните му крака се спуснаха след поредния ритник, се метнах върху него. С дясната ръка бръкнах в ноздрите му и извих главата му надясно и назад. С лявата, влагайки всичката си сила във върховете на пръстите, разкъсах артерията на врата му. Наведох се, та и от него пих. Изведнъж се почувствах страшно силен. Огледах се и видях, че кожата ми не виси отникъде, а тялото ми е налято като на цирков здравеняк. Поех с бодра крачка към село, където ме чакаха бъдещите жертви и четири трудно решими проблема. Баснарката, Предачката, Грънчарят и Ковачът. Справех ли се с тях, цялата област ставаше моя.

По потайна доба наближих последните къщи. Тихо се запромъквах, да не ме усетят местните псета, че тогаз – край на отмъщението. Стобора на Каратанас преодолях леко и тихо като сянката на пиян калугер. Зяносах вълкодава му и се приближих до неговата гордост – черноглавия коч. Чак от другите села идваха да го цанят за разплод. Каквато и история да захванеше в кръчмата, винаги стигаше до подвизите на вълнясалия четириног самоходен полов орган.

– Мъст – прошепнах и отхапах гръцмуля на добитъка. Стиснах муцуната му с ръце и го тръшнах ловко на земята. Не бях гладен, но пийнах от тръпчивата кръв. Странно, неприятната миризма не ме подразни. Къде с нокти, къде със зъби, отделих главата от торса и я занесох до входната врата. Още вдигаше пара, когато я посадих на постланото отпред чердже. Клепачите вдигнах и ги подържах, та да останат очите отворени.

Час по-късно се чудех каква злина да сторя на Манол – предателя, който тъй сръчно ме набучи на ножа… По-бедният брат нямаше много дамазлък. Най-голямата му гордост беше ракийката, която вареше, но тя сега не ме интересуваше никак. Тогава чух дрънченето на веригата. Ами да! Сибирската лайка – любимото им куче! Добре, че промърда, та да се сетя. Кучката беше едра, та и вратата на колибката достатъчно широка, и успях да се намъкна до кръста в нея. Усетило непривичната миризма, псето скокна веднага, но докато изръмжи, му прекърших врата като на пиле. Измъкнах се без трудности от бърлогата, а лайката оставих вътре.

Реших, че представителите на Градивната сила във Вселената ще представляват по-малка опасност, ако ги утрепя един по един. Насочих се към къщата на баба Неда, единствената жена в селото, която още предеше лен. Когато се запровирах през желязната решетка на прозореца, видях, че луната се е наклонила силно към хоризонта. Наближават първи петли! Потиснах паниката и се замислих. Трябва да не се издавам, не и от първата нощ. Значи? Не трябва да прилича на убийство, заповтарях си наум, и се огледах. Прела беше, разбира се. Взех старото вретено, оставено до огнището, и тихо се приближих към леглото. Спеше дълбоко. Тъй си и умря, спейки. Прицелих се внимателно и забодох острия край на дървения примитивен уред право в сърцето ù. Сключих ръцете ù около вретеното и я положих на пода. Преместих менчето с вода недалеч от краката, уж че се е спънала, отивайки към леглото. Тъкмо навреме – селските петли се обадиха. Време беше да се махам.

На следващата нощ, като разбунен пчелен кошер, селото дълго не утихна. Усетиха, че нещо става, ама още не разбираха кой съм. Мъжете по-дълго се задържаха в кръчмата, а жените стояха будни до късно по къщята, та не ми остана много време за действие. Ама бай Пано, ковачът, се оказа лесна плячка. То какъв ли ти ковач през двадесет и първи век, ама поназнайваше туй-онуй. Кое подкова да изкове, кое клинци, или сърп, вила… Биваше го, биваше го. Само дето бая попийваше. Хванах го пред вратника на неговия двор. Докато се назлъндисваше с портика, го сграбих изотзад. Изядох го половината, та да остане малко кръвчица и да се поразлее, наръфах го тук-там, сякаш псета са го дъвкали, и го проснах на земята. Не знам с каква скоросмъртница се беше налюскал, ама чак мене хвана!

На другия ден, малко преди обяд ме събуди воят на оплаквачките. Ужасно раздразнен, се надигнах да се порадвам на моето дело, щото погребваха Неда. Като се изправих, ми се зави свят. Мама му стара, и в отвъдното махмурлукът си е махмурлук! Закътан, видях как процесията стигна досами края на селото. Откъм дерето, явно от чешмата, идваше жена с два бакъра вода. Веднага вдянах. Мъртва вода! Пийна ли от нея … ела, че ми трябваш! Добре, че завърших Строителния техникум в Бургас. Веднага с точния си окомер определих курса им на пресрещане. Денивелацията не им позволяваше да установят визуален контакт, преди момата да се качи на шосето и траурящите да излязат от селото. Полуприведен, се затичах към канавката, тъй услужливо направена отстрани на частично асфалтирания път. Като стигнах дотам, грабнах първата ръждясала консерва (предимствата на цивилизацията), която ми попадна, и я закопах под наклон. Колкото сбере – толкова, рекох си, и плонжирах в близкия храсталак. Когато се срещнаха, жената се прекръсти и изля водата в канавката. Мислено се потупах по рамото за хитростта и стиснах челюсти, да не завия от болка по похабената течност, която попиваше в пръстта. След малко вече нямаше никой и хукнах към ръждясалия отпадък. Екстра! Имаше не по-малко от три-четири едри глътки. Да живее леката промишленост, казах си вместо тост, и глътнах съдържанието ведно с ръждата. Веднага силно ми прилоша и едвам се довлякох до храсталака, където моментално изпаднах в несвяст.

Късно същата нощ се събудих преливащ от енергия. Усетих в себе си небивала мощ и … ужасяващ глад! В селото ме чакаше изненада – бай Петър го нямаше вкъщи. Помаях се малко и се сетих, че ако е правил през деня грънци, ще ги пече в салмата отзад. Ръмеше досаден късноесенен дъждец и не можех да видя пушек. Почуках на вратнята.

– Бай Пешо, аз съм бе, Продан! Отвори, че се оквасих! – викнах.

– А! Продане! Що щеш тука, бря? – отвърна старецът и отвори. – Я, какъв си блед! Май бая си се намръзнал. Влизай, влизай!

Намъкнах се вътре и се приближих до огнището (но не много близо, щото…). Мъжът сипа от бутилка половин водна чаша жълта течност и каза:

– Я пийни малко ракийчок, да се сгрееш!

Дядото протегна ръка към мен, подавайки стакана. Пази се от изцапаните му с глина ръце, повторих си наум, че горят кат' огън! Хванах дясната му ръка до лакътя с моята лява, стиснах силно и рязко го дръпнах към мен. Скоросмъртницата се разплиска във всички посоки. Възрастният човек загуби равновесие и политна напред. Улових протегнатата му напред лява китка и рязко я завъртях по посока на часовниковата стрелка. Със сух пукот костта му се счупи още преди да се сблъскаме.

– Оууу – свари да извика старикът и аз впих зъби в шията му.

Немощните му опити да извика скоро секнаха. Като приключих, го вдигнах за проба с една ръка. Няма съмнение, ставам по-силен и по-силен. Захвърлих трупа сред неизсъхналите грънци и тръгнах към дома на баба Маруля, баснарката.

Още щом влязох през незаключената ù врата, разбрах, че нещо не е в ред. Точно срещу ми, бабата ме бе загърбила, мрънкаше нещо под носа си и хвърляше билки в медно котле, окачено над жаравата. Съвсем внимателно и предпазливо направих две крачки напред. Стресна ме хърхорещо съскане. Погледнах наляво и видях Мъроко, черния ù котарак. Този път, незнайно защо, се уплаших аз. Може би защото которът не избяга от мен, а само се наежи и зафуча. Чух свистене и отново погледнах напред. Врачката беше хвърлила през рамо камък. Когато ме доближи, той изведнъж лумна в ярък оранжев пламък. Нямах време даже да извикам, камо ли да се наведа. Тъкмо извивах устни да се изсмея, когато безобидното камъче ме удари в дясното рамо и отскочи. Сякаш ме блъсна булдозер. От мощта на удара се завъртях около оста си и сигурно щях да усуча смешно крака, ако не бях отлетял като брулен орех. Сварих да затворя клепачи миг преди да се стоваря върху входника. Вратата се разпадна на трески, а аз се прекатурих още веднъж през глава.

– Уааа! – заревах от ужас и болка. Скокнах и хукнах към гората. И тъкмо навреме – два-три камъка просвистяха край мен. Старата баячка ме беше чакала!

Като дотичах до горичката, задълбах навътре до „самодивската трапеза“. Пльоснах се без дъх на тревата на неголямата полянка и задишах на пресекулки. Ако не бях пил мъртвата вода, камъкът щеше да ме пробие като куршум. Лека-полека болката отшумя. Дойдох на мене си, но бях страшно отмалял. Утре ще им дам да разберат, помислих си, и изпаднах в безпаметност.

На сутринта ме събуди необичаен шум. Чувствах се отлично, а раната ми бе напълно заздравяла. Така е – самодивските места цена нямат за мъртъвци като мен. Пълно изцеляване и прилив на свежи сили. Станах. Бях две трети пълен, но имах нужда от още свежа кръв и реших да изследвам трясъците и тропането. Изминах има-няма стотина метра и ги видях. Мъжката част от населението напредваше в началото на гората в доста стегната редица. Някои бяха навлекли кукерските си носии и дрънкаха хлопките. Всички носеха дълги метални шишове. Водеше баснарката, която ситнеше полека, от време на време вдигаше ръцете си отпред до нивото на главата и после рязко ги спускаше надолу, сякаш плуваше бруст. Очите ù изглеждаха затворени, но аз знаех, че така вижда даже по-добре, и не се издадох.

Десетина метра пред тях и пред мен имаше поляна. Да ги атакувам челно нямаше смисъл. На по-широкото щяха да ме обградят и да ме набучат на металните пръти. Реших да ги измамя – щом навлязат в дъбравата след поляната, да ги атакувам отляво, през малката падинка. На техния десен фланг видях Манол, редно бе той да е пръв. Когато хлътнаха сред дърветата, хукнах с все сили в широка дъга. Исках да атакувам странично и да ги помета, преди още да се усетят. Стигайки падинката, неочаквано се спънах на абсолютно равното място, превъртях се във въздуха и тежко тупнах по гръб. Моментално десетки остриета ме пронизаха и изскочиха от корема и гърдите ми най-малко една педя. Странно, но не изпитах болка, а само някаква смазваща премала. Разбрах, че не аз тях, а те мен бяха измамили, и вдигнах с усилие поглед нагоре. Тънка ленена нишка свързваше две дървета на няколко пръста от земята. Всички се сбраха околовръст, вдигнаха шишовете и щяха да ме довършат, но вещицата само вдигна широко разперени ръце и те спряха. Тя чакаше нещо. Може би да проговоря? Изплюх събралата се в устата ми кръв колкото можах, изкашлях конвулсивно останалата и прохъхрих:

– Пак… ще се… срещнем … в друг живот!

Всички стояха като вкопани, само Манол извика:

– Умри, кръвопиецо!

Пристъпи напред и вдигна здраво стиснатия с две ръце шиш над главата си. Изчаках до последния възможен миг и със свободната си лява ръка силно избих върха на желязото. Той политна напред, вкопчих се в ръцете му и го дръпнах силно към мен. Сгромоляса се отгоре ми и за да не се измъкне, сключих двете си ръце около врата му и го притиснах силно. Нечовешкият му вой се смеси с хрущенето на черепа му и отвсякъде бликнаха смесени мозък и кръв.

– Ти идваш… с мен… предателю… – прошепнах в ухото му.

Баснарката занарежда напев и хвърли камък отгоре ми:

– … отивай си, веч отмъстен. Когат са върни тоз камен, тогаз да са върнат и мойти думи!

Изведнъж видях цялата картина някак си отгоре. Сияйна светлина ме озари и осъзнах цялата нелепост на кавгата с двамата братя за педя земя, която навлече на всички толкоз беди. Погледнах встрани и видях астралното тяло на Манол, който още се мъчеше да се върне в тленната обвивка. Препратих към него късче от вселенската обич, която бях изпитал, и мислено му прошепнах: СПРИ НЕ СЕ ИЗМЪЧВАЙ ЧОВЕЧЕ ТАМ КЪДЕТО ОТИВАМЕ НЯМА НУЖДА ОТ НИЩО ПОВЕЧЕ ОСВЕН ТОВА КОЕТО СМЕ. Изглежда ме разбра, защото престана да се инати и прие в себе си ИСТИНАТА. ПРОЩАВАЙ И ЩЕ БЪДЕШ ПРОСТЕН, достигна до мен и посегнах да го прегърна. Вълната искрена любов ни обгърна и двамата излетяхме заедно към дълбините на Всемира.

Редактира: Христо Карастоянов

Публикации:

1. Сборник „Още черна фантастика“ – „21-ви век“, 2003 г.

2. Алманах „ФантАstika 2009“ – „Човешката библиотека“, 2010 г.

Опит

Димитър Риков

1. Болка

– Дило, Дило! – дочу се тих стон иззад кошарата.

Старият се сепна от дрямката си и се понадигна. Дебелият ямурлук се беше свлякъл настрани, ненужен заради топлината на нощта. Изсумтя. Прозина се и се протегна. Снагата му се изду като мях, докато костите изпукаха, после се разтърси и за миг замря. Ослуша се внимателно. Стоновете се повториха и той се изправи. Запъти се към задната част на кошарата, където, изтегнали се върху меката, лани окосена трева, спяха момчетата.

Дамян – огромен като мечка, се бе свил на кълбо и тихо похъркваше. По-навътре, сгушен в купата, усукан с шубата си, дълбоко спеше Момчил.

Дядо Петрун потърси с поглед най-малкия си син – Бранко. Момчето се беше изтърколило в съня си на няколко разкрача встрани от батьовците си и неспокойно въртеше глава. Старият се приближи и клекна до него. Челото на Бранко лъщеше от пот, а устните му бълнуваха несвързани думи. Баща му въздъхна и протегна ръка, да събуди спящия. В този миг Бранко се стресна и десницата му посегна към ножа.

– Аз съм, сине! – спря го старият.

– Тате… що щеш тука? Що има?

– Тихо, синко. Ще разбудиш другите.

Бранко разроши кафявата си коса и разтърка очи. Поизпъна се и приседна.

– Насън приказваше. Затова дойдох.

Синът сведе поглед надолу и нищо не рече. Баща му също замълча. Не щеше да го пита за Добриновата щерка. И двамата знаеха, че няма защо да подхващат приказка за болките на Бранко. Лятото вече отминаваше, а споменът за момата не даваше мира на момчето. Отдавна бе. Два месеца минаха, а той не можеше да я забрави. Денем мълчеше зарад нея, а нощем говореше зарад нея, сякаш в съня си можеше всичката мъка да излее.

Годил я беше баща ù за Златан, а на Бранко присмя се, че е момче недорасло за гиздава хубавица като Дила. Разлютен и засрамен, Бранко избяга. Хвана планината и цяла седмица се катери из камънаците и броди из горите, без да ще човек да види и чуе. Само кавала си носеше. И само с него говореше. Тъжната му свирня се лееше из цялата планина, сякаш сам Пирин жалеше с Бранко.

По едно време се върна, но не се задържа дълго. Все диреше планинските пътеки. Живееше от лов, а когато лятото превали, взе да търси мляко от овчарите, щото всички знаеха и уважаваха баща му. Но понякога забравяше за храна и се скиташе измършавял и чорлав с дни наред, забравяше и кавала си. Блуждаеше из планината безцелно. И зовеше Дила. Никой не се и сещаше за него. Големият му брат бе женен вече десет години и челяд имаше да храни, жена да гледа. Момчил пък бе отскоро задомен, жена му Дика – трудна.

Само баща му се кахъреше за него, че Бранко му бе най-мил от тримата.

За пръв път от два месеца се бяха сбрали и тримата, да помогнат на Петрун. Строиха нова кошара за овцете от бащиното стадо. Цяла неделя работиха неуморно. Надвечер, като я завършиха съвсем, хапнаха и налягаха да спят без много приказки. На другия ден път имаха да бият надолу към дома и не искаха да се приберат недоспали, защото там, в селото, ги чакаше тяхната си работа.

Дядо Петрун погледна най-малкия си син. Бранко не отвърна на погледа му, а остана приведен, обгърнал колене с ръце, свъсил вежди, вторачил очи в меката трева, без да я вижда.

– Напусто е, сине… – кротко му рече старецът. – Забрави я. Моми колко щеш.

Бранко дума не продума. Залюля се напред-назад. Отнякъде довя вятър. Старият се сепна и се загледа в планинските върхари. Месечината – все още непълна – сякаш засили светлика си, а всички нощни шумове заглъхнаха. Повеят полека-лека заглъхна. Сетне дойде тишината – млечна, носеща забрава, изпълнена с дъх на планинска мащерка. Петрун застина. Мислите му потънаха в прежни времена – в един по-стар и чуден свят. В един ден, отдавна отминал, онази пролетна утрин сред боровете на Ирин-Пирин планина… поляната… и…

Яна!

Въздухът бе изпълнен с боров прах, усещаше се дъх на смола, наситен с възбуда и сладост.

Яна! Сламената ù коса, черните ù очи, извитите ù вежди, изправената ù тънка, но силна снага, бисерите в усмивката ù, гласът ù. Гласът ù! Песента ù! Ееех! Как пееше! За бога Перун пееше…

Старецът трепна. Ослуша се.

Ето я песента!

Разтърси глава. Изплува от омаята и видя, че Бранко свири майчината си песен.

– Яно, Яно… – тихо изплака Петрун.

Бранко преряза свирнята и захвърли кавала. Сграбчи баща си за раменете. Погледна го в очите и му рече:

– Ти можеш ли я забрави, тате? – Очите му трескаво търсеха отговор в изненаданото лице на стареца. – Напусто ли е мъжът да мисли за оназ, що му е на сърцето?

Петрун дълго гледа момчето си, после го прегърна и здраво го притисна към себе си.

– Ееех, синко, синко… Отровила ти е душата таз хубавица-поразница. Не е напусто за нея да мислиш, ама напусто ще опустее душата ти тъй, сине! Ееех…

– Що да сторя, тате!? Думай, що да сторя, като мира не ми дава! Очите ù – из гората, из планината ме гонят. Деня и нощя… И в съня не ме остаят! Огън ме парят и сякаш ме чакат и викат – „Ела, Бранко, ела, либе“ – хортуват. Аха да тръгна подире им, и чезнат! И будя се… – гласът му затихна.

После се обади по-дълбок и някак умрял:

– Подир месец и половина е венчавката ù. Сал като се сетя, лудите в главата ми влизат. Боя се нещо лошо да не сторя, че не ще съм с ума си.

Старецът въздъхна и тежко изрече:

– Ех, Перуне, свят несветнико! Що ти е виновен човекът, та все насреща му вървиш?

Планината му отвърна с далечен вълчи вой.

* * *

Денят мина бързо за Стана. Сутринта се вдигна рано, по тъмно още, да разтреби и пошета. Другите снахи скрито ù завиждаха, че живее само с мъжа и децата си, без свекър и свекърва. Само едно не разумяваха – как ù се става тъй рано. Думаха ù на шега и все я подпитваха що толкоз работи, а не се наспива. Стана свиваше рамене и нищо не казваше. От дете тъй беше научена. И от малка бе свикнала да е жената в къщата. Смъртта на майка ù я завари на девет години с още три деца – всичките момчета. Бащата все намираше работа далече от дома и отглеждането на братята ù я научи на труд и търпение. Дамян бе видяла само веднъж – на хорото да играе, с другите момци облог правиха да се надиграват. Той бе чужденец в селото ù, гост от планината. Дошъл бе на гости на майкиния си род за две недели – да постои и да помогне с прибирането на зърното. Щом работата се свърши, честитите хора, доволни от реколтата, се хванаха хора да вият и да се надиграват. Стана остави домашните грижи и излезе и тя с другарки да се види, да се повесели.

Спомените я караха неволно да се усмихва, и тя не усещаше какво върши и що шета, а усмивката се разшири, щом се сети как двамата се бяха срещнали тогава.

Той бе рекъл, че момите от планината играят по-добре от тези в долината и никоя не ще може да го надиграе. Няколко от най-личните моми на селото приеха облога, уж разлютени, че не могат да търпят чужденец селото им да обижда. И загубиха.

Стана пак се усмихна.

Дамян бе скочил с вдигнати ръце и бе посочил нея. Цялата изчервена, тя бе приела предизвикателството. Дамян вече издъхваше, когато Стана се предаде. Двамата се бяха гледали дълго, едва си поемаха дъх. И тогава с пресеклив глас той ù бе рекъл да му пристане.

Жената се спря и погледна към спящите си деца. Даде си сметка, че скоро не се беше сещала за срещата си с Дамян, за това как дойде с него в планината и колко време трябваше да мине, за да престанат тукашните да я приемат като чужденка. Седна. И се огледа, сякаш виждаше дома си с нови очи. Къщата я бяха построили само тя и Дамян. Двамата кал и слама бяха тъпкали, бяха редили кирпичените тухли на слънце да съхнат. Мъжът ù дъбови клони от Скалната дъбрава бе отсякъл за греди и за покрив. Всичките стени тя сама бе измазала отвътре. Домът ù харесваше. Тя го огледа пак – просторен и топъл. До половина беше вкопан в земята, а нагоре кирпичът продължаваше до здравия покрив, под който Стана бе заченала три деца. Помнеше всяко раждане, сякаш че вчера бе станало. Сещаше се и за потното лице на баба Злата, когато ù подаваше увитото като пашкул дете.

Питките бяха станали и тя ги зави да не изстинат. Разбуди децата и оправи постелята им, докато те закусваха шумно и радостно – знаеха, че днес е денят, в който баща им се връща от планината.

След като закусиха, тя изпрати Елица и Мирчо за гъби. Заръча им да не се бавят, и като ги целуна по челата, изпроводи ги до портата и гледа след тях, докато очите ù ги изгубиха сред ливадите нагоре по склоновете на Пирин.

Докато носеше коша с прането към реката, мислеше за Дамян, за грубите му, силни ръце и внимателните му пръсти. Почти непохватната му нежност, щом я прегърнеше, и старанието му да я притисне по-близко, без да я нарани. Тя пусна коша на един камък близо до водите на реката и въздъхна. Липсваше ù усещането да е сгушена сред цялата сила и непоклатимост на тялото му, свита като в убежище: опазена, спокойна и – въпреки трите деца и десетте им години заедно – желана.

Неговият тих характер, мълчаливата му натура, противна на цялата му вятърничавост от ергенските години, нямата добрина в очите даваха всичко, от което Стана имаше нужда.

Слънцето наближаваше пладне, когато тя свърши с прането и се запъти към къщи. Слезе по пътеката, а отвъд хълма изведнъж първо тяхната къща, а после и цялото село изскочиха насреща ù – слънчеви и смълчани. Стени от кал и покриви от слама. И хора се мяркаха – ловци, работници, моми и стопанки. Глъчка на лаещи кучета и деца, отъркаляни в прах. Беззъби детски усмивки, с ръчици, протегнати към небето и към планината. Стана пое дълбоко въздух и бавно издиша. Прииска ù се Дамян да не се бави вече, да е дошъл и да я чака вкъщи. Поздрави няколко души, тръгнали нагоре по пътеката, и стигна до портата на дома си.

Влезе в двора, прекоси го и видя Севда да играе с парцалената си кукла, която бате ù Момчил ù беше направил. Стана се усмихна.

– Мамо, гладна съм – изписука малката, щом я видя. Усмивката на Стана се разшири още. Остави коша настрана и русата главица на щерка ù потъна в прегръдката ù…

Неусетно денят избяга. Слънцето се претопи в мраморните върхове на Пирин и остави малка част от лъчите си да тлеят, преди съвсем да се смрачи. Вечерта се спусна бавно над селото. Планината притихна и взе да пуска звездите една по една от пазвата си, докато напълни с тях небето. Внезапно задуха и кучетата край колибите се изпокриха в топлите кьошета. Вечерният хлад скоро напомни за себе си и обезлюди мегдана и сокаците.

Сенки потекоха в къщата – през прозореца, от ъглите, по тавана. Стана тъкмо запали свещта, когато чу портичката в двора да се отваря. Някой извика.

– Тати! – врякна малката и хукна навън.

– Севдо! – едва успя да изрече майката след нея. Миг по-късно смехът на детето се смеси с един друг, по-дълбок.

Стана го чу и изтръпна.

Щом Дамян влезе в къщата, снагата му изпълни цялата стая. Фигурата му, срещнала светлината на свещта, хвърли исполинска сянка върху стената. Усмивката му потъмня леко, щом погледът му се откъсна от Севда и попадна на Стана.

– Стано! – дрезгавината в гласа му отсъстваше само в тази дума.

– Дамяне! – продума тя тихо.

Потъна в света на прегръдката му. Свещта трепна, пламъкът се залюля и Севда видя на стената една-единствена сянка.

Но скоро, макар и с нежелание, Стана се откъсна от него.

– Що има, жено? – попита той.

– Децата още ги няма.

– Де са?

– За гъби в планината ги пратих. Още при изгрев слънце.

– Запилели са се нейде в гората, знаеш Мирчо колко е щур. Що бой е изял и още не му е увряла главата…

Стана отиде до прозореца и сбърчи вежди, загледана в мрака отвъд. Месечината още не бе изгряла.

Скоро усети ръцете му върху раменете си.

– Ще дойдат, жено.

– Тъмно е вече – продума тя.

Отсреща в звездната нощ се открояваше силуетът на Пирин – мрачен и див, чужд и плашещ.

– Може пък по моми да е тръгнал, гиди палавникът му с палавник! И Елица самичка да е оставил гъбите да набере. Само да ми дойде!

– Моми ли? Малък е още – строгото ù изражение се изпари и румените ù бузи издадоха мислите ù.

– Аз бях малко по-голям от него, като те взех, Стано – рече полушеговито, полусериозно Дамян, а тя се обърна към мрака навън.

– Малко-малко, пет години му трябват още да стигне тебе, като се взехме, а и времената сега са други…

Месечината се показа иззад източните хребети и изпълни света с млечносиви сенки. В съседните къщи се чуваше детска глъч и женско хокане, мъжки смях и старчески говор. Прилеп прелетя току пред прозореца.

Решиха да вечерят, защото Дамян бе много гладен, но Стана почти не яде. После сложиха Севда да легне. С тих глас мъжът разправи за кошарата на баща си, за усилната работа през целия ден, която трябваше да осигури подслона на козите и овцете за през зимата.

– Ама голяма я направихме! Заградихме цялата поляна, два пъти колкото старата стана.

После ù разказа за Бранко.

– Душата му взе тая хубавица. И двамата се любят, ама пусти Добрин, никому я не дава! – рече Стана.

– Никому, само Златану. Гръм да го удари!

– Заможен е, Дамяне, затова.

– Заможен! – презрително изсумтя той – Не ми харесва, чужденец е! Кой го знае що е, какъв е…

– Богат е, вижда се. Бояновият род място в селото му даде, къща за три дни дигна, и то каква! Слуга си взел да му работи…

– Не ми се нрави! Мирише на чуждо и е много мазен пред Добрин, а той, алчният, за богатството му заламтял!

– Богатството му кой го знае?

– Разправят, че имоти имал татък Пирин, земи и стада големи…

– Аз съм от него по-богата пък!

– Тъй ли?

– Тебе имам, децата имам, поминък има, що друго ми трябва?

Той дълго я гледа. Гледа я, дордето тя извърна поглед, че и след това.

– Сещам се за едно.

Тя погледна зад рамото му, дали детето спи, после попита:

– Какво е?

Погледът му бе тръгнал надолу по врата ù.

– Децата ще дойдат… – рече тя, но той не я чу. Приближи се към нея, а ръката му дръпна колана ù.

* * *

Дила постоя още малко на оградата, сетне тръгна да се прибира. Бялата ù дреха с червени и жълти шарки се раздипли от повея и девойката потръпна. През вратата прекрачи умислено и унило. Вътре майка ù Сребра, слагаше погачата на застланата бяла покривка. Баща ù беше замаян от бялото вино, което беше купил скъпо и прескъпо от търговците в долината. Колкото свидно му беше преди, толкова по-охотно сега черпеше с него куцо и сакато от цялото село. На всички искаше да се похвали, всички да нагости, че да видят те как Добрин задомява щерка си, кому я дарява.

– Не в колиба, в палати отива Дила! Не е случайна щерка тя, едно дете ни е и аз знам кому да я дам!

– Тъй, тъй, бати Добро, хубавица си е тя. Малко ли момци идваха за нея, а? Онзи черният, с големите мустаци, чак татък планината беше дошел.

– А, той ли? Имал хиляда овце! „Що са хиляда овце? – думам му аз. – А? Не чинят хиляда пари златни, нали? Имаш ли толкоз златици?“ – питам го. „Нямам“ – мънка ми той.

– Я?

– Тъй, я! Като нямаш, викам аз – хайде обратно и много ти здраве!

– Пък и грозен беше май, а? Казват, сакат бил?

– Хич не го знам и не ща да го зная! Златан е хубавец и богаташ! И от стари хора разбира. Като хортува – мед ми капе на сърцето! Мене „владико“ дума, жената „господарке“ нарича.

– Брей – чудеше се гостът и току поглеждаше изпод вежди, защото и той имаше мома за женене, ама една бе в селото Дила и никоя не можеше по хубост с нея да се мери. Но не само заради момичето завиждаше Цветан, а и за Златан, който подир няколко недели щеше да стане Добринов зет. Пристигането му бе събитие, което не само жените, но и мъжете обсъждаха вечерно време на масата с жар и завист. За три дена къща от камък вдигна, на два ката, с покрив от дялани гладки плочи. Разговорлив беше и сладкодумен, само за себе си дума не обелваше, ни за богатството си. Когато дойде Дила да поиска, Добрин място не можеше да си намери от радост. Не беше питал Дила дали иска Златан, нито обърна внимание на Петруновото момче, щото недорасло и бедно беше. Изтърпя Дилините тежки думи, защото беше готов за тях, и сега само чакаше деня, който да го прочуе из цял Пирин. „Голям късмет имаш, Добрине, че от цяло село моми баш твоята си хареса тоя хубавец богаташ“ – думаха му, а той още повече се надуваше и казваше: „Не от цяло село, ами от цяла Пирин планина“, и се канеше сватбата да е за чудо и приказ. Проводил бе хаберлии, музиканти от долината да му доведат и две коли с вино да докарат. Селото се подготвяше отдавна за тоя ден, а гостът сякаш беше решил добре да се почерпи за сметка на домакина си още преди самата сватба.

– Хай, наздраве, комши!

– Наздравичка, Цветане!

Пресушиха чашите и за миг млъкнаха, примижали от удоволствие. Едва след като Сребра ги подкани да опитат погачата, те забелязаха Дила, седнала горе на стълбите. Тя сведе глава на коленете си и се втренчи надолу. Косите ù се разливаха по раменете и по снагата ù и стигаха чак до стъпалата на малкото стълбище като буйните потоци на придошла река.

– Ех, ама хубавица е, мътните да ме вземат! – отрони гостът. – Късметлия е този Златан…

Дила, чула името на бъдещия си съпруг, скочи на крака, бутна вратата и излезе навън. Черният поток на косата ù се люшна подире ù.

* * *

Бранко се сепна – от гръм и от някакъв блясък. Известно време замъглените му от съня мисли даваха логично наглед обяснение, но скоро се опомни и се надигна. Гръм идеше само при буря, а сега ни един облак не затуляше ясните звезди. Усети опасност, но не можеше да определи каква точно. Отметна шубата и стана. До него спеше баща му, без да се стряска от нищо, потънал в дълбокия си, тежък сън. Но Бранко се бе нагледал на способностите на стареца – баща му можеше да усети най-малката заплаха далеч преди самия него. А и всички знаеха, че на младини покрай морето се бе запилял, бой да води. Момчето излезе от сайванта. Погледът му обходи кошарата и редицата дървета, нарядко разпръснати по източния край на поляната, завъртя се по-надясно, видя канарите, които слабо отразяваха светлината на месечината, сетне се обърна срещу планината и спря. Дълго се взира във върховете, зъберите и скалните ръбове, всеки от които знаеше по име, но Пирин изглеждаше спокоен и стихнал. Заради пълната месечина небето над него бе светло и чисто.

Бранко се обърна на север. Върховете преминаваха към по-плавни възвишения, докато накрая се разливаха в скалисти хълмове и полегати борови гори. Само една тъмна грамада стърчеше сред смълчаните висини – Гораздовият връх. Бранко почти не му обърна внимание, защото бе една гола скала и тук-там някой храст, а най-високата му част тъмнееше дори през деня. Не беше висок на фона на другите хребети, просто бе самотен и това го открояваше. Тъкмо се беше наканил отново да легне, когато нещо светна точно над Гораздовия връх. Момъкът погледна натам в недоумение и след кратък размисъл тръгна.

Видя как облаци, придошли нереално бързо от север, затулиха месечината и настана мрак. После отново зърна блесналата ръждива светлина и чу вълчи вой. А след него – още един звук. Сърцето му трепна. Сред песента на зверовете се носеше друга – по-страшна и дори не животинска, примесена с писъци на твар от незнаен вид.

* * *

Петрун се стресна и веднага скочи на крака. Синът му никакъв не се виждаше. Старецът постоя, поразтърка дясната половина на снагата си, защото се беше схванала, сетне се прозя и промърмори:

– Пуста жена! Пак зарад нея хвана гората… Ееех, сине, сине…

Въздъхна и като се отпусна на сламената постеля, потъна в неспокоен сън.

Момчето не дойде и на сутринта.

* * *

Сребра излезе след Дила и остави зад гърба си мърморещите мъже. Обходи двора с поглед. Младата нощ едва бе настъпила, а месечината още не бе запалила върховете на планината и не бе поръбила върховете на клоните отсреща. Сребра отиде със забързани крачки до обора, но освен бременната кобила и болната овца, която бяха заделили от стадото предната неделя, друг силует не се виждаше.

Сребра постоя нерешителна и замислена за нещо – далечно и неясно, но преди мислите ù да избягат, блуждаещият ù поглед улови бялата дреха на Дила до старата мура в другия край на двора. Бавно тръгна натам.

– Не се кахъри! – щом достигна щерка си, старата я погали по косата. Момата се бе отпуснала на земята, а главата ù бе облегната на дървото. Очите ù бяха затворени.

– Дило… – почна майка ù, но не успя да довърши, защото девойката рязко се изправи.

– Няма да му стана жена! – гласът ù беше тих и прекъсваше. – Няма!!

– Ооох, ох, чедо ще свикнеш…

* * *

– Не ща да свиквам, мамо! – Дила стисна юмруци и мярна пред погледа си три странни безплътни ленти в различен цвят.

Старата я гледаше в почуда. Дила сама не позна гласа си.

– Дило?

– Ще се убия, ако трябва, ама жена никога не ще му стана! – Лентите, кой знае защо, изчезваха, щом укротеше гнева си и се оставеше на решителността.

Майка ù закърши ръце и се загледа в черната пръст до оградата. Вятърът разсея миризмата на нощ, после пак стихна.

– Лесно ти е да го речеш, Дило – поде тихият ù глас. – Иде ти момчето на тепсия, хубавец, с пари, с имот, казват, а ти го не щеш. По Бранко ти текат очите – тя въздъхна. – Пуста младост, дето ви главите завърта! И тоя – мъж, и оня – мъж… И единият те либи, другият и той назад не остава. Ама що ти сърцето баш Бранко желае?

Дила отвори уста, но майка ù изобщо не я чу, а продължи, сякаш на себе си говореше:

– Вречени един другиму били! Клетви си дали! – устните ù се изкривиха в грозна гримаса. Тя погледна щерка си в очите. – Мъжкото сърце, Дило, като факел гори, ама и като факел изгаря! Запалил той в тебе огън! Ха! Месец-два, година… сетне начева да тлее, пуши и най-подир – погасва. Що ще чиниш, като дойде студът в сърцето му, а?

Дила усети умората в гласа на майка си. Сребра бавно пое въздух, после с горчивина, която сбръчкваше страните и челото ù и правеше погледа ù кух и празен, продължи:

– Па и женското сърце от туй изтлява… Заран, обед, вечер – работа, деца, храна, безсънни нощи, потни дни… де е краят му? Не види се. Ооох, ох, не аз да не зная, ти нищо не знаеш, детето ми. Като писано яйце съм те гледала, че едно си ми и друго нямам. Три щерки преди тебе изгубих, още дъх не си бяха поели, горките… Туй, дето на главата си ще стовариш, ако да Бранко избереш, аз го знам вече, избирала съм и аз като млада…

Потрай! Потърпи малко и друг акъл ще ти дойде. Хорските приказки за първа любов са приказки празни! Питай ги що е туй любов, да ти кажат! Все за младост ще ти говорят! Как може любовта вечна да думат, пък само от младост да я помнят?!

Няма любов, Дило! Тъй думам аз, няма! Трепнало ти сърцето от черните му очи момчешки и що от туй? Ами що щеше да речеш, ако не Бранковите, ами Златановите очи първом беше видяла? А? Бранко, та Бранко! Върви подир него, чупи си главата, щом щеш! Ще те питам след две-три зими, като държиш две ревливи деца на ръце и къшей хляб, а очите чезнат ослепели все пътя да гледаш! Да го чакаш, че се не връща, кога е казал!

Старата тръгна към къщата, а планината мълчеше, надвиснала над нея като непоносимо бреме.

Дила стоеше объркана. После се подчини на първия порив и се затича след нея.

– Мале!

* * *

Стана се събуди посред нощ, усетила липсата на Дамян. Надигна се от постелята и го видя да се облича. Загърна се и се изправи.

– Що има?

– Тихо! Спи! – рече той. – Среднощ е, а още ги няма. Ще вървя да ги търся.

Тя скочи стресната и тревогата ù се върна засилена. Той взе големия си нож и го втъкна под колана, без да взима канията.

– Вдън земя да потънат гъбите проклети! Що ми трябваше да ги пращам…

– Млъкни, Стано! Не се кори. – Той се приближи. Отмести кичур коса от лицето ù и го сложи зад ухото ù. – Ще ги намеря, жено! И преди са се губили и до това време са се не връщали. Винаги ги намирам. Знаеш.

Обърна се и тръгна. Миг след това тя хукна след него, но докато се покаже навън, той вече бе прекосил двора. Бялата му дреха дълго светеше на лунна светлина, докато се катереше по хълма. Щом стигна върха, се обърна, помаха и се изгуби.

Стана свали ръката си и постоя още малко, загледана в планината. После вдигна глава. Месечината беше достигнала зенита си – ярка и пълна. Жената се запъти към къщата. Тъкмо беше стигнала, когато вълчият вой я вцепени. Не виеше един, нито два – десетки гърла огласяха планината. Песента на зверовете се проточи зловещо.

– Боже Перуне, пази децата ми!!! – почти проплака тя.

Отвътре се чу плачът на Севда. Стана влезе да я успокои.

– Страх ме е от тъмното, мамо!

– Не бой се, Севдо, мама е тук! Не се страхувай – мълвеше тя и милваше детето по главицата, а ръката ù трепереше.

Отвън се чу приглушен гръм, сякаш нейде далеч-далеч вилнееше буря.

* * *

– Мале!

Сребра спря, без да се обръща.

– Мале! – Дила застана на пътя ù и я прегърна. – Мамо, майчице!

Сребра я стисна и скри глава в прегръдката на дъщеря си като малко момиче.

Месечината се показа от изток в пълното си великолепие, все още голяма и оранжева. Освети сребърната коса на майката и тъмните, разпуснати кичури на дъщерята – двете прегърнати, едновременно близки и далечни, еднакви и различни.

* * *

Нощта изведнъж стана по-светла и Дика разбра, че месечината се е показала. До нея Момчил спеше непробудно, затулил лице с ръката си. Жена му се протегна и го погали. Той се размърда в съня си и изрече неясно името ù. Тя се усмихна. Погали корема си и усети първо лекото, после малко по-силно ритване на бебето, което не искаше да стои скрито от болката и радостта на света отвън.

Бъдещата майка се усмихна.

* * *

– Мале? Ти как си избрала тате? – попита Дила.

Старата отри лицето си в престилката и пое въздух.

– Остави мене и баща си. Щом толкоз го искаш, пусти му момък, ще ти кажа що да сториш.

Тя разтърка лицето си, сякаш искаше да намери пак изгубения покой.

– Ще… ще те пратя при баба ти Веда. С баща ти да се карам не мога. Наумил си е за Златан да те жени и друго, знаеш, не ще и да чуе. Ама майка ми ще ти помогне и от него ще те отърве.

– Баба Веда?!

Сребра кимна. Дила се замисли и усети нещо неприятно да се размърдва в гърдите ù.

– Не ща – нерешително изрече тя.

– Не слушай какво разправят хората. Вещица, казват, била. Никому зло не е сторила и от дванайсет години в селото не се е вясвала не зарад друго, ами щото онзи глупак Камен, жрецът, я прокуди. Пречела била на Белия бог Перуна. Ама нейсе, туй са истории прежни. Утре ще те проводя при нея, в пещерата ù да идеш.

При мисълта за пещерата Дила потръпна.

– Аз я помня – промълви девойката, все още обзета от неприятното усещане. За миг цветовете на прозрачните ленти я заслепиха.

– Да, водила съм те като малка, да ти побае, кога те бе хванала кръвната треска.

– Кръвната треска? За нея не помня…

– Нищо, баба ти ще помогне. Насила срещу мъжката дума не можем да тръгнем, ама баба ти Веда всичко може. – Сребра се наведе и прошепна в ухото ù: – На мен помогна едно време и на тебе ще помогне сега!

Дила я погледна учудена.

– Писано ни е да страдаме, ама нека поне твоята треска да облекча. Баба ти Веда ще стори тъй, че Златан да си тръгне и нивга веч да се не върне! Сетне аз по-лесно ще надумам баща ти, да те не спира да избереш този, кой ти сърце желае… – майката въздъхна пак и погледна дъщеря си с други очи. Дила вдигна вежди. – Пък хубава си ми, да ти не е уроки, дъще!

* * *

Дила се извърна и лицето ù се освети. Сребра я погледна пак и я видя хем като себе си на младини, хем друга, по-различна – бледа, тъжна, но красива. Очите ù – бездънни като езерата, снагата ù – нежна като тръстика и също толкова гъвкава, лицето ù – моминско, честно и тревожно.

– Късметлия е този хубостник, Петруновият! Аз, ако беше на мене, никому нямаше да те дам, дорде се не поболее цялото сборище момци из село! – тя се усмихна на ококорените очи на дъщеря си така, че и Дила се засмя.

Двете дълго си шепнаха на двора, огрени от месечината.

Тъкмо бяха тръгнали към къщата, когато девойката спря и стисна майка си за ръката. Старата усети как щерка ù се разтрепери.

– Що стана, Дило?

– Вълци, мале! – изхриптя момата.

Старата я изгледа стреснато. Очите на момичето изведнъж ù се сториха бели.

– Що думаш, Дило?

– Някой прави нещо лошо, мале! Не е наред, не е! – тя гледаше като обезумяла към планината, а устните ù трескаво мълвяха: – Страх! Страх има там! Опасност! Едни страдат, други се борят, един гледа и се крие, някой пък се бие с невиждан звяр, а пък над всички се смее нещо зло! Ужас, мамо! – тя потръпна, сякаш изведнъж сполетяна от тежест незнайна. – Смехът му ме убива…

Тя залитна и Сребра я подхвана, да не падне.

– Сребро! Дило! – чу се гласът на Добрин. – Скоро да се прибирате!

Едва сега Сребра усети лошотията, дето се задаваше. Като игли, забиващи се в гърба ù. Месечината за миг като че прежълтя, сетне от север се изви леден вятър, а вихрушката му довя зла песен.

–Вълчи вой!

С фученето на вятъра сякаш виеха десетки, стотици гърла. И в песента им тържествуваше същото онова зло, за което Дила ù каза.

* * *

Нощта превали, пукна се зората и светлината се плисна о скалите на белите върхове. Колибите пуснаха дълги сенки, а стопаните се размърдаха из дворовете и селото полека-лека се отърси от тежката нощ, през която много люде не свариха да се наспят. Сокаците се оживиха, а на мегдана първо по-старите, сетне и по-младите се засбираха да приказват за лошото знамение на вълчия вой нощеска. По пътя за горния край на селото, оня, що се извиваше къмто планината, крачеше Момчил, забързан и притеснен. Стигна до батьовата си колиба и бутна портата да влезе.

– Батеее?

* * *

Стана се сепна. Задрямала беше, докато чакаше. Бързо стана и излезе. Видя Момчил и се спря объркана.

– Много спите, како! – подкачи я той. – Де е бате?

Тя безпомощно се огледа. Едва сега се опомни. За миг ù причерня и тя залитна. Момчил скочи и я подхвана навреме, да не падне.

– Що има, како? Що ти стана?

Тя отвори очи.

– Децата ги няма, Момчиле!

Той я внесе в къщата и я сложи да седне. Стана му разправи всичко, а той я изслуша, изправи се и взе да кръстосва стаята възбудено.

– Спри се, ще събудиш детето! – укори го тя.

Момчил спря и погледна Севда. Момичето наистина се събуди. Протегна се, разтърка очи и забеляза госта.

– Бате Момчиле! Де е кака Дика? Болна ли е? Оздравя ли?

– Ще се оправи, Севдичке! – усмихна ù се той.

Стана едва сега се сети, че той за нещо беше дошъл. Изправи се и рече на дъщеря си:

– Хайде върви на реката, очите си да измиеш и вода да донесеш.

Детето рядко носеше, защото не беше още пораснало и ведрото му тежеше, но без да се противи на майката, стана, навлече дрехата си и тръгна да излиза навън. По едно време се сети нещо, обърна се и попита:

– Ами бате и кака още ли ги няма? Тате къде е?

– Върви, Севдо! – гласът на майката беше твърд. Детето се обърна и тръгна към реката. Стана го проследи с поглед, после нещо в гърдите ù се сви и тя извика:

– Севде!

Детето се обърна и пусна ведрото на земята.

– И да се вардиш, дъще!

Момчил я чакаше вътре.

– Що да сторя, како?

– Ти най-напред ми кажи защо беше дошъл.

Той се усмихна и засрамено наведе очи.

– Аз…

– Думай! – подкани го Стана.

– Аз и друг път мога да дойда, како…

– Сега кажи, сега си дошъл.

– Баба Злата знахарката за билки ме прати. На тебе ги била дала лани.

Стана недоумяваше.

– Билки? За пиене ли? За цяр на Дика ли? Аз таквизи нямам.

– Да, ама… такова… не са за пиене… ами то за… за друго са…

Стана сбърчи вежди, после се сети и се усмихна.

– За мазане ли бе, Момчиле?

Той се усмихна и се изчерви.

– Чакай, ще ти дам.

Тя се наведе до килера и затършува вътре. Скоро ги намери вързани на китка. Беше ги ползвала, преди да роди последното си дете. И оттогава ги беше скатала за всеки случай. Даде му ги и рече:

– Кажи на Дика, след като ги свари, да ги остави да стоят цяла нощ във водата и чак тогаз да се намаже. Кленаво биле се дума.

Момчил взе в ръка билките и смотолеви:

– То, таквоз, тя понеже баба Злата тъй рече и…

В този миг външната врата се отвори със замах и двамата подскочиха. Момчил пръв излезе и Стана чу ахването му. Щом и тя се показа навън, очите ù се разшириха от почуда, светът се размъти, тя изгуби опората на земята и залитна встрани.

* * *

Дядо Петрун стана да се поразтъпче. Отдавна бе усетил топлината на слънцето, което грееше право насреща му, промушило лъчите си под сайванта, но от известно време дрямката сутрин бе взела да му се услажда. Сам не знаеше откога се бе появил този навик, отдаваше го на наближаващата старост.

Щом се раздвижи и се огледа, видя, че Бранко още го няма. „Пусти жени!“ – се мярна в ума му и той тръгна към кошарата да изкара стадото, като мърмореше несвързани упреци към Перун, задето е създал жената „такваз инаква“. Тъкмо се беше учудил, че тишината е обвила здраво поляната, когато стигна вратника на кошарата. На единия от двата дирека още висеше торбичката на Бранко с кавала в нея. Той седя известно време, без да знае какво да стори. Знаеше, че момчето му, колкото и ядосано да е, нийде без торбата си не тръгва, камо ли кавала си да остави. Бавно влезе в кошарата. Отвори вътрешната порта и се спря изумен. В сумрака вътре, сгушени една в друга, в единия край на новата постройка, стояха овцете, неподвижни като заспали. Не се чуваше блеене, звън, потропване, нито агнетата и козлетата подскачаха наоколо. Нищо. Пълна тишина. Дядо Петрун излезе, подпря се на дирека, хвана с ръка брадичката си и застина. Постоя така, после се запъти към другия край на поляната, зад кошарата. Нещо липсваше. Той обходи целия район и отново спря. Гледа, гледа, но не можа нито следи на земята да намери, нито да види туй, що липсва. Пак влезе в кошарата. Странно му беше да брои животните, пък те да стоят неподвижно, без дори да шавнат. Агнетата не търсеха майките си, а овцете бяха навели глави. Нито една не липсваше. Той отвори вратника и ги подкара с викове навън. Отговори му пълна тишина, нито намек за движение.

* * *

На двора, ранен, мръсен и дишащ тежко, стоеше Дамян. В краката му лежеше трупът на най-огромния вълк, който Стана бе виждала.

Няколко мига по-късно цялото село се беше сбрало около къщата на Дамян и Стана.

Чудо невиждано беше. Звярът бе с прерязано гърло и още няколко рани по тялото. Дамян не отговаряше на въпроси – дори на Станините. Още като хвърли трупа, отиде до реката да се измие, а като се върна, мълчаливо влезе в къщата и легна да спи. Скоро хъркането му огласи стаята.

Сбраните деца се развикаха, накачиха се по оградата и сочеха с пръст към вълка. Мъжете тихо обсъждаха дали да завардят селото. Няколко жени успокояваха Стана, която не можеше да дойде на себе си. Струваше ù се, че още нещо трябва да се случи. „Децата ги няма! Той винаги ги намира! Винаги!“

Вълкът престана да я занимава още щом видя Дамян сам, без децата. Хилядите ù въпроси бяха попарени от двете думи, които мъжът ù сухо изрече:

– Няма ги.

Опразнена. Усети се като ограбена утроба. Спомни си неволно как Слава, Неновата жена, бе родила мъртво. Баба Злата даже не ù го показа.

Усещането за пустота отвътре растеше. Сякаш току-що бе родила Елица и Мирчо и искаше да са тук, при нея. Сега. В скута ù. Нуждаещи се от нея, от закрилата ù, от нежността на прегръдката ù… Живи!

Тя вече не можеше да сдържи сълзите си, скри лице в шепи и се преви одве.

* * *

Дядо Петрун седна на един камък и се отпусна. Нещо определено липсваше. Той взе да изброява на глас, свивайки пръст подир пръст:

Тишината, овцете и козите, мъртвилото, птичка дори не се е обадила още… Да! Няма никакви звуци! Пчелите ги няма, блеене не се чува, лай…

Лай!

Той скочи.

– Бре, де са кучетата?! Пуста ми глава старческа! Кучетата да забрави! – тюхкаше се той. – Бели! Вълчане!

Големите рунтави кучета, които пазеха стадото, ги нямаше.

„Къде се е дянал Бранко? И що не е взел кавала си? Някаква дяволия ще да е станала! Още нощеска усетих, че го няма тъдява! Цяла нощ ли да не се е връщал? И ако е тъй, що не ми се обади къде отива?“

Не го свърташе на едно място и той пак взе да кръстосва поляната. Изведнъж усети движение зад себе си. Обърна се и видя главата на Бели да се подава от коренищата на голямата мура, която се издигаше в горния край на поляната. Той се приближи и видя, че и двете кучета са се сврели в коренаците и не смеят да излязат. И двете трепереха и скимтяха.

– Вълчане, Бели, що ви има, бре? – той коленичи и взе да ги милва. Опита да изкара едното, но не успя.

– Брех, да му се не види, не само овцете и козите, ами и вас някаква дяволия ви е изкарала акъла? Шест години, откак ви зная, уплашени не ви помня нивга да сте били…

Той се изправи.

– Оглупял съм като баба! – укори се. – Помощ ми трябва! Що да сторя?… Момчил и Дамян ще повикам! Трябва Бранко да намерим!

И той тръгна по пътеката към селото, но след миг се спря. Понечи да се върне и да затвори вратника, но после размисли и хукна надолу.

Тъкмо стигна първия завой на пътеката и видя насреща да се задава Бранко.

Старецът се спря. Момчето го погледна учудено.

– Що търсиш тъдява, тате?

– Ами… такова… аз помощ съм тръгнал да търся…

– Помощ ли? Че за кого?

– … Ами че за тебе…

Момъкът се засмя.

* * *

Дила пое по пътеката зад хълма и тъкмо я беше преполовила, когато насреща ù се зададе една грамада от зъби, нокти и козина. Тя замръзна. Няколко мига по-късно разбра, че животното е мъртво и че някой друг го носи на раменете си. Неспособна да помръдне, Дила остана така, докато човекът, без да я види, понеже беше с лице към земята, отмина надолу към селото, люлеейки се като замаян. Зад него се точеше кървава диря. От него или от убития звяр, Дила не можеше да отгатне.

Тя продължи нагоре. Изкачи се по зелените възвишения, сетне стигна до първата тераса, прорязана надве от реката без име, която всички в селото наричаха Нашата река. Пътят ù свърна надясно и тя пое по усойна пътека, провираща се под ниските, гъсто преплетени клони на младата борова гора. Мястото беше тъмно и прохладно, а в ранната слънчева утрин не бе взела шубата, що майка ù заръча да не забравя, и сега студът проникваше през тънката риза и я караше да потреперва. Изгуби доста време, докато изброди мрачния пущинак, ала малко преди пладне – изморена, но доволна – излезе на светло.

Гледката пред нея грабна погледа ù и тя дълго се взира на изток, където небесният и земният свят се събираха, защото бе чувала, че там, отвъд, имало страна на водата, която се наричала „море“. Бранко ù бе обещал един ден да я заведе, да види чудото, но… Тя извърна поглед и тънка черта проряза челото ù. Насреща ù се зеленееше неравно пространство, гъсто обрасло с клек и смрика, над него – голият скалист склон на хребета, и там някъде, в подножието на Гораздовия връх, беше пещерата на баба ù. „Гледай да стигнеш по светло, не се спирай венци пак да виеш, че баба ти не обича гости по мръкнало“ – беше заръчала майка ù на раздяла. Нещо неприятно се размърда отново в гърдите ù, но тя пое дълбоко въздух и продължи нагоре по склона.

* * *

Стана усети потупване по рамото – леко, но твърдо. Всяка раждала жена в селото познаваше докосването на тази ръка. Обърна се към баба Злата. Старицата я улови за ръка и я отведе от скупчените жени. Коравата ù десница я стискаше крепко и бе единствената здрава връзка на Стана със света. Влязоха в къщата. Зад гърба на старата жена вратата се затвори и в стаята настъпи ежедневният хладен здрач. На пода, в постелята, проснат по гръб, лежеше Дамян. Разперените му ръце, с обърнати нагоре длани, потреперваха, а дишането му стана неспокойно.

– Седни! – рече баба Злата.

Стана се подчини. Старицата придърпа едно от столчетата и преди да се настани, дръпна малката завеса на прозорчето. Мракът някак смали фигурите вътре, а неясните очертания на стените раздалечи.

– Колко е спал? – попита баба Злата.

Стана трепна.

– Малко. От заранта.

– От заранта? Стига му толкова!

Тя решително се изправи. Стана протегна ръка да я спре.

– Стой мирно, жено! – рече старицата.

Младата жена нерешително спря.

– Но той е много уморен…

– Аз няма да го мъча. Само ще поговорим. Имам нещо да го питам.

Тя сръчка спящия в ребрата.

– Дамяне!

Той бавно отвори очи. Ръцете му, тежки като дънери, се повдигнаха и обхванаха главата му.

– Дамяне! – изрече настоятелно старицата.

Той за миг остана загледан в тавана, без да дава признаци, че е чул гласа ù. После обърна глава към нея.

– Що щеш, бабо Злато? – ниско изтътна.

– Вълкът, Дамяне – втренчи в него сивите си очи тя.

– Утрепах го, бабо.

– Кажи ми повече.

Той се понадигна. Помълча, после им обърна гръб. След миг приседна и започна да говори на стената:

– Кръстосвах тази част от планината, дето децата я знаят. Ленчовия рид, нали го знаеш? – Старицата не отговори, а Дамян рязко се извърна. Стана се уплаши. За пръв път видя мъжа си стреснат. Гласът му започна да трепери. – В началото си мислех, че вятърът свири… после се спрях да се ослушам и… – той млъкна и започна да се оглежда, без да вижда стените. Като обезумял. Стана прехапа устни.

– Дамяне! – викна баба Злата.

Той се вторачи в нея.

– Вълци! – извика. – Вълци, бабо Злато! Накацали на рояци като гарги. По ридове, по сипеи, по скали и по поляни! И всичките черни! И все мене гледат!

Тя се приближи и хвана ръката му.

– Легни, сине! – рече.

– Вият, бабо Злато! Още чувам им зверската песен.

– Тъй, тъй, сине Стано, дай вода! – рече тя, без да се обръща.

– И все мене гледат…

Тя го съзерцаваше с големите си очи, които заради времето от зелени бяха станали тъмносиви. На дъното им имаше утеха. Дамян не отделяше взор от тях.

Той изгълта водата от менчето, което Стана му даде, после полегна назад, притвори очи и дишането му се успокои. След малко дори ръцете му спряха да трепкат.

* * *

Момчил прогони хората, които още не бяха се разотишли, и се приближи до трупа на огромния вълк. Около раните му бяха взели да се сбират мухи. Младият мъж протегна ръка и я доближи до лапата на звяра. Очите му се разшириха от учудване, а в стомаха му трепна нещо студено.

– Да му се не види!

Вълчият крайник бе по-голям от дланта му, а ноктите – колкото пръстите му.

* * *

Петрун крачеше по огрените от слънцето скали към Гораздов връх. Зад него стърчеше Азей, надвиснал над отражението си в езерото. Целта на изкачването беше Портата, отвъд която се намираше Женското езеро, а до него – в Стръмната долина – бяха разпънали шатрите си Белите. Крачките на Петрун бързо го отнесоха към мястото, където раменете на двата върха се снижаваха и обединяваха в един скален гребен – Портата. Там отвъд, при стана на Белите, бе струпан народ от цялата планина. Колеше се добитък, носеше се мирис на печено. Виното, докарано от непознатите земи на изток от Пирин, се раздаваше без замяна или заплащане… Петрун се усмихваше и предусещаше празника. Знаеше и кой го чака най-много да дойде.

Яна.

Светлината се разля над него и скалите станаха ослепително бели. Той спря. Не смееше да погледне нагоре, за да не изгуби зрението си. Не беше горещо, а някак ярко и хладно. Като болнав зимен ден. Внезапно до него проблесна светкавица и пламна храст. Гръм не последва.

Петрун се осмели да вдигне очи.

Там, насред бялото небе, вместо слънце искреше ликът на чернокоса жена с яростни тъмни очи, които уловиха погледа му и го пронизаха до дъно. Той я позна и се сгърчи. Устните му опитаха да изрекат нещо, но дъхът му се бе загубил. Обърна се по корем и започна да лази към Портата. Там бе слънчевият свят, там бе празникът, там бе Яна… Тежестта върху му стана непоносима. Тогава в небето прогърмя нечий друг глас:

– Петруне! – думите се удариха в скалите и разтърсиха света.

Той не отговори, защото познаваше добре гласа на Белия бог, и продължи да се стреми към Портата – оставаха му само няколко крачки.

– Повярвал си на нея, така ли, Петруне?

Усети болка в гърдите си, която започна да набира сила, до предела и дори отвъд него. Ръбът на Портата бе измамно близо. Той стисна очи и зъби и продължи да лази.

– Защо ме предаде, Петруне? – тътнещият мъжки глас се вряза в главата му като изгарящ огън.

„Още съвсем малко“ – помисли си той.

– Върви сега при нея, Петруне – обади се женски глас – полуподигравателен, полуизкусителен – тя ще носи срама ти, без да знае, че си я предал. Върви сега при нея. Оброкът е извършен – смехът ù го погълна.

Той стигна до ръба и погледна жадно надолу. Малкото езерце под Портата бе изчезнало, а на негово място зейваше все по-широка бездна…

Черната пропаст погълна скалите, храстите, светлината, Белите, ведно с каруците и конете… Той успя да зърне сгърчените им сърца… А сред тях и Яна! Наскърбена, невярваща, либето му го гледаше с учудени, големи очи. Петрун се усети гол, но любимата му се взираше зад него. Той се обърна и видя голото, лъстиво тяло на онази, на другата. Извивките на плътта ù го примамиха…

– Петруне, нима…? – гласът на Яна бе погълнат от мрак.

Дядо Петрун, остарял с още една кошмарна нощ, се сепна и се надигна от постелята си в сламата. Няколко мига се взира в новите греди над главата си, които още миришеха на суров чам, сетне се отпусна на лакът.

Дълго стоя така, докато най-сетне стегнатите му мускули се отпуснаха и той се свлече назад по гръб. После усети, че нещо не е както трябва, и бавно изви глава настрани към зейналата врата.

– Бранко! – викна старецът и с мълниеносно движение се изправи, стиснал дръжката на ножа.

Навън месечината светеше ярка и пълна, а на отсрещния край на поляната се отдалечаваше Бранко с ведро в ръка.

– Бранко, сине! – извика дядо Петрун смаян.

Момчето го чу, извърна се, погледна го, постоя, зачуден над нещо, после, изглежда, взе решение и махна на баща си да дойде, но му даде знак да мълчи. Старецът, без да се колебае, грабна гегата и последва сина си.

* * *

Изкачвайки се по ръба на хребета, Дила наближи Черната скала. Така хората от селото наричаха южната страна на Гораздовия връх. Целият склон – от пътеката в нозете ù чак до самия връх – беше тъмна скала, с дълбоки сини нишки, проблясващи в сърцето на камъка. Повърхността ù изглеждаше мазна и някак… Дила не можа да се сети веднага, после разбра – тези камъни, а и отвесите отгоре, не хвърляха сянка. Поглъщаха светлината без остатък.

Дила стоеше на границата. Точно пред нозете ù свършваше обикновената земя – натрошени камъчета в пътеката, стръкове трева, изсъхнали сиви растения, обгорени от късното лятно слънце, бледозелен мъх, полепнал по страните на камънаците. На педя от пръстите на краката ù, като граница, се виеше начупена линия, образувана от срещата на истинската и черната земя. Оставаше ù само една крачка. Изведнъж Дила се загледа по-внимателно в браздата, разделяща планината. Широка бе половин педя, но надолу продължаваше до безкрай. Тя рискува да се наведе встрани и успя да види, че разделящата пукнатина продължава по отвеса като резка, вдълбана в сърцето на планината.

Тя вдигна крак напред, но дъхът ù секна и тя спря крачката си. Пред нея сянката ù се губеше като открадната от странните скали. За миг усети нечие колебание, после – отворена врата.

Жената решително прекрачи пукнатината и навлезе в царството на баба си.

Черните скали се протегнаха да я глътнат.

* * *

Злата излезе от Дамяновата къща по-прегърбена, отколкото бе влязла. Трети път беше дохождала и вече се бе свечерило. Момъкът се бе закрепил, но упорито мълчеше. Забрадката се бе свлякла ниско над очите ù и единствено носът се подаваше навън. На портичката спря, хванала с коравата си десница напречната дъска, която служеше и за резе, и за дръжка. Очите ù се лутаха в сухата, спечена пръст пред входа на Дамянови, а устните мърмореха неясни думи.

Сети се изведнъж и се поизправи. Отвори вратата и излезе на пътеката към селото. Заобиколи хълма и отиде право у Камен.

* * *

Вратата хлопна и Камен се зачуди кой може да е по това време. Запаленото кандило хвърляше мъждукащата си светлина едва-едва.

– Кой? – изплъзна се между устните му.

– Аз съм, отваряй! – дочу се глухият отговор.

– Злато?! Баш тебе пък не съм чакал нявга да видя пред вратата ми! Махай се, нямаш работа тъдява! – гласът му звучеше старчески треперливо, но твърдо.

– Слушай, овча главо – думите на старицата отвън падаха като търкалящите се скали при каменна лавина в планината – ако не ми отвориш сега, сетне сам ще дойдеш да ме търсиш, ама не ще ти помогна тогаз! Отваряй, докато не съм си тръгнала! Не съм дошла да ти се моля!

– А що щеш? – инатеше се старецът. Отвън дълго време нищо не се чу. Той предположи, че жената мисли, но когато пак се обади, гласът ù звучеше променен и пълен с умора, а думите преминаха в шепот:

– Вълчи вой в планината от вълци, що вълци не са… Змейски бой в небесата… Две дечица са изчезнали… Колко ти трябва още, че да сториш нещо?

Той отвори. Жената влезе бавно и ниско приведена. Настани се на едно столче и се взря в пламъците в огнището. Старецът затвори след нея, като потръпна от студа, който неочаквано дойде отвън. Мразовитият порив разклати снопчетата пера, връзки с билки и обредни вещи, увесени по стените и от тавана. Натрапчивата им миризма се смеси с тази на сушено месо и дим.

– Студено ли ти е, Камене?

Той не отговори. Отиде до масата в срещуположния край, където бяха разхвърляни купища изрисувани кожи. Припряно ги събра и покри с грубо тъкана вълнена дреха.

– Не съм дошла да ти крада тайните. Нито твоите, нито на Белия бог – рече Злата.

– А защо си дошла? За вълка, дето го донесе Дамян ли? Или за детската игра на криеница? Само не ми говори за змейски боища!

– Остарял си и си оглупял! – сопна се тя. – Да беше погледнал вълка отблизо!

Жрецът присви очи.

– Изглежда като всеки друг вълк – продължи тя – но зъбите, ноктите, плътта му… всичките са насилени да пораснат. Животното дълго време е било измъчвано от някой умел злосторник, та да стане такова.

Старецът я изгледа стреснат. В къщата му замлъкнаха всякакви шумове. Жената стана от столчето и тръгна към него.

– Звярът е бил изпратен насам, когато Дамян го е настигнал. И според мен е бил изпратен с цел.

– Каква цел? – Камен потръпна.

– Да убие – прошепна старицата.

– Да убие?! Кого?

Тя го погледна с безцветните си очи.

– Тебе, Камене – тихо изрекоха устните ù.

В стаята за миг пропукваха само угасващите въглени.

– За… защо мене? – Сега цялата му брада се тресеше. – Перуне свети! Защо мене?

– Заради туй, че си жрец на селото, затова!

– Пак не разумявам.

Баба Злата тежко въздъхна.

– Помисли, Камене. Ако искаш да навредиш на цяло село, що щеше да сториш най-напред, а?

Веждите на стареца се свъсиха замислено.

– Ще гледаш да унищожиш първо защитата му. Отколе е двойна всяка защита – сила и дух. Мускулите на мъжете в селото и вярата на всички в твоя бог – продължи баба Злата.

– Той не е мой бог. Аз съм негов. Той е единственият и всевластен господар на планината, слънцето и гръмотевицата…

– Знам, знам. И преди сме се карали за това. Ти твърдиш, че ние сме негови чеда, аз твърдя обратното. Нито ти, нито аз ще се променим. Но нека не се караме. Едно ще ти кажа. Аз в твоя бог вярвам! Признавам го и вярвам, че го има. Ама не съм толкова глупава, че да го мисля за единствен. Освен неговото царство и други има – сега, преди и после. И в небето, и в земята, и в морето, дето не си го виждал. Ей там, в огнището ти, има огнен дух. Пламъците му идат от друго царство… Като магаре си, дето са му дръпнали поводите към баира и то само нататък върви! Аз гледам навсякъде и не накъдето ми кажат, а дето искам!

Очите ù блестяха.

– Вълкът е пратен да убие теб, та селяните да не знаят как да се оплачат Перуну.

Дядо Камен седна. Загледа се в старицата, замисли се и бавно кимна.

– Тъй думаш, а? – на себе си сякаш рече. – Ако е таз работа верна, то кой ще да е тоя зломисленик, гръм да го удари?!

– Кой ли? – ехидно рече тя. – Отде изгрява тоя месец луната, Камене? От Гораздов връх. Виждал ли си колко е червена? Откак е пълна месечината, палиш огън, нали? Не е ли странна работа посред лято тоя студ, а?

Преди да я спре, тя отиде и отметна кожата от прозорчето. Нощния хлад нахлу и прониза костите на стареца.

– Студено ли ти е, Камене? Не е от старостта, жрецо, от друго ще е. Някой е отключил портите на зимата посред лято. И този някой отдавна си го е наумил. Вълците всяка нощ се сбират по урви и сипеи да вият. На зло вият. И чакат.

Тя се обърна и сграбчи уплашения старец.

– Подир четиресе дена е Мъртвешката доба по стария календар, тоя, дето аз го зная. Тая година е завършен цикъл. Веднъж на 16 години се случва, стига да има кой да стори лошотията. Небесният кладенец се отваря. Трябва само да знаеш как, и можеш да напълниш цяло ведро.

– 16 години?!

– Аха. Помниш ли, Камене, що свършихте преди 16 години с нея?

Очите му се разшириха.

– Помниш ли що ù рече ти, а? „Отлъчена си от селото и от Перун! Махай се, вещице!“ – тъй думаше тогава. Помни тя… помни и не забравя!

– Туй не може да бъде! Не ти вярвам! Махай се! – развика се той.

– Опомни се, старче! Настъпил е час да сме единни!

– Не ща и да зная, вещице! – изплю думата той. – Вън от дома ми! Само да ме плашиш си дошла!

Старицата рязко се завъртя и напусна обителта на Перуновия жрец, без да се обръща. Остави вратата отворена. Внезапен леден повей я разтвори още повече и тя зейна насреща му. Мракът в небето бе обгърнал звездите, луната и планината.

Камен потрепери.

* * *

Стана се мяташе и сънуваше.

Детето ù се луташе в мрака. Тъмнината сред дърветата, грозните скали, болнавата лоша светлина… Тя потръпна. Мирчо лежеше в локва близо до един кладенец. Стана се приближи… и видя!

– Мирчо! – изпищя тя.

Грозен смях дойде от тъмнината вътре в кладенеца.

– Няма го твоят Мирчо вече, кхаархк – гласът бе кух, нечовешки, задавен, сякаш говореше с пълна уста.

– Мамо! – изписка детето и тръгна към нея, като се изкривяваше грозно. Стана протегна ръце, но от небето заваляха кости и я заудряха по раменете, главата, гърба…

Тя скочи от леглото и се събуди съвсем. Смехът и грухтенето постепенно заглъхнаха в главата ù.

* * *

Дила се усети изцедена докрай. Този връх ù се стори необятен. Черните скали наоколо бяха груби и остри, а пътека не се виждаше никъде. Горе над нея надвисналите зъбери отдавна бяха погълнали слънцето, а чернотата я притискаше толкова много, че младата жена спря объркана и отчаяна. Седна на земята и обхвана с ръце коленете си. Отнейде задуха вятър. Носеше гадни, черни насекоми, които започнаха да се забиват в косите, в кожата, да влизат под дрехите ù… Тя скочи и се затича обезумяла нагоре. Босите ù крака, останали без терлиците от лека овча вълна, се раздираха върху настръхналата, враждебна скала.

– Бранко, либе! – извика тя, но миг по-късно замълча втрещена.

Очите ù видяха пушеци от тъмна неизвестна материя, без цвят и мирис, да се надигат от процепи в скалата. Образувалият се мътен облак се надигна и закри звездите и луната. Дила се опита да пренебрегне болката в нозете си и насекомите. Гърдите ù едва удържаха сърцето да не изскочи. Нещо ставаше. Не знаеше, но го усещаше. За първи път ù се прииска да умее да си служи с прозрачните нишки, които ù се привиждаха при опасност. Приведе се и допря длани до земята. Нещо се сгърчваше вътре, миг след това се отпускаше. Тя тръгна напред. Трябваше да бърза. Разбра, че насекомите намаляват, щом се придвижва нагоре, и се успокои. До самия връх имаше още малко. Дила започна да се оглежда за пещера.

Няколко крачки по-нагоре обаче се сблъска с преграда.

* * *

И за двамата пътят нагоре се оказа труден, но скоро стигнаха до пещерите в меките скали под пътеката.

– Аз ще сляза първи – обади се най-сетне Бранко. – Ти изчакай малко и чак тогаз ела.

Младежът се спусна, след това пое ведрото от баща си и се изгуби в тъмата под пътеката. Петрун не можеше място да си намери от нетърпение. „Мляко се носи само на змиите и смоците, кога искаш да ги подмамиш от дупката си да излязат.“ Тъй си мислеше той, но беше сигурен, че сега е различно. Мистериозното изчезване на сина му нощеска, уплахата на овцете, кошмарите, които се завърнаха, вълчи вой в планината… Всичко му напомняше за една случка от младините му, но се страхуваше да я допусне в главата си.

Той реши, че е изчакал достатъчно, когато отдолу чу лочене. Някой или нещо пиеше млякото!

– Бранко? – прошепна разтревожен старецът.

Отговор нямаше. Той слезе забързано по склона и потъна в тъмнината на пещерата. Нещо светеше вътре. Той стисна ножа и тръгна напред. Зад завоя пред него се откри гледка, която накара кръвта в жилите му да изстине. Той вдигна ножа.

* * *

– Дамяне! – озърна се в тъмното Стана. Мъжът ù го нямаше в постелята при нея, а вместо това беше застанал зад вратата, стиснал ножа си.

– Шт! – даде ù знак той с пръст пред устни.

Някой леко почукваше на вратата. Севда се обърна в съня си на една страна и се уви в завивката си.

– Кой е? – попита Стана с треперещ глас.

– Мамо! – гласът бе на Мирчо.

Тя се втурна към вратата и рязко отвори. На прага бяха децата ù. Изподрани, уплашени, треперещи – но живи!

* * *

– Сребро! – викна Добрин. – Сребро, ма!

Сребра беше в обора при бременната кобила. Като чу вика му, тя побърза да иде при него. Пресрещна го на ъгъла на къщата.

– Що има, Добрине?

– Де е Дила, мари? Цял ден не мога да ù видя очите. Зетят Златан може на гости да дойде, пък аз ще се червя пред него, без да зная де е щерка ми.

– Тя… ами няма я – смотолеви Сребра и погледна встрани, стиснала в ръце престилката си.

– Няма ли? Как тъй я няма?! Де е?

– Аз я пратих… – Сребра пое дълбоко въздух, събра сили и рече: – При баба ù я пратих.

Добрин остана като ударен от гръм.

– КЪДЕ СИ Я ПРАТИЛА?! Ти акъл имаш ли, оглупяла жено?! Ако Камен разбере, от селото ще ни отлъчи!

Сребра седна на земята и се разплака.

– Трябваше да си дойде вече… Трябваше да се е прибрала още по светло… Перуне светли, що сторих…

– Реви сега, глупава жено – рече той, вече без да вика. После коленичи до нея и я хвана за ръка. Внезапно се сети нещо и рече с подозрение в погледа: – Ти що си я пратила при нея, а?

* * *

Злата прехвърляше в главата си планове за това как, кога и най-вече – защо. После усети сгърчената материя на Изкривеното като нишка на паяжина, обточила се надалече. Колко далече – не можеше да определи, но посоката бе ясна. Злата очакваше това да се случи, но не подозираше, че ще е толкова скоро. Не беше приготвена още. „Действа бързо, проклетницата! Много сили е сбрала“ – помисли си. Без да се бави повече, тя хукна в указаната посока, която за нейна изненада водеше извън селото. „На Камен къщата не е натам, що се е премерила неточно?“ – недоумяваше старицата и пъшкаше тежко. Не бяха годините ù за припиране и препускане, не бяха… След малко ù стана ясно. Прозрачната нишка на Изкривеното се виеше и трептеше във въздуха като въже, вързано на Гораздов връх, а другият му край сочеше къщата на Дамян и Стана.

Старата жена проклинаше немощните си крака. „Дърта старица! Схванала съм се от бездействие… ох… Стано, ида!“

Зад гърба ù остана къщата на Добрин и Сребра, откъдето се чуваше женски плач, но Злата знаеше, че причината не е нишката, и затова не обърна внимание на стоновете.

Тъкмо по средата на пътя живееха Дика и Момчил. Бяха наследили старата къща на Петрун и Яна – не толкова голяма, но достатъчна за двамата. Младежът и тази вечер бе излязъл да подиша чист въздух. Лесно се будеше и не можеше да заспи, затова гледаше, когато може, да е далеч от постелята и жена си. Откакто Злата му бе рекла, че за бебето е вредно да се смущава майката, той избягваше дори да докосва жена си в съня ù.

Тъкмо се обръщаше да се прибере пак, когато Злата изпъхтя през поляната:

– Скоро, Момчиле! Скоро с мене, че май закъсняхме! Станооо, Стано! Прости ми, дете!

* * *

В къщата на Дамян и Стана бе тъмно и глухо. Нямаше светлина. Момчил понечи да влезе, но старата жена го дръпна за ръката. Той я погледна въпросително, тя му посочи земята. Имаше следи. Въпреки тъмнината Момчил ги виждаше ясно. Наведе се и се взря. Едните бяха детски, другите – също, на пръв поглед. Двете дири бяха една до друга, но пред едните имаше някакви вдлъбнатини точно пред пръстите.

„Нокти! – настръхна Момчил. – Кое дете има такива нокти?!“

* * *

Стана се канеше да каже на Дамян да престане да се крие, за да не стресне децата. Тъкмо нацелува Елица и се обърна към Мирчо. Прегръдката на детето ù се стори вдървена, корава и… силна. Погледът ù попадна на крачетата му. Бяха в сянка ли… или бяха черни? Стана чу хрип и усети миризмата на студ и мухъл. Нещо избухна в зверски рев. Тя залитна назад, а преди да си удари главата, усети празните си ръце и в главата ù дойде ужасна мисъл:

„Пак ми ги отнеха! Изтръгнаха детето от прегръдката ми!“

После я връхлетя болката.

* * *

Дамян видя двете му деца да влизат, но нещо го спря.

Миризмата.

Миришеше на… на… отворен гроб. Той опита да направи знак на жена си, но беше късно. Тя прегърна Елица, после обви ръце около Мирчо.

Детето също я прегърна или по-скоро я стисна. Дамян улови стреснатия поглед на жена си и видя как Мирчо я блъска в земята. Кожата на детето се напука, покри се с козина и то зарева с нечовешки глас. После се нахвърли настървено връз майка си. Миризмата стана непоносима. Елица припадна, а Севда се събуди, видя съществото, което ръфаше майка ù, очите ù се подбелиха и тя запищя.

Като насън Дамян замахна и прободе косматата твар. Някой отвори вратата, после той видя пред себе си огромните зъби и усети вонята на гробница да го поглъща.

И болката.

Нещо блесна зад него, но той изгуби света пред очите си. Потъна в лепкав, топъл мрак.

* * *

Писъкът долетя неочаквано – като знак, бележещ началото на проклятие.

Момчил и баба Злата влязоха почти едновременно.

Дамян и Стана лежаха окървавени на пода, а черната сянка пристъпваше към детето.

Момчил примижа от светлината.

Светлината!

Баба Злата бе изчезнала, а на нейно място, обгърната в ослепително бяло, с протегнати ръце, на неизвестен език припяваше старинна песен млада и красива жена.

Съществото се обърна и уверено се насочи към нея. Но изведнъж нещо стана. Крачката на изкривената твар се обърка, а увереността ù изчезна. Създанието се сви, приклекна, сгърчи се, задимя, а след като пушекът излетя навън, вътре остана само грозно петно. Момчил усети, че светлината намалява и се обърна към жената в бяло.

Беше отново баба Злата, без следа от преобразяването си преди малко.

– Ти… ти го уби?

Старицата се прегърби още повече и отиде до труповете на Стана и Дамян.

– Не съм. То си тръгна. Нещо прекъсна господарката му – тихо прошепна тя, а в гласа ù се таеше горчилка от поражението, болка и скръб. Тя погали бледото лице на Стана, оправи косата ù, а по пръстите ù полепна кръв.

– Станооо, прости ми, Стано…

Децата взеха да се свестяват и Момчил ги изведе навън, да не гледат.

* * *

В последния миг Бранко видя какво се кани да стори баща му, и скочи насреща му.

– Тате, спри! Това не е змия!

Петрун се вгледа във влечугото и истината сама дойде в главата му.

– Това е… ама това е…

– Да, тате – кротко каза Бранко. – Това е змей.

– Да… – старецът дишаше тежко, а ръката му още стискаше дръжката на ножа. Погледът му не се откъсваше от пръстените на големия смок, който бе изпил млякото и се взираше в стареца с жълтите си очи. Раздвоен език изскочи за миг от устата му. Змията надигна глава, после изсъска:

– Ссстарият отссстъпник?! Ссстранна сссрещта е това. Зсссдравей, сссине Алтимиров!

В този миг Петрун осъзна, че опасенията му се сбъдват.

* * *

Дила протегна ръка и опита да преодолее преградата. Натисна и усети съпротивление, но и колебание. Тя се възползва от това и успя. Премина отвъд.

Най-сетне достигна до равната част на самия връх. Имаше само голо пространство и… нещо подобно на кладенец. Нямаше пещера. До кладенеца, с гръб към нея, седеше огромна фигура, а от гърлото на кладенеца нагоре, после рязко надолу и на изток, се протягаше полупрозрачната нишка на нечия воля. Дила усети в себе си нещо да се размърдва, но нямаше време да му обърне внимание, защото тъмната фигура се изправи и бавно се обърна.

Дила се вцепени.

Съществото изгрухтя и пристъпи към нея. Изкривени крайници се протегнаха да я стигнат.

Дила пое въздух. Но не за да изпищи. Пое много. Пое повече, а после – още. В гърдите ù се сбра сила и болка. То се приближи. Мъртвешка миризма блъсна носа ù. Тя можеше да удари. Знаеше, че може. Усети нишките в себе си и видя цветовете им. Бялата или черната? Или с по-мъничката от тях – жълтата? Те се преливаха и чакаха. Нямаше време. Дила удари, без да се бави повече.

Мракът над нея бе прорязан от мълния, а оглушителният гръм разтърси скалите, помете съществото. Нишката се разпреде и изчезна.

* * *

Дика се стресна от шум. Тежко се надигна от постелята си. Видя Момчил забързано да влиза при нея. Водеше две деца.

– Момчиле?

Стори ù се пребледнял и треперещ… уплашен?

– Момчиле…

– После, Дике, после… – той я прегърна припряно и силно. – Гледай децата и стой тука. Аз ще се забавя, тъй да знаеш.

– Къде ще ходиш? Що става?

– Сетне, Дике, сетне. Сега успокой децата – той се обърна и излезе, без да каже друго.

Дика се загърна и стана. След като запали кандилото, видя, че децата са какините ù.

– Севдичке, Елице! – зарадва им се тя. – Какво сте се уплашили таквоз?

Децата мълчаха и гледаха през нея, без да мърдат, изправени там, където ги беше оставил Момчил.

– Що мълчите, мари? Кога се върнахте от гората, Елице? И де е Мирчо?

Детето трепна. Погледът му се раздвижи. Намери Дика и се втренчи в лицето ù. После Елица прочисти гърлото си и глухо прошепна:

– Една баба излезе от земята и го изяде.

* * *

Тя е там.

Разплискана върху мухлясалите каменни скали.

Тя е там.

Плътта ù се сбира – сгърчена и суха.

Тя е там.

Сред студените подземни пламъци – очакваща, гладна и… недоволна.

Тя е там.

Хиляди насекоми са нейните артерии, сивата слуз е нейната кръв, черната скала е нейната бърлога, пушеци са пръстите ù, а ръцете ù вече стигат надалеч.

Гърлото на кладенеца е прагът ù.

Тя е там.

Сега.

Дила я вижда как излиза от дупката – сгърчени, изкривени движения.

Тя не е каквато се вижда. Винаги има още.

– Бабо? – момата се разтрепери.

Изкривеното пред нея изхъхри. Приведе глава и се усука.

– Ххххххх…

– Б… бабо? – Дила започна да отстъпва.

– Хххрана носиш ли? – повече шум, отколкото звук.

– Н-не…

Главата пред нея се наведе и подуши земята.

– Сссстражшшш бях сссложила… Ти ли го погуби? Кхаааааххх?

„Това не е човек“ – повтаряше си Дила. Гледаше съществото, а топлината ù се оттичаше.

Нещо стана.

Измести се.

Дила премигна.

Старицата въздъхна и проговори с поуморен, но напевен глас.

– Що щеш тъдява, чедо? Майка ти ли те прати?

Нейде горе се показаха звездите, а черната мъгла се разсея. Небето се проясни. Лек повей отнесе половината страхове на Дила нейде далеч, а баба ù се усмихна.

– Уплаши ли се? – смехът ù се проточи. – Тъй трябва да е.

Дрехата на старицата се люшна.

– Недолюбвам да ме посещават хора от селото. Думай скоро що щеш, че работа си имам.

Дила още не проумяваше какво става. Устните ù сами промълвиха:

– Майка ми ме праща. Помощ от тебе да диря.

– Сребра… Харно е сторила – нещо мръдна зад очите на старицата. – Помощ зарад момък някой?

Дила сведе поглед и се замисли. После Златан се ухили с твърде широката си усмивка и твърде прозорливия си, изучаващ поглед. Тя рязко вдигна глава.

– Да! Златан чужденецът иска да му пристана, а аз не го любя и…

– Тъй, тъй, чедо. Знам аз що ти трябва.

– Аз…

Отново! Нещо се обърна. Измести се за миг.

– Ето ти отварата. Изпий я при изгрев слънце. Пий със затворени очи, после легни на земята и спри да дишаш за малко. След туй, щом те види, момъкът веднага ще те разлюби.

– Благодаря ти, бабо. Ще ти се отплатя за стореното.

Старицата трепна. Лицето ù бавно се разтегли в усмивка. Зъбите ù бяха бели като камъните в Слънчевото ждрело.

– Да, моме. Право думаш. Тъй ще стане.

Дила се размърда. Пое малката стомна в ръка, после понечи да каже още нещо.

– Тичай вкъщи, че сега мене работа ме чака – вещицата се обърна и се запъти към кладенеца.

Дила реши, че не иска да види как баба ù ще влезе в кладенеца, и се обърна.

Пътят ù водеше надолу.

* * *

Змията се заувива в пръстените си. Петрун стоеше замръзнал, а в сърцето му се таеше нещо, което преди години бе страх. И тогава не беше съвсем страх, защото на младини той не знаеше що е страх. Не го глождеше нито смъртта, нито краят – а това, че някой знае за тайната му. Бранко бе чул как наричат баща му отстъпник. „Таквизи неща не бива да стават“ – помисли си Петрун.

Момъкът недоумяващо се вглеждаше ту в змея, ту в баща си.

Внезапно влечугото рязко се извърна към изхода на пещерата. Съскането му стана оглушително. Пропълзя малко към изхода и се спря.

– Как ссмее?! Това е нечувано! – учудено изсъска.

Петрун и Бранко се спогледаха. Странният им събеседник стоеше като приготвен за бой смок – смълчан и оцъклен. После се отпусна и запълзя обратно към хората.

– Аз ссе бих сс отстъпник и загубих. Ти, човече, ме сспаси от сслънцето и сега ме храниш. Не ще го забравя. Но ето! Кажете не е ли ирония туй? Ссинът на предателя спасява бореца срещу предателя. Сстранни времена настават, уссещам го. Нашата среща едва ли е сслучайна… Безумието на Изкривената вече надвисва над планината и пътеките на света опасно се доближават. А аз нямам време! Мигът ще дойде подир четиридессет дни – змията изсъска ядно. – Петруне! Ти знаеш защо искам млякото от момчето ти, нали?

Старецът кимна:

– Зная, небесни.

– Тъй…

– Подир четиресе деня ще литнеш пак на небето.

– Тъй, тъй… само че няма време сега за тая работа – съскането му взе да изчезва, той се стрелна към лицето на стареца и рече с почти човешки глас:

– Искам кръвта си!

Петрун пое рязко въздух и щастливо издиша. Нямаше да го карат да разказва пред сина си за своя срам. Тайната щеше да си остане тайна. Поне още малко. А желанието на змея… Хм. Петрун не беше глупав. Разбираше кога да моли. Кога да иска и… кога да се пазари.

– Ще ти дам и живота си, ако искаш, крилати. Но искам да запазиш миналото ми в тайна.

– Ссссссс?! Не сси скромен, старче – змията се приближи до човека. – Ссмел си. И съвсем не си глупав.

Едва сега старецът забеляза тънкия жълт кръг на главата на влечугото и зяпна. Преди обаче да съжали, змията рече:

– Приемам твоето условие, Петруне! Дай ми съгласието си! Знаеш как, нали?

– Право думаш, Храбро, зная – рече Петрун, а змеят спря съскането си, учуден, че са го назовали по име. Старецът се изпъчи и гордо рече: – Аз – Петрун, син Алтимиров, боец като баща си, що съм въртял меч в десницата си под стените на белия град преди четиресе лета и в небесата преди трийсе и седем, давам по своя воля кръвта си в дар на боеца пред мен, който прие условието ми, за да стори своите дела по небесните друми.

* * *

Бранко видя как змията се извисява над баща му. После фигурата на стареца почти изчезна, увита в пръстените на люспестото същество. Чу как баща му сподавено извика. Размърда се, без да знае какво да прави. Да мисли за всичките видени чудеса не смееше, а беше и уморен. Затова седна и зачака.

Змеят свърши изненадващо скоро работата си. Отпусна хватката и старият мъж се свлече на земята. Бранко се втурна към баща си. Петрун беше блед и дишаше трудно, но беше жив. Момчето повдигна главата му и я положи в скута си.

– Тате… – промълви.

Старецът отвори широко очи и се втренчи зад гърба на детето си. Бранко се сети, че е забравил за змията, и се обърна. Бавно. Срещу него, наведен и приклекнал на едно коляно, задъхано се подпираше на стената… човек? Беше с блестящи дълги руси коси, в които сякаш се криеха златни нишки. Кожата му бе бледа, а очите – изумрудени. Облечен бе в царски одежди, а зад раменете му се извиваха трептящите пламъци на огнени криле. На главата му стоеше златен обръч с продълговат светъл скъпоценен камък над челото.

– Благодаря. И на двамата – той се изправи. – Аз трябва да си вървя сега, но не е далеч денят, когато пак ще се срещнем. Сега трябва… вести да донеса, вести да занеса. Грижи се за баща си, Бранко!

Змеят излезе от пещерата и се изгуби сред плясъка на крилете си.

– Сине – дочу се тихо.

– Да, тате?

– Това, дето стана тази вечер, ще трябва да го запазиш в тайна, а не да го разправяш на внуците си.

– Змеят ли?

– Да. Отначало не се усетих, но после видях пръстена на главата му – промърмори сякаш на себе си баща му, а ръцете му потреперваха.

– Кой е Храбро, тате?

– Синът на змейския цар те е избрал да го храниш. Най-силният змей е това!

– Лоши времена идат тогаз, тате – рече Бранко, свъсил вежди

– Що, сине?

– Аз гледах как се биха двата змея в небето над Гораздовия връх. И видях как този загуби.

Старецът въздъхна тежко.

– Сега аз ще трябва да взема неговото място и да се крия от слънцето, а ти да ме поиш с мляко трийсет и девет деня. А змейските дела не са наша работа. Видял си го, помогнал си му – харно. Само мълчи и никому дума не обелвай за змейовете, що си видял в небето да се борят. Те са доблестни твари и велики воини, ала непонятни са техните дела за нас. Дано не го видим скоро.

Нейде отвън се чу вълчи вой, а съвсем близо до пещерата се обади бухал.

– Не, тате – възрази Бранко. – Мисля, че пак ще се срещнем.

* * *

Момчил се върна в батьовата си къща. Смълчаният ù вид и ужасът, който чакаше вътре, го вледеняваха. Пред прага забави крачка. После протегна ръка и бутна портата. Усети грапавата дръжка, а самата врата му се стори твърде тежка.

– Влез, Момчиле – продума вътре познат глас. Баба Злата. Мъжът пристъпи в дома на смъртта. Това, което се страхуваше да направи, бе да погледне надолу. Там, на пода, където знаеше, че са… Опита се да не гледа, но нещо дърпаше очите му. Той се прокле. Реши, че е силен. И погледна…

Очи, широко отворени и някак прозрачни, длани с разперени пръсти. Стана беше наполовина гола. Гърдите ù бяха окървавени, а на корема ù зееше рана. Момчил потъна в отворената бездна.

– …иле… чиле… Момчиле! – някой му говореше.

– Момчиле! – гласът на старицата го дръпна навън. Възлестите ù пръсти се вкопчиха в него.

– Гледай ме в очите, момко!

Той я погледна.

И я гледа дълго.

После тя му рече:

– Бате ти и кака ти вече не са между живите.

Момчил пое дълбоко въздух. Постепенно допусна мисълта в главата си. Дамян и Стана бяха… мъртви. Думата влезе в него и го промени. Вледени гърдите му и зачерни света, който щеше да се покаже със зората. Болката напираше да излезе. Баба Злата го прегърна като малко дете и той заплака. След известно време старата нежно, но твърдо го повдигна да стане. Сетне затвори прозореца.

– Слушай, Момчиле. Туй, дето погуби Дамян и Стана, е плътеник, пратен да зачерни светлика в рода ти и в селото.

Той кимна нямо, без сам да знае дали ù вярва.

– Рекох ти, че те няма да са с живите, и право ти рекох, ала… – старицата сведе поглед към труповете.

Момчил неволно погледна. Този път беше подготвен. Трепна при вида им, после се успокои. В стаята още се стелеше неприятна миризма, кръвта им се лееше на вадички, влизаше обратно в телата им…

Момчил подскочи ужасèн.

– Така е, синко, не са нито с живите, нито с умрелите.

Тънките червени поточета бавно се вливаха в грозните отвори.

– Ухапването на плътеника носи изкривен живот на жертвите му. Аз мога да ги убия, а мога да ги оставя и да ги пусна да лочат кръвта на хората в селото, което е и целта на оназ, що го е пратила тук, в най-крайната къща.

Момчил гледаше старицата със смесица от учудване и страхопочитание. После тихо рече:

– Дай им покой.

– Ще го сторя. Но и друго искам да ми обещаеш. Не казвай на никого де са бате ти и кака ти. Нека и Дика не знае. Сега ще ги отнесем в планината да извършим ритуала.

Момчил я погледна учудено.

– Ще видиш колко са леки. После искам две-три недели да казваш, че са горе при баща ти на гости. Хайде!

* * *

Дила слизаше надолу. Бързаше да стигне планината, с която бе свикнала, и да остави неприятната черна скала зад гърба си преди изгрев слънце. Мъглата вляво от нея разширяваше усещането за другост, за пейзаж от история, прошепната с недомлъвки край някой овчарски огън. Тя се виеше, докъдето стигаше погледът, а накрая, придошла, се разплискваше в полите на планината и се кълбеше, разпенена в огромни чудновати въртопи, очаквайки изгревът да я настигне и запали.

Черните скали свършиха изведнъж. Дила се спря. Погледна течността в стомната и забеляза, че отварата не се плиска от движението, а стои като замръзнала. Младата жена улови първите лъчи с очите си и надигна стомната.

Изведнъж чу някакво бучене и извърна глава. Нещо огнено се втурна откъм запад иззад югоизточното рамо на Гораздовия връх. Прехвърли хребета, плъзна се над скалите и без колебание се насочи към нея. Преди да успее да трепне дори, над главата ù увисна… някой.

– Не пий отровата, сестрице! – чу се плътен мъжки глас. – Не се доверявай само на красивите си езерни очи. Повече слушай какво ти шепне сърцето.

Фигурата с огнените криле се завъртя и отлетя към облаците.

* * *

Подир няколко дни, надвечер, когато селото притихна, на вратата на Злата се потропа. Леко и колебливо.

Старицата вдигна котлето от огъня, преди отварата да кипне, окачи го да виси, сетне избърса ръцете си в престилката, прогони котарака от прага и дръпна резето. Вратата се отвори без скърцане и вечерният хлад срещна лицето ù, промъкна се през бръчките дълбоко в нея, жегна костите и стигна до един възел в кръста ù, където се сбираха всичките ù болки, за да ù напомнят, че няма да живее дълго. Дрехата на фигурата пред нея се поклащаше леко, а в ръцете ù имаше нещо, което накара Злата да настръхне.

– Добра вечер, бабо Злато – поздрави Дила.

Злата полека-лека се усмихна и рече:

– Добра стана, дъще. Влез.

* * *

Домакинята слушаше внимателно през цялото време, загледана в огъня, без да издава какво се върти в главата ù, и само когато Дила разправи как е преодоляла стража пред кладенеца, старата я стрелна с необикновените си очи. Щом Дила свърши разказа си, вдиша дълбоко и се отпусна на облегалката на плетения стол, а ръцете си прибра в скута.

Баба Злата стоеше все така втренчена в огнището. Малките пламъци се увиваха около клонките на цепениците, съскаха тихичко и светеха ту синьо, ту оранжево, сякаш се колебаеха в какво да се превърнат. Котаракът Таро неспокойно мъркаше, а зад клепачите на очите му отвесните котешки ириси търсеха съня. Столът на Дила проскърца…

– Ти вярна ли си на Белия бог, чедо? – попита старата жена, без да отмества очи от огнището.

– Вярна съм, бабо Злато – отговори момата, учудена от въпроса.

– В какво точно вярваш? – рече старицата и извърна очи към нея.

– В туй, що жрецът Камен го разправя.

– Зная за това – изсумтя заядливо баба Злата. – Откърмени сте с тези истории и не са ви известни пътищата нито на живота, нито на смъртта… Не знаеш ли, че Перун е от новите? Съществуват далеч по-стари и по-могъщи. Отпреди него. Я ми кажи, ти като малка имаше ли кръвна треска?

Дила се сети кога за последен път бе видяла баба си Веда. Майка ù бе споменала за кръвната треска. Тя усети, че ù предстои да разбере нещо особено, и се надигна от стола. Потвърди за треската.

– А на колко лета си била? Помниш ли?

– Не, но майка ми ще помни. Ще я питам и ще ти кажа, бабо Злато.

– Тъй, тъй… щом не помниш, значи наистина рано е станало – старата намуси устни и тръгна да шари насам-натам. Изведнъж се спря и посочи отварата, която Дила не бе изпила след съвета на огнекрилия, но не бе посмяла и да изхвърли.

– Хвърли я в огъня. Но внимавай да не те изпръска.

Дила се подчини, макар да знаеше, че отварата няма да се разлее. Колкото и пъти да се бе подхлъзвала по пътя надолу от Гораздовия връх, тъмната течност изобщо не се бе движила, само като че потрепваше едва-едва.

Когато обърна съда над пламъците, съдържанието му потече бавно като мед. При досега с огъня започна да съска, после пламна в заслепяващ пламък, който – както Дила с удивление забеляза – беше черен на цвят.

– Виж я ти, лукавата ти баба! – гласът на Злата бе толкова близко, че момата се стресна. Погледнаха се и този път очите на старицата бяха по-тъмни дори от странния пламък.

– Учудена ли си, Дило? – тихо попита баба Злата.

– Аз… Не… зная… бабо Зл… не разбирам…

– Не знаеш ли? Наистина ли не разбираш? – Старицата сложи тежките си ръце на Дилините рамене и се усмихна. – Мисля, че дори да не знаеш що значат всички странни неща, дето напоследък си ги видяла, поне се досещаш. Само имената им ти се губят.

Старата изведнъж се оживи. Отиде до другия край на стаята и примъкна едно ниско столче. Подкани Дила да седне редом с нея близо до огъня, и сипа в две купички някаква топла течност с вкус на чай, която – също като изгорената преди малко – не се движеше.

– Спокойно, Дило, от мен няма защо да се страхуваш. – За пръв път откак се помнеше, момата видя баба Злата да се усмихва. – Добре, че си решила да дойдеш при мен. И навреме. Дааа, от нищо не бива да се боиш – старата я погледна и добави: – А и аз – също. Двете с тебе сме вече сила.

Баба Злата хвана ръката ù и я стисна, а в очите ù Дила видя как на мястото на празнотата и самотата идват надежда и желание.

* * *

В дълбините на пещерата, сред влажните скали на своя временен дом, Петрун лежеше уморен и дишаше тежко. Бяха изминали десет дни, откак отмени змея. Беше измършавял и брадясал. Бранко всяка вечер му носеше мляко, а за да е по-близо до баща си, бе докарал стадото да пасе на един тревист склон, досами пещерата. Старецът не бе приказлив. Синът му имаше толкова въпроси, но Петрун дума не обелваше, само мълчаливо надигаше ведрото с млякото, после пак лягаше на постелята си от клони и вълна и заспиваше. Но тази вечер, когато Бранко влезе, намери баща си по-изтощен и толкова отслабнал, че се уплаши да не би да умре. Той остави ведрото до постелята и обърна Петрун по гръб.

– Тате!

Старецът въртеше неспокойно главата си, без да отваря очи.

– Тате! – извика пак Бранко.

Баща му сякаш го чу и отвори очи. Отне му известно време да изплува от съня си, после се обади с тих, дрезгав глас.

– Колко дена хартисват?

– Трийсе, тате.

– Слушай що ще ти надумам сега! – той опита да се надигне, но силите му стигнаха само колкото да се опре на лакът. Разтри челото си, сякаш обмисляше нещо важно и му бе трудно да вземе решение.

– Лоши сънища ме тровят всяка вечер, сине. Лошо сънувам Дамян и Стана, па и Мирчо, ала няма време да ходиш чак до село.

Бранко го подхвана за мишниците и го надигна да седне.

– Има нещо, дето трябва да свършиш. Дерт ми е, че ти ще вършиш моята работа, ама аз така и не се наканих за толкоз години, пък сега, кога трябва, не мога. Туй ми е наказание. И право е тъй да стане, щото голям грях към Перун сторих. Нищо не може да ме опрости веч, Бранко. И на змейовете помагах, кога трябваше, ама и туй не беше добрина такваз голяма, че да ми измие предателството. Ти сигур искаш да знаеш защо Храбро предател ме нарича, ама рано е още. Пък и баш на тебе нямам сили да кажа.

– Тате…

– Мълчи сега. Можеш ли ми докара десет кофи мляко тука вътре?

– Мога – рече синът и свъси вежди. – Десет баш нямаме, ама коритото дървеното мога да напълня.

– Десет дена път имаш. Седем дотам и три обратно.

– Докъде, тате? Не ща да те остаям самичък тъдява.

– За мен не се кахъри. Не си ти само, дето ме мислиш. И крилатите имат сгода да не се затрия от слабост, щото трябва да си свърша дълга. Сигурно някой се навърта тъдява и гледа дали си пия млякото. Не забравяй, че сина на змейския цар отменям тук. Нищо няма да ми се случи. Така че отваряй си ушите сега за туй, дето ще ти го река.

Бранко седна и с нетърпение погледна баща си.

– Ще идеш до Вихровия връх.

– Ама тате, дотам не са седем дена…

– Зная, сине, ама ти ще се покатериш по-нагоре.

– Как по-нагоре? – недоумяваше момъкът, защото знаеше, че Вихровият връх е най-високият в цялата планина.

– Слушай сега. Тръгни по Змийските скали нагоре, ама като стигнеш равното място, преди гърба на самия връх, там, дето миналата зима се утрепа Минчо конярчето, искам да се засилиш и да се хвърлиш в пропастта.

Бранко зяпна.

– Вярвай ми сине, няма да загинеш. Няма да паднеш. Не знаеш ли как я думат онази пропаст?

– Змейски дол – промълви Бранко, ококорен срещу баща си. „Тате, тате… А аз мислех, че те познавам.“

– Като скочиш, скачай добре, ако не се засилиш колкото трябва, наистина ще се утрепеш. Сетне тръгни по пътеката все нагоре, дорде стигнеш златните врати на гръмотевичния дом. Перун ми се яви нощеска и заръча да ида при него. Дар имал за мене. На тебе змейския дълг не мога да прехвърля, па и слаб съм сега. Не се бой. Тебе за мойте грехове той не ще съди. Бъди честен, кога те разпитва. И кога иска от тебе нещо, внимавай! Бог е, всички го знаят, но ти си ми по-скъп от него. Не ме гледай толкоз стреснат. Поиска ли нещо от тебе, мисли! Мисли за себе си. Да се опазиш, преди да си се съгласил, щото веднъж дадеш ли дума, сетне, знаеш, няма връщане назад!

Бранко слушаше и не вярваше.

– Ще посмееш ли да го сториш? – попита Петрун и се втренчи в него.

Синът стана и обърна гръб на баща си. Мълча доста време, така че в мрака на пещерата се чуваше само дишането на стареца, задъхан от многото приказки, които бе изрекъл наведнъж след толкова дни тишина.

После момъкът се обърна и рече:

– Баща си ми и ще те послушам.

– Право си мислех, че окото ти няма да трепне, щото сме от друго тесто замесени мъжете в нашия род. И страх не знаем…

– Не ми е за страшното, тате… – прекъсна го Бранко и продължи с равен глас. – Подир трийсе дена е и Дилината сватба. Ако няма що да правя, сигур ще разбия кавала о някоя скала, пък сетне може и мене си.

– Ооох, синко, пусти жени, хубавици, дето мира не ни дават… – рече старецът с нажален глас, сетне се опита да се изправи. Добре, че Бранко навреме го хвана. Старецът се вкопчи в дрехата му и рече с трескав глас:

– Мъж бъди! Чумавите ги взели сватбари и младоженци! Щом те момата желае, върви и вземи я! Вземи я! Бъди мъж!

– Тате… – рече Бранко засегнат, но старецът продължи, без да го слуша:

– Цял живот съм проклет, ала не щото Перун не ми дава прошка, а задето аз не си я давам. Свърших нещо лошо навремето, ала не ей тъй случайно, а щото го бях избрал. Бъди мъж! Не бъди душманин! Знай, че сториш ли нещо, вземеш ли, сетне ще трябва да останеш мъж и да си платиш. Лапешка работа е да сториш само първото, без да си платиш лептата. Аз цял живот плащам! И… – старецът го пусна и се свлече в постелята – … и още ще има да плащам за онуй, що сторих.

Той затвори очи за миг, а когато ги отвори и проговори пак, вече се бе успокоил.

– Та… и ти така… вземеш ли я, не я оставяй, кога те нахока някой ден или кога ти хортува приказки, по-мъдри от твоите. Щото то жената е такова едно особено създание. Не е като мъжа. Хем слаба, хем силна. Дадеш ли ù от твоя огън, до гроб ще я запалиш. Лесно е да дадеш огъня. На младини е толкоз лесно, мътните да го вземат! Сетне е зор да го запазиш у тебе си. Яно! Яно, прости ми… – измъчено рече той и повече не продума.

Обърна се и потъна в неспокоен сън. Бранко постоя, сетне се изправи и излезе. Издои що мляко свари, и напълни пет ведра, после ходи до кошарата и домъкна дървеното корито. Напълни и него. Известно време стоя, заслушан в дишането на баща си, сетне грабна кавала си и хукна към Вихров връх.

* * *

Баба Злата и Дила прекараха цялата нощ в разговори. И следващата. И по-следващата. Толкова неща имаше да научи Дила от възрастната жена – за билките, за нощните течения, за Другите пътища… Най-вече за нишките и силата им, за това как само някои жени ги усещат, и за тъмните дела на баба си Веда.

– Все едно запридаш вълнена нишка от вретеното, ама цялата работа само в акъла ти става и друг никой не вижда що вършиш, разумяваш ли?

Дните се изнизаха неусетно. Дила чувстваше как вниква в нови неща и се учи. Баба Злата дори рече веднъж, че съжалява, дето не я е открила по-рано. А когато Дила не ходеше при нея, шеташе из двора и помагаше вкъщи. Връщането ù породи цяла вечер разпит от страна на баща ù, но тя храбро се пребори с въпросите му и се измъкна, че искала Бранко за последно да види, но не го намерила. Добрин повярва. В селото се знаеше, че Дамян и Стана са отишли горе в кошарата на Петрун, защото старецът бил нещо болен, с добитъка да му помогнат, че Бранко пак бил захванал да се скита. Пък и нали самичка се беше върнала, не бе избягала, баща ù сякаш не искаше повече да знае. С майка ù беше по-трудно. Разправи, че не открила пещерата на баба си и как в тъмното объркала пътя. Тежко ù бе да лъже майка си, ала тъй ù бе заръчала баба Злата.

Хората в селото говореха за потайни, големи вълци, мърмореха със смут и тревога за опасности в планината, за стреснат добитък и мълчаливи птици, напрегнати в очакване нещо лошо да стане, но Дила все по-често мислеше за Бранко и за предстоящата сватба. Въпреки новите си способности тя не се заблуждаваше, че времето ще спре, стискаше зъби и все мислеше що да стори.

* * *

Един ден по обед на вратата на Злата се похлопа настойчиво. Старата усети кой е още по чукането, и рече, без да става от столчето:

– Влез, Камене!

Отвън се дочу удивено изсумтяване, но след миг вратата се открехна и дневната светлина нахлу заедно със стареца. Едва тогава Злата се изправи и му предложи столче до масата, на която в черно котле димеше току-що сварена копривена супа.

– Гладен ли си? Да ти сипя?

– Не ща, ядох вече у дома.

– Що дириш баш в мойта къща, бре жрецо? – докачи го Злата.

Камен присви очи, но преди да стане, тя го спря.

– Стой, де! Работа си дошъл да свършим, нека чуя.

Той се поколеба, сетне извърна поглед от нея и съзря пак супата.

– Сякаш няма да ти се разсърдя, ако ми сипеш от копривката.

Тя стана и сложи малка глинена купа пред госта си, който, сякаш не знаеше как да започне, за известно време се посвети на супата и в дома на Злата се чуваше само сподавеното му сърбане.

Като свърши, отри с длан устните си, похвали супата и най-сетне изплю камъчето:

– Перун ми се яви нощеска и ми заръча при тебе да дойда.

– При мене? Белия бог се е сетил за мене? – каза учудено старицата. – Брей, за последните няколко дни таз ми е третата изненада! Чудна работа! И що друго ти рече?

– Каза ми… – старецът забоде поглед в пода и глухо добави: – Каза ми, че аз и ти трябва да сме заедно срещу голямата заплаха, що иде… И пратеник негов щял да дойде, с кавал и другар посред сватба… Да сме готови ми рече.

Баба Злата усети, че има още нещо неизречено, затова го подкани да продължи. Той я погледна.

– Ще умрем, Злато.

– Що? – изненада се старицата. – Ще умрем ли? Всеки умира, Камене, ти би трябвало най-добре да го знаеш.

– Зная го аз, ама нощеска Перун ми рече, че и двамата трябва да се жертваме подир точно двайсе и шест деня…

– Няма да ми казва той аз кога да се жертвам, не съм агне, дето чака да го заколят пред олтара!

– Не си, ама той дълго ми говори за неща, дето преди не ми е разкривал, и аз всичко виждах, и всичко разбирах, и още имам да ти разкрия. Видях що е ставало, видях и що ще го бъде, и… Стана и Дамян видях… Едно обаче ще ти река: вярвам ти и проклинам нощта, в която те изпъдих. Слушай най-важното първо. Веда не е вече такава, дето отпреди я знаеш. Друга е и на друг служи. Като нож в ръката му. Сглупила е да му се врече преди шестнайсе години и сега малко от нея е останало, а тя самата по-голяма е станала и вече не е същата. Заплаха иде голяма, нали за Мъртвешката доба от твоя календар ми рече одеве? Права си била… пък аз все не вярвах… Та тъй, скрити неща има из село, тъй ми рече Перун, да внимаваме с тях трябва и да чакаме пратеника му, той щял да носи дар и спасение, ала аз и ти трябвало да се жертваме зарад него и зарад цялото село, инак светът ще се свърши…

– Светът да се свърши не може. Един като си отиде, друг тъдява ще дойде да го замести.

– Аз го видях, Злато! – извика старецът, а брадата му се разтрепери.

Злата дълго мълча, а накрая тръгна да го разпитва. Той отговаряше на въпросите ù, а после тя – на неговите.

Зачестиха срещите им и ако в дома на баба Злата отсъстваше Камен, то Дила бе там, и обратно. Старицата гледаше да не се засичат, да не би да се усетят скритите врагове, че нещо се готви. Дила за пред хората бе болна от настинка, а Камен уж кръстът го бил наболявал.

Дните се нижеха, а мигът наближаваше.

* * *

Полека-лека обаче оплакванията на овчарите и планинските скитници от големите вълци секнаха, странният вечерен студ понамаля и хората се успокоиха. Освен Дила, никой от селото не научи за грозната смърт на Дамян и Стана, а за липсата им никой не разпитваше, защото Момчил бе обяснил, че лоша настинка ударила Петрун горе, в планината, и двамата отишли да гледат добитъка и с каквото могат да помагат на болния. Само някои се сетиха, че Бранко и той е горе, че и той може да се грижи за бащиното си стадо, ама нали го знаеха какъв е пощръклял зарад Дила, само клатеха глави, смъмряха, че е нехранимайко, и пак наостряха вниманието към предстоящото важно събитие.

Вълнуваха се хората в селото. В останалите няколко дни преди сватбата, в които баба Злата, Дила и жрецът Камен очакваха най-голямата злина да се случи, всички други с нетърпение си приготвяха най-гиздавите премени, които щяха да заменят белите или пък сивите делнични дрехи. Коли със стока спряха пред дома на Добрин и Сребра, роднини на Дила до четвърто коляно опънаха шатри край селото, другоземци заприиждаха, свирачи всякакви, тъпанджии с огромни мустаци, а един от многото обожатели на бъдещата невеста беше дошъл от далечния си край само за да зърне още веднъж невижданата ù хубост. Веселие, врява, децата се гонеха на рояци сред големите разпрегнати коли с огромните бъчви вино и пиво, където девойките от майкиния род на Добрин черпеха наред всеки, подавайки препълнените дървени чаши, и се усмихваха дяволито. Последния ден Дила едва намери начин да се види с баба Злата, защото оправданието, че е болна, вече не вършеше работа. Старицата я срещна насред мегдана и я попита нещо, дето цялото село искаше да знае:

– Златан де е, Дило? Никой не го е виждал, а хорските приказки все тъй не секват. Изчезнал бил, тъй думат.

– Право е, бабо Злато. Баща ми като го търси или хабер като му праща, все със слугата му говори. Един такъв начумерен и неразговорлив, думите с ченгел от устата му да вадиш: „Няма го – дума – ще дойде за сватбата с дарове“. За мене питал. Все тая.

Баба Злата изсумтя и я дръпна за ръкава.

– Туй, дето ще ти го река сега, не е за пред хорските уши, нито за посред сокаците приказка, ела с мене вкъщи.

Дила тръгна със знахарката, като я подпираше от едната страна, защото старата жена вече цяла седмица куцаше с десния крак и придвижването ù беше трудно. Скоро стигнаха до малкия дом и там, сред полумрака и миризливите билки, накичени по стените, Дила получи отговор на въпросите, които я измъчваха толкова време.

– Нали все разправяш, че ти мирише на чуждо тоз твоят годеник, омразният? И аз, пуста глава дърта, да не се сетя толкоз време! Кога ти разправях, па и на Камен, за змейския бой в небесата, не разумях защо се води над Гораздовия връх. Сетне ми дойде наум, че само тъй се е привиждало. Щото змейовете рат са водили, ама не над Гораздовия, ами над Кутлов връх, дето е змеевото царство, само че оная нощ Гораздовият издигаше снагата си толкоз нависоко, че бе закрил Кутловия, а аз простата, щото недовиждам, и не го разбрах. Ама снощи се сетих. И знаеш ли що сторих? Проследих дирята от нишката и знаеш ли къде води?

Дила сбърчи подозрително вежди:

– У Златановата къща?

– Точно тъй, значи и ти си го усещала! И сетне на гости му ходих – ухили се старицата и оцелелите ù зъби се мярнаха. – Похлопах на портата му нощеска и без да чакам, влязох. И там, Дило, видях твоя жених сгърчен и съскащ и го познах. Вече се беше престорил, ама не беше се още съвзел, щото утре чак е четиридесетият ден и трябва още да полежи, да почака, че онзи слуга, облещеният, има още с мляко да го пои.

– Змей? – продумаха устните на Дила, ала глас не се чу.

– Змей бил е, ама предал е той своите, ако мене питаш. Предател е станал и онази нощ са се били над змейското царство над Кутлов връх. Тогаз ще да е паднал люто ранен.

– Преди четиресе дена?! – извика Дила. – Тогаз, като беше първият вълчи вой! Кога кака Стана и бате Дамян Кривото затри!

– Да. Тогава – рече старата и за миг бръчките по лицето ù задълбаха навътре. Но след малко се сети за друго и продължи: – Отрекъл се е Златан от Змейския цар и сега всички змейове Злотан го наричат и туй име му верния образ разкрива. И не като змей хубав, ами е черен вече и на Изкривеното от Гораздов връх се е клел да слугува!

– Тези неща как си ги научила, бабо Злато?

– Снощи гости имах, след като разбрах накъде отива работата.

– Аз… усетих… сбиране не, ами сякаш натрупване някакво – рече Дила унесена.

Старата се усмихна.

– Храбро ми беше на гости с един другар негов.

– Храбро в приказките на майка ми го има – сина на змейския цар.

– Право, най-силният змей е това! И онази нощ в небето той се е борил със Злотан. И също е бил люто ранен.

– Аз го видях… – Дила не разбираше дали това, което става, е истина, но в нея имаше само спокойна увереност, че най-сетне нещата си идват на място, сякаш една друга Дила от друго време се пробуждаше от сън и ù казваше: „Видя ли! Аз казах ли ти!“.

– Добре, че те е видял, преди да глътнеш отровата на баба си Веда.

– Тя щеше да ми отнеме нишките и цветовете им, нали?

Баба Злата помълча, помълча, пък рече:

– Щеше да те направи обикновена жена от рода хорски. Също както е сторила с майка ти навремето.

Дила погледна към малкото прозорче и дълго мълча. Сетне се обърна:

– Това нещо горе в Гораздовия връх отдавна не е вече баба ми, нали? Усетих го като гадна твар изкривена, тъй както ти и Камен го наричате, ала не ще да е само това, бабо Злато. Болка има в него. Не го боли, а сякаш носи болката със себе си, за да я разпръсква. Вкопчило се е в Гораздовия връх, расте и се смалява, променя се, гризе, дълбае, сякаш иска света да събори, да нарани, да удари… Ох, как се мъчи, как се гърчи и как мрази!

– Дило!

– … Как мрази, Перуне свети, как мрази! Мен мрази първо, сетне такива като мене и тебе търси и глад го гложди, скверната му паст насищане няма…

– Дило! – пак рече старицата и този път докосна бузите на момичето с длани. Погледът ù се проясни, тя съзря баба Злата и рече:

– Едно е сигурно. Това, дето ти наричаш Изкривеното, аз го усещам като Чуждото.

– Тъй, тъй, Дило, успокой се, сили ще ти трябват за утре. Поседни сега и ме слушай. Снощи с Храбро план се наговорихме, що да сторим.

* * *

Петрун изпи последната капка мляко и се сгърчи. Вътрешностите му се свиха, болката го прониза навсякъде. От безсънието и мрака, от умората и греха, дето си носеше, му стана толкова тежко, че изплака с глас. Някъде дълбоко в себе си, той знаеше точно къде, го жегна другата болка, мъничката, и той си спомни пак чернокосата жена – извита и гола, мамеща и поразна. Устните му се сгърчиха и той пак изстена. Болката продължи, усука се, превзе го съвсем, после изведнъж, без предупреждение, секна. Той усети как някаква сила – полека-лека изпърво, после все по-настойчиво – започна да се влива в старите му вени и изпъкналите сухожилия. Кожата му се опъна, гърдите и коремът му започнаха да се стягат, а прасците му се наляха със сила и тежест. Той бавно се изправи и вдиша. После се обърна и съзря Храбро и Бранко на входа на пещерата. Приближи се, огледа си дланите, подскочи веднъж, да се увери, че е истина, сетне рече изумен:

– Пусти му гяволии змейски! Бях забравил какво е.

– Здравей, тате – рече усмихнат Бранко.

– Добра среща, сине Алтимиров – поздрави и змеят, докато с плясък събираше крилете си.

– Сполай ви и на двамата. Къде сте се намерили? – старецът се ухили. – Ще става ли рат, Храбро?

– Ще става, Петруне. А за срещата… друмищата вече са близки – и човешките, и змейските.

– Значи няма да се размине без бой, а? Да си търся пак меча тогаз – изрече Петрун и като усещаше новата сила в себе си, едва се удържаше да не рипне нагоре. После се сети за съня си и погледна сина си.

– Вест от Перун бога ти нося, тате. Съвет ти праща да издумаш всичко, що те тормози, на женски уши нечии, сам. Каза, че ще се сетиш.

– Хайде да тръгваме, че работа ни чака. И на двама ви ще разчитам утре – каза змеят.

– Утре?

– Ще ходим на сватба, тате – рече Бранко, а в очите му блеснаха мътни огньове.

* * *

В деня на сватбата в селото влезе конник. От сън или от безсъние се страхуваш повече? Човекът остави коня си и тръгна към сбралото се множество. Поляната бе разцъфтяла от цветове, гласове и музика. В единия край бяха седнали сватовете и булката, а хората в средата се надиграваха с младоженеца. Новодошлият се приближи и като го видяха гайдарите, спряха да свирят. Сватовете се смутиха, а Златан спря да играе и се приближи до госта.

– Що търсиш тъдява, Бранко?

– Дошъл съм да ти посвиря, а пък ти да поиграеш – рече той и извади кавала от торбата си.

– На тебе ли да ти играя? – подигравателно каза младоженецът.

– Не. Ще се надиграваш – тихо рече младежът и миг преди да засвири, погледна Дила.

– Та то не остана кой да се мери с мене, аз всички надиграх…

Бранко започна, а някой пристъпи зад гърба на Златан. Хората ахнаха. Беше хубавец, с ослепително бели дрехи, а на главата му светеше корона с елмаз. Младоженецът присви очи, после погледна към Гораздов връх, но прие предизвикателството.

И започна танцът.

Освен от кавала музиката се съпровождаше и от тъпан, който, за изненада на всички, биеше не друг, а Петрун.

Няма ли време? Защо винаги е късно?…

Надиграването не секна до пладне. Лека-полека всичко излезе извън познатото и навлезе в света на танца. Туптенето на тъпана постепенно се забави. Петрун, усмихнат, вдигаше и замахваше, но инструментът сякаш нарочно забавяше ритъма си. А кавалът на Бранко – обратно, засилваше и насичаше мелодията.

Туммммн!

Златан – ръценакръставдиганепремятанеподскоклеконавежданепоеманенадъхзапъхтян.

Туммммн!

Храбро – високовдигнатдесенкрактрипътивляволекоподскачанетрипътивдяснолекподскок.

Тумммн!

Запъхтяндъхътнедостигапотначелотослюнкавединиякрайнаустните.

Тумммммн!

Завъртанеподскокприклякванекракататанцуватбезкрайбезуморажеланиезаощевдиганенаръцете.

Туммн!

НаклонвлявонаклонвдяснозалитанеНе!

Тумммммн!

ЧистекстазопиянениесветътживеезарадименСъмБогСъмСъздателАзТанцувамтворяТанцътеизточниктанцътеистинатанцувамтанцувамтанцувам!!!

Тумм!

Обръщанепотумораще…

Тумммммнммн!

ПочувствайритъмаподчинисенакрасотатаВижтемеВижте!!!

Тумм!

Подскокмалкаглъткавъздух…

Туммммммммн!

Искамощеиощеенергиявпръститеисухожилиятаподскачамлексъмкато перцесвириощеискамощеибързо!!!

Тум!

Самоощемалкода…

Туммммммммммн!

Танцувайтанцувайтанцувайритъмътнавселенататуптивменогънекръвтамипламъци очитемидаймимузика…

Тум!

Подскокище…

Туммммммммммммн!

Силатасилатасилатасилатапияотмузиказадародятанца аз съм енергия без материя аз съм недостижим искам още музика…

И няма болка.

Тум!

… загубенсъмзагу…

Туммммммммммммммммн!

Тум!

Туммммммммммммммммммммммн!

… Туп.

Петрун спря.

– Аааааа! – Златан се срина на земята. Хората наскачаха възбудени, но победителят махна с ръка и викна с висок, ясен глас:

– ТииишиииНА!

Мигом всички млъкнаха. Бранко лека-полека укроти мелодията, накрая свърши и бавно отлепи кавала от устните си. Настана смут. И тишина.

– Тази сватба не бива да бъде! – извика Храбро.

Никой не посмя да се обади. Той продължи:

– Изкривеното ще бъде низвергнато, а редът ще бъде възстановен! Това е волята на Перун и на Змейския цар!

Той се обърна към победения и го назова със собственото му име:

– Злотане!

Нещо стана.

Измести се.

Хората мигнаха.

На мястото на Златан се гърчеше черна твар с белезникави криле. А Храбро свали короната си и освободи крилете си.

Хората си зашепнаха: „Змей!“.

– Стани, Злотане! – заповяда той.

А после къде? Дали…

Глух рев дойде от черното създание. Щом затихна, се чуха пронизителни думи без глас, само шум:

– Този път ще те убия!

– Не, Злотане. Сега нямаш подкрепата на Гораздовия връх.

Черният се разсмя.

– Колко си глупав, Храбро. Разбира се, че я имам.

Усмивката на принца не мръдна.

– Ти си свършен, Злотане. Предай се и ще те пощадя.

– Да се предам?! Пред тях?!! – ръката му описа кръг към смълчаните, удивени донемайкъде хора. – Пред животните?

– Те не са животни – въздъхна принцът. – И освен това… ти вече се унижи!

Злотан се сгърчи и се нагъна през пространството към Храбро.

– Ииана! – плесна с ръце една млада жена със стари, белезникави очи, обляна в светлина. Слугата на Изкривеното се сгърчи, отрязан от източника си, а нишката се изви назад и се опита да се свърже отново със Злотан, но жрецът Камен бе готов и замахна със жезъла. Нишката се заплете сама в себе си, светкавично се отдалечи и изплющя нейде върху скалите на Гораздовия връх.

– Схахна кхааа… – тъмното създание се гърчеше в прахта. Ревовете му кривяха пространството и нараняваха слуха на изуменото множество. Но не бяха заплашителни, а жално скимтене, сякаш някой губеше своята нечовешка гордост за втори път.

– Убий ме – промълви лежащият, след като спря да използва странния си език.

Тишината надвисна и никой не забеляза сбралите се черни облаци над Гораздов връх.

– Няма да те пощадя. Вече изпусна шанса си. Ето я присъдата: върни се при онези, заради които предаде своите, да те приемат според техния обичай!

– Не. Не…

– Махай се! – извика Храбро.

И демонът си тръгна като куче с подвита опашка.

* * *

Същия ден, след пладне, към Гораздов връх се запътиха седем души с уморени, но спокойни лица. А около тях се носеха светлите фигури на змейовете, слезли от облачното си кралство да се изправят срещу Изкривеното.

Нетърпение!

Няма време

Ще се…

Дали е дошъл моментът?

На прага между черната скала и истинската планина ги очакваха вълците и грозните създания със забранени, страшни имена. И събратята на Злотан.

Започва се!!!

Започна се.

Пламтящите криле се разтвориха със съскане и се врязаха в черната сгърчена стена.

Огнекрилите опитаха масирана атака, но редиците им постепенно се претопиха в настъпващата лавина от омраза и нокти,и болка!!!

Момчил се озова сам, заобграден от вълците, въоръжен само с ножа си. Омазан до лактите с кръв, той ослепя от миризмата на смърт. Виждаше как убива Дамян и Стана. Виждаше ги с изкривени черти и с козина в устата им. И те го нападаха безброй пъти, а той ги сечеше, подивял и страшен. Изведнъж редиците им се отдръпнаха и той видя насреща си… плътеник. Същият онзи, който…

Краката на Момчил спряха да му служат. Сякаш насън видя как то го достига, но не стори нищо.

Чудовището го разкъса, вълците се нахвърлиха, за да го довършат…

БОЛИ!!!

Петрун се оказа обкръжен с баба Злата зад гърба си и три светли фигури с огнени мечове. Той умело заработи със своя, но те бяха твърде много. Змейовете паднаха първи.

Петрун знаеше кога е време да чакаш и кога е дошъл мигът. Застанал бе на висока канара с гръб към Злата, която пак бе млада и смъртоносна със старинния си език и плавните си движения.

– Злато! – рече той.

– Що е?

– Спри – каза той по-тихо и се обърна към нея. Тя го загледа в очакване, докато зверовете бавно наближаваха. Бяха приключили с труповете на змейовете.

– Аз сторих грях. За да излекувам себе си от безплодие, приех Веда в постелята си преди години. Така излекувах семето си, но изгубих душата си. Предадох Белия бог, на когото съм кръстен. Не посмях да кажа на Яна. Дали щеше да ми прости? Нали челяд трябваше да имаме? Всичко напусто отива сега…

– Аз… – зеленото в очите на Злата се показа под сивите пластове – някога бях те залюбила…

Няколко мига по-късно той я прониза с острието си, после се прободе сам, преди онези да стигнат до тях.

Боли, любима… Така боли…

Камен успя да погледне към висините. Там, където Белият бог го наблюдаваше с очакване.

Той стори помирителен жест с ръка и изпрати молитва за защита на Бранко и Дила. Почти не усети, когато го достигнаха.

Усещам… не… трудно… така е трудно…

Оцелелите змейове се прегрупираха в клин и оформиха безопасен път към върха. Най-отпред бе Храбро, вкопчен в смъртен бой със Злотан, своя по-малък брат-предател.

Дила и Бранко стигнаха пред кладенеца.

То ги посрещна с взрив от болка…

Болка… болка…

болка… БОЛКА…

Бранко замахна към Изкривеното с Тихата светкавица, която му дари Белия бог, за да срази с нея заплахата. Тя полетя, запали се и……

ААААААААААААААААААААААААА!!!

* * *

Тя още е там…

То още е там…

Изкривява…

И боли…

Дила пристъпи напред и погали безжизнените черти на Бранко. Светът около нея бе пепелище. Светкавицата, освен взрива в Изкривеното, бе предизвикала и лавина от горящи камъни, които пометоха враговете. Всички твари бяха мъртви освен онова насреща ù, което тя някога бе взела за свой родител. Лицето на любимия ù бе спокойно.

– Вхървхи сси, момиче – заграчи Изкривеното, освободило цялата си плът от кладенеца. – Вече се нахраних. А ти нямаш сили. Дадох ти отрова. Кхрааааааа…

Дила сграбчи Черната нишка в съзнанието си.

И…

* * *

Той се събуди. Лъчите пронизваха завесите и заливаха него и бременната му жена с утринната си светлина. Без да знае защо, той седна и огледа стаята. Всичко си беше на мястото, но сякаш нещо съвсем мъничко се криеше в крайчеца на периферното му зрение. Погледна издутия корем на жена си и се усмихна. Видеозонът обещаваше момче. На масата стоеше електронната пишеща машина с лист в нея. Той си спомни, че трябва да бърза.

Отвън нещо забуча.

Стана от леглото. Движенията му бяха трудни, сякаш голяма част от съзнанието му бе заета да върши други, по-важни неща, вместо да улеснява двигателните му функции.

Все пак стигна до прозореца и дръпна завесите. Градът си бе там – опушен, шумен, земен…

Блоковете се разлюляха. Всичко се разтърси. Жената в леглото се размърда. Той усети, че не може да се движи. От устните му се проточи струйка кръв. После от слепоочията и от носа. Разчупи лицето му… Очите му видяха как градът отвън изчезва, а от бездната отдолу израства Гораздовият връх, с лицето на Изкривеното пред него.

– Не!

Съсредоточи се! Трябва да довършиш!

Не… не мога вече…

Той пусна…

* * *

– Мисля, че сърцето му не издържа, макар да се бори до последно. Уверявам ви, че другаде не биха сторили и половината от това, което аз и колегите ми направихме в операционната за тези дванайсет часа.

* * *

Туп-туп… туп-туп… туп-туп… туп-тумм… туп-тум-м-м-мн. Туммммн. Туммммммммммн. Тумм-мм-мм-м-м-мммммммн.

Мелодията на кавала се снижи до един последен равен и протяжен тон, който постепенно се отдалечи в собственото си ехо.

* * *

Нишката се разпадна и той се разсипа върху сивите пътища като прах в неподвижни, мъртви нюанси.

* * *

Тишината е начало.

После иде светът.

Поеми въздух и извикай!

Извикай!

Викове никога няма… Всички идват с плач.

2. Преди

Някъде сред звездния куп, според спиралната логика на времето и пространството, се намира син свят, който е Тук и Сега и който наричаме наш дом. Отвъд глухото величие на облаците, завзели кислородното синьо пространство, се очертават контурите на град – пулсиращ като сърдечния ритъм на човек, пробягал десетки километри, но неуморим и безпощаден. Високата сграда от стъкло и бетон е приютила група нетърпеливи и превъзбудени човешки същества…

– За кого да е?

– За мен. Казвам се Ели.

Пишещият е на средна възраст и едва успява да прикрива усмивката си. Светът му се струва малък, разбираем и победен. Изписва името „Ели“, подписва се, затваря книгата и я подава на усмихнатата жена. След нея идва друга и подава творението му със скована усмивка.

– За кого е? – отново пита авторът.

– За Силвия.

Той отгръща корицата и оставя автографа си точно под заглавието. Светкавица на фотоапарат блясва и за миг го пробожда изненадващо болезнено в очите. Той разтърсва глава, но след миг болката изчезва. Идва следващият. Името му е Антон. Усмивка, подпис, кратки думи, разменени набързо…

– Господин Александров, кога ще прочетем друга ваша книга? Работите ли над нещо ново?

Той се усмихва още по-широко.

Проговаря:

– Работя над нов материал, но засега е в съвсем начален стадий. Само контури, никаква насоченост на сюжета. Единствено няколко образа и композиционен фон, нищо повече. Погълнат съм от очакването на сина си. Трябва да се появи утре или вдругиден и това, че ще ставам баща, ме разконцентрира и откъсва от писането.

– А можете ли поне да разкриете тематиката? Моля ви! Съвсем бегло. Сегашната ви книга съм я чел поне пет пъти. Задавам си въпроса дали ще продължите във фантастичния жанр, или ще насочите творческите си търсения другаде.

Той е поласкан. И леко притеснен от начина, по който читателят се изразява.

– Хм. Добре. Става въпрос за роман, базиран на фантастичното в българската митология. Имам някои нахвърляни неща, казах ви, но повече не мога да издам, иначе агентът ми ще се сърди – засмива се и кимва на намръщения човек, изправен до вратата. Той се заема да спре потока посетители, и скоро в приемната става тихо и спокойно. Строгият човек се оттегля, а писателят Калоян Александров остава насаме с агента си.

– Искаш ли отпуск? Почивка? Времето няма да ти стигне – казва другият с неприкрита тревога.

– Нямам нужда от отлагане – успокоява го творецът – ще го завърша навреме. Освен ако не умра преждевременно – ехидната усмивка разсмива агента и двамата излизат през служебния изход. На път за паркинга авторът отклонява предложение за алкохолна почерпка с извинението, че отива да посети бременната си съпруга в болницата. Двамата се разделят.

– Господин Александров! – сепва го глас, докато отключва колата. Непознатият е тъмнокос, небрежно облечен, само няколко години по-млад от него.

– Да?

– Извинете ме, задето ви издебнах тук, но имах въпрос, а онова животно с намусената физиономия на вратата не ме пусна да вляза при вас.

Александров се мръщи.

– Да, зная, че си върши работата – побързва да каже младежът. – Но аз наистина трябва да зная. Сигурен съм, че няма да ви отнеме много време.

Писателят се обляга на вратата и скръства ръце.

– Добре. Слушам ви.

Непознатият се поколебава. После изглежда се престрашава и започва:

– В романа си „Фиела“ споменавате, че човек се раждал с плач, а трябвало да бъде с вик. Ако не ме лъже паметта, точните думи бяха: „самото ни идване в този свят ни разплаква. Изглежда никой не идва радостен. Никой не приветства въздуха, който завинаги ще подчини телата ни на вдишването и издишването, никой не вика от радост, че се е родил…“ – младежът млъква.

Видимо заинтригуван, Александров очаква да чуе въпроса, но човекът насреща му се отпуска уморено на съседната кола и се заглежда в земята пред себе си.

– И? – нетърпеливо пита писателят.

Младежът прави рязко движение и преди да види дулото, творецът вижда сълзите му. И рязко оформените му скули, които изпъкват заради стиснатите зъби.

– Нищо не знаеш! Нищо! Нещастен драскач! – Думите излизат бясно, сякаш му причиняват болка.

– Спокойно, приятелю – разтреперва се Калоян Александров.

– Спокойно? Спокойно?! Как може да твърдиш, че разбираш есенцията на живота в самото му начало, та да съдиш всички новородени?! Плачели били… Разбира се, че плачат. Нима не знаеш колко е трудно да извикаш?! Да изкрещиш! За какъв се мислиш? Слагаш великите си премъдрости в устите на героите си и се мислиш за творец? За… по дяволите! – Гласът му изтънява и преминава в плач. За миг той поглежда встрани с блуждаещ поглед. – Синът ми… синът ми…

– К… какво се е случило със сина ти? – писателят преглъща мъчително.

Непознатият вдига поглед и този път в очите му няма болка. Гласът му е дрезгав и равен:

– Синът ми умря при раждане. Даже не успя да изплаче.

Нещо в гърдите на Александров се обръща.

– Виждаш ли пистолета? Сега ще те убия.

Писателят отваря уста, но му е трудно да намери думите. За пръв път.

– Вярваш ли в сивите пътища и другите светове, за които пишеш? – той се приближава и грубо натиска тъмното дуло о главата му.

В трескавото очакване на фаталното, Александров не успява да изрече нито една дума, нито един звук, нито една молитва. Пръстът натиска спусъка и писателят се сгърчва…

После младежът се навежда до жертвата си и казва:

– Защо не извика? Поне да беше изплакал… Нали знаеш толкова много за хората и света?

Той обръща гръб на свлеклия се на земята писател и добавя през рамо:

– Считай, че пак си се родил. И като пуснат второ издание на „Фиела“, пренапиши тази част с раждането. Дължиш го на сина ми. А и на твоя.

Александров се изправя, едва успява да влезе в колата и да затвори вратата. Дълго време диша тежко, после завърта ключовете и излиза от паркинга, но трескавият му поглед не успява да открие странния непознат, който за няколко мига го разруши и роди наново.

Загледан в стъклата на банката, отразяващи прегорялото следобедно слънце, замислен за странната случка, за сина си, за жена си и за започнатия нов роман, той не вижда засиления камион, който минава на червено и връхлита върху неговия автомобил.

3. След

В ранното утро, малко след като слънцето се е показало, две жени, облечени в бяло, уморени от нощната смяна, пият ароматно топло кафе и говорят за странните случки през последните няколко часа. Едната споделя, че операцията, на която е асистирала, е била почти успешна, но точно в края ù масивен вътрешен кръвоизлив направил дванайсетте часа тежък труд и борба за живота на известния писател напразни. Другата разказва как синът му се е родил в мига, в който сърцето на бащата е спряло, няколко етажа по-нагоре в същата болница.

И как ù се сторило, че вместо да изплаче, детето се ококорило, огледало всички в стаята, после се втренчило в изгряващото слънце и се усмихнало. Усмихнало се! Представяте ли си?

Редактира: Калин М. Ненов

Публикации:

1. Антология „Таласъмия 2003“ – „Квазар“, 2003 г.

Хакери на генома

Георги Малинов

В началото на септември вечерите стават приятни и започват да претендират за по-ранен мрак. Морската градина на Варна е чудесно място за чакане в подобна вечер. Тълпи от всякакви хора минават покрай теб, разнообразяват светогледа ти и те настройват философски-сантиментално-романтично. Седях сам на една пейка и чаках обаждане, а откъм морето повя и се понесе аромат на водорасли, тиня и букет от с нищо несравними миризми. В настъпващия мрак морската градина започна да прилича на декор от сюрреалистичен филм.

Групи тийнейджъри, модифицирали косите си с нови клетъчни кремове, излъчваха халюциногенни сияния, които осветяваха пътеките пред тях поне на пет стъпки. Някои от тях имаха и холографски изпълнения над темето си и бяха наистина фантастична гледка виещите се над големите им кратуни сцени от древногръцкия епос. Особено модерни бяха змиите на Лаокоон – огромни смоци, преплетени в смразяващи възли, игриво украсени с луминарни светлини. Други се бяха подложили на терапия с татуиращи ретровируси, които правеха кожата им да изглежда страховита. Те ходеха почти голи и сияеха в кошмарни ултравиолетови светлини, които проникваха през подготвената от вирусите кожа и разгръщаха красиви анатомични картини. Дробчета, бъбреци, черва и далаци лъсваха в сложен, пулсиращ механизъм, държащ се само на шепа ципи и стотина метра жили. Тук-там набито лекарско око можеше да различи и по-някой зараждащ се тумор, прилепил се като дървесна гъба за някой орган. Повечето от тия юнаци щяха да развият скоротечен меланом, но хич не им пукаше. Както и на тези, които се подлагаха на генно модифициране и изграждаха допълнително инфрачервено излъчване. Удоволствието да изглеждаш свръхатрактивен в очите на другите обикновено завършваше с остра форма на левкемия.

Градината сияеше в най-различни разцветки, хвърляни от преминаващите тълпи. Общината осъществяваше сериозни икономии от спряното осветление по алеите. Сложих си очилата, с което малко понамалих ефекта от генните нанотехнологии, и зачаках. Гигапенчев явно отдавна се беше логнал, защото веднага ме нападна.

– Що се не помота още малко? – ядно каза той. – И без това връзката ми е лоша, та съвсем да я сбъгна.

– Гледам тука свят…

– Добре, че не си сложи цайсите наопаки, та и аз да видя нещо. Абе, тия варненци са светнали като метач след смяна в АЕЦ-а. Браво, браво. Я малко главата надясно… Това жена ли е? Що има рога? Ааа, вируси за растеж на костни образования. Ама красиви са, ако е жена, разбира се. Ако е мъж, можеше да си размърда малко повече фантазията.

– Толкова пари е имал – вметнах аз. Гигапенчев замълча. Беше се сетил, че ми е ядосан.

Трябваше да му върна топката.

– Казвай, стига си сумтял – подканих го. – Ще правим ли срещата?

– Ще стане – отвърна той, правейки се още на сърдит. – Двама румънци, едри търговци на рогат добитък…

Усетих нещо недоизказано в гласа му, но нищо не казах. Гигапенчев почака още малко, надявайки се да проявя поне малко интерес към информацията, но аз се направих, че чутото ми е достатъчно.

– Къде ще се срещнем? – попитах накрая. Гигапенчев не издържа.

– Всъщност те не са точно такива – тържествуващо каза той.

– Ами? – усъмних се артистично аз.

– Първо, не са румънци, а молдовци, даже не са и чисти молдовци, ами са руснаци. Единият е полуевреин. Второ, не са търговци на добитък, ами са едри земевладелци – две хиляди акра в Украйна и Молдова. И не са двама, а повече.

– Как така? – не разбрах аз.

– Ей така. Уж са двама, ама край тях се мъкнат поне още пет мутри. Не са точно хора, а модифицирани изроди от гетата. Биозомби. Сложили са им нановируси за ампутиране на чувството им за болка и неврални репитори за убързяване на импулсите. Сега е страшно модерно сред богаташите да имат такава охрана. Набиват им в мозъка стандартен интерфейс за управление и ги свързват директно към централната им охранителна система. По-скъпите модели имат каскадни репродуктивни тъкани с променен слой на клетката с нанозоми. Регенерират се по-бързо, отколкото могат да мислят. През такъв биозомб можеш да минеш с танк и пак да стане да те гони. Проблемът е, че не са много държеливи. Обикновено след няколко месеца развиват скоротечна атрофия на мускулите и некроза на костите. Текучеството е голямо.

– Да не е примка? – забезпокоих се леко.

– Не е. Страх ги е хората. И ти да имаш толкова пари, и теб ще те е страх.

– Като ги е страх, защо идват?

– Защото искат още пари.

– Ей, ако ме сгащят ченгетата, ще ти пръсна главата.

– Спокойно – провлачи Гигапенчев. – Всичко е под контрол. Срещата е уредена внимателно. В дневния бар зад хотел „Акула“ в седем часа. Тия са богати, ама са страхливи, каквито условия им кажеш, на такива ще се съгласят. Внимавай все пак какво ще искат, защото ако не го изпълним, както са страхливи, изведнъж ще станат смели и ще пуснат биозомбитата си след нас. Знаеш ли кой е най-смелият човек на света? Баровецът, като му бръкнат в джоба. В закусвалнята седни на маса до голямата витрина към улицата. Отсреща са камерите на общинската полиция, имам кодове за достъп за три часа. В ресторанта пък има камери на охраната на хотел „Акула“ – страх ги е и тях от нещо, та гледат кой какъв е и какво яде. Сигурно имат и камери в кенефа, да гледат кой какво сере…

Гигапенчев се изкиска радостно, сякаш идеята за камера в тоалетната представляваше най-интересното нещо на света. Ухото ми писна от кикота му. Намалих малко звука, натискайки с върха на езика си горен десен мъдрец.

Понякога е много прост тоя Гигапенчев, пропорционално на акъла си. Още на десет години свързваше сателитните системи в някаква сложна топологична връзка и твърдеше, че може да хване изпреварваща времето информация, на дванайсет години усука международните телефонни линии и успя да набута снимката си в топ десет на Ройтерс. Те така и не разбраха кой го е направил. На петнайсет направи първия си милион, като подмени резултатите от сеизмологичните изследвания, предназначени за една петролна компания в Сибир. Акциите ù се сринаха и той чрез фалшива фирма изкупи и после продаде контролния пакет. Докато баровците и Интерпол се усетят, успя да подари милиона на международен детски център за лечение на левкемия. След година хакна счетоводния им сървър и като разбра, че милионът е разпределен чрез далавери между няколко души от управата на центъра, прати счетоводните сметки от черната каса директно на данъчните власти и на някои специално подбрани родители, а на жената на шефа на центъра изпрати специален наръч от порно снимки с главен участник самия шеф. Гигапенчев страдаше от последствията на мутирал вирус на детски паралич и прекарваше живота си в леглото, в инвалидната количка и в мрежата. За нищо на света не искаше да се подлага на ДНК лечение и изобщо не желаеше да чуе за лекари. Казваше, че ще модифицира тялото си само и единствено ако има сигурен начин да му мутират криле, но истински, не като перушините, с които се перчат хората на модерните идиотски генетични балове на милосърдието. Прекарваше живота си в някакъв свой свят на ръба между гениалността и лудостта. На същия този ръб намерихме допирни точки и вършехме заедно някои общи дела. Те ни донесоха значителна популярност сред почитателите на свободния геном и мрежата без правила, но и насочиха вниманието на полицията към нас. Дейността ни бе обаче също на ръба между позволеното нахалство на хакера, дребните геномни прегрешения и сериозните намеси в области, за които не бяхме още достатъчно луди. Докато се движехме по този ръб, можехме да минаваме с дребни апортни вноски, наричани от простолюдието „подкупи“, и елементарни геномни услуги от рода на „магарешки пенис за една нощ“ или „изгарящи дяволски очи“. Сега имах усещането, че се набъркваме в нещо по-сериозно, защото и парите бяха сериозни. Поне така бяха обявени. А пари ни трябваха. В нашия бизнес знанията струваха пари, както и техниката за прилагането им. Китайците всяка година изкарваха нови модели на генни биореактори и постоянно променяха софтуера за сканиране на ДНК картите. Да не говорим за непрекъснато изменящите се стандарти на Майкрософт за ЗД модулаторите на растежа. „Пари трябват, пари – акъл си имаме“ – както обичаше да казва моят дядо, гледайки по цял ден идиотските псевдонаучни сериали от рода на „Как да надхитрим другите, без да нарушим закона“ или „Бъдете вещ – разобличете рекламните измами“.

– И най-важното – стресна ме Гигапенчев – те имат официален лиценз за някои неща. Трябва да им го вземем. На всяка цена.

– Какво ще искат? – попитах аз и тръгнах към хотел „Акула“, чиято хищна холографска фасада ефектно светеше в хладната вечер.

– Какво може да искат? Или данъчни чистки, или икономическа информация. Може и нещо генно…

Спрях рязко.

– Гига, с гениите не ми се забърква. Знаеш, че там бият през ръцете.

– Спокойно, говори първо, пък после ще мислим. Нали ти казах, че имат лиценз. Аз съм с теб.

Имах чувството, че гадното копеле вече е сключил договора и ме поставя пред свършен факт. Да видим.

Заведението се намираше съвсем близо до хотела. Огледах се, за да открия камерите, за които ми приказваше Гигапенчев, но нищо не видях. Вътре беше чисто и пълно с народ. Имаше сигурно хиляда души. Направо онемях.

– За какво ме натъпка тук?

– Шшшт – каза Гигапенчев. – Сядай и не приказвай, за да не те помислят за ненормален. Намести си очилата на главата и само слушай. Така е добре. Виждаш ли масата със забравения мобилен вестник на стола? Сядай там. С гръб към витрината, на външния стол. Хубаво. Поръчай си нещо и чакай, ония ще дойдат. Не се излагай обаче да поръчваш ядене и други подобни простотии, тук хората идват не за да ядат. В този бар обикновено се събират хора с мутагенни настройки за засилена стадна принадлежност. Седят един до друг и си обменят разни феромонни и тестостеронни кодове. От това изпадат в екстаз, ендорфинът им се покачва и жлезите им работят на шест. Направо са смърт за наркопласьорите. Ако продължава така, дилърите ще умрат от глад. Това е най-скъпата изгъзица в момента и била страхотно усещане. Барът е хубав, понеже се събират само богати копелета и ченгетата го пропускат. Ако някой се опита да се натресе до теб, не се шашкай, от време на време тук влизат и обикновени хора да пият по една бира с променена молекула на алкохола, както я рекламират.

Поръчах си чаша бира с променена молекула на алкохола и небрежно се заоглеждах. Имаше много хора, но беше спокойно и дори сравнително тихо. Около масите се виеха холореклами и придаваха странен вид на това, както ми се струваше, най-обикновено заведение. Пред мен се извисиха екстравагантните форми на неизвестно по пол създание, целящо да ме изкуши с реклама на някакъв невероятен програмируем гел за коса. Така и не разбрах какво щеше да направи този гел от моята перушина, защото към масата ми приближиха двама души. Огледаха ме и сякаш се заслушаха в нещо. Дали търсеха контакт с феромоните ми, или бяха хората, които чаках? И те си имаха тайни съветници като моя Гигапенчев. Явно им потвърдиха, че аз съм точно този, с когото трябва да се срещнат, и седнаха срещу мен. Кимнах им, без да подавам ръка. Телесните контакти не са желателни, ако не искаш да ти изсмучат цялата информация от електрониката, с която почти всички ходят накичени. Затова се връща древният римски жест на приветствие с повдигната с дланта напред ръка. Аве! Доколкото си спомням, и някой друг употребяваше този поздрав.

Двамата бяха като братя, еднакво високи, с тлъсти вратове и запотени чела. Единият имаше грозна черна брадавица под лявото си ухо, която неприятно се тресеше и настойчиво привличаше поглед. Най-вероятно не беше от естествен произход. Или контролен чип за управление на имплантирани бионаноси, или, което е по-вероятно, следящ сат за директна широколентова връзка. Само се чудех защо е толкова голяма.

– Ще поръчате ли нещо? – любезно попитах аз.

Двамата се спогледаха. После единият каза:

– Не. Десет минути, за да се разберем.

– Делово и експедитивно. Какво трябва да направим?

Отново последваха погледи. Междувременно се обади и Гигапенчев:

– Да, тия са. Този отляво е Корейчук, а другият трябва да е Сипайко. Внимавай, ползват специални наети ленти за обмен с насочен бял лъч. Не мога да им хвана разговорите.

Този, когото Гигапенчев нарече Корейчук, се наведе над масата, сякаш искаше да ме огледа по-отблизо.

– Имаш добри препоръки – каза той. – Дано да са верни.

Свих скромно рамене.

– Можеш ли да влезеш в клъстерна база с активна защита от обикновена станция?

„Не“ – каза Гигапенчев в ухото ми и аз стриктно повторих:

– Не.

Корейчук кимна доволно.

– Знам, че не можеш. Само питам. Слушай сега. Имаме подготвен план, в който тази база за около две минути ще остане без защита и ще има отворен червен сегмент за копиране. Мислиш ли, че ще се оправиш?

Добре знаеше, че аз не бях компютърният гений, но в случая представлявах и Гигапенчев, така, както винаги е било. Затова питаше мен, сещайки се за партньора ми. С моя, сакатия досадник бяхме шеметна двойка и това също допринасяше за името ни.

– Какъв е видът на сървъра? – попитах.

Корейчук се замисли за секунда, явно чакащ отговор от хора, които разбираха повече от него от тия неща.

– Шест оникс, закрит със случайни прекъсвания.

– Юникс – поправих го аз. – Юникс от шести клас. Няма значение. Техническите подробности явно ще ги обсъдим с някой друг. Колко е обема на клъстера?

– Неясен – почти веднага отговори Корейчук. – Но едва ли е голям. Трябва да се действа на момента.

– Как ще отворят шлюза за данни?

– В определен ден прехвърлят архиви на оптични банки. За две минути ще бъде спрян контролния сателит и ще бъде отрязано захранването. Две наносекунди преди да се включат UPS-те, ще бъде насочен син лазер в едната оптика. Две минути. Това е времето за действие.

– Кой ще насочи синия лазер? – полюбопитствах.

– Това вече не те интересува. Въпросът е можеш ли за две минути да прихванеш базата и да я пренасочиш?

Направих се, че мисля усилено. Гигапенчев редеше в ухото ми:

– Тия имат човек на това място. Това е добре. За прихващане ще я прихванем, ама веднага ще ни усетят. Проблемът е откъде ще действаме. Второ, закрити сървъри от шести клас нали се сещаш кои имат? Под милион не падай. Съгласи се, вземи им аванс като за консултация и после ще видим подробностите. Ако е някой правителствен сървър няма проблеми – само да вкарат синята нишка и сме го изяли. Тоя другият много мълчи нещо. За какво е дошъл, да свети ли? Я ги подхвани за парите, да се размърдат малко.

– Става – казах аз. – По принцип. В смисъл, ако всичко е както го казвате. Оптична нишка и спрян сателитен контрол. Може и да стане. Ако стане, един милион в свободни кредити. Ако не стане – петдесет хиляди за консултацията.

– Ти не си сайбър – каза Корейчук. – Ясно ти е, че те търсим не за това. Или не само за това. Имаш хора и можеш да дръпнеш данните, ако пуснем червения сегмент. Трябваш ни за после.

Помълча известно време и не можех да разбера дали мисли, или се консултира. Гигапенчев и той мълчеше, което не беше на добре.

– Какво искате да направя?

Корейчук наведе ниско глава, сякаш искаше да види нещо под масата.

– Можеш ли да разгърнеш биовид от фосилизирани находки? – попита той.

– Ако има достатъчно данни в тях и има генен програмист да им направи изходния код. Но с много условности.

– Ако имаш само изходния код, без находката?

– По-трудно е. Когато има находка, винаги могат да се променят схемите в картата, ако се наложи. Като няма находка, трябва да се разчита, че програмистът е направил идеална генна карта от първия път. Аз такъв случай не знам.

Корейчук пак забоде глава в масата. Другият гледаше, без да мигне. Стана ми притеснително. Аз съм приложен генжинер и изобщо не ставам за дипломат, търговец или парламентьор. Обичам да работя, но не обичам да се договарям. За съжаление, работата ми е на ръба на закона, като това, което е от светлата страна, е много, много малко. Такъв е светът.

Гигапенчев най-накрая се обади, само за да каже, че детекторът му за предсказания предрича, че от тая сделка ще падат милиони. На мен това ми прозвуча като да си имаме големи неприятности. Предпочитам клиент, който с пазарлък да даде сто-двеста хиляди, пред такъв, който ще ми изръси милион и ще ме хвърли на жаравата. Дано да не искат някое генно клониране на мъртъвци, че тогава я оплескахме. Получаваме на ден по сто, какво ти сто, по хиляда запитвания за изграждане на мъртво тяло. Само за изграждане на Христос са ме търсили стотина пъти. Предлагат милиони, имали сме случай и на половин милиард. Не става. Просто не става.

– Можеш да се пробваш – каза Корейчук.

– На какво или на кого е картата? Само да не е на човек. Не ме интересува дали е жив или мъртъв. С хора не ми се занимава. Два пъти съм бил на генен съд за нарушаване законите на църквата на Мендел. Трети път ще ме изхвърлят оттук и ще ме напълнят с нановируси за забрава и софтуер за принудително покаяние.

– Не са хора – успокои ме Корейчук с глас, в който нямаше успокоение. – Имаме лиценз за биовидове. Патент Е4 от Брюкселския генометричен институт и разрешение от Еврокомисията по свободен геном.

– Къде е тогава проблемът?

– Най-вероятно няма да имаме находки. Трябва да се кара по генна карта, свалена от Оникс сървъра.

– Юникс – пак го поправих машинално. – Ако не стане?

– Ти си най-добрият генжинер от свободните. Не работиш за големите компании, защото си съден два пъти. Те могат да те вземат и през бариерите на закона, но тогава ще получаваш малко и ще си зависим. И сега получаваш малко, но поне си свободен. Най-добрият вариант е да си свободен и да получаваш много. Плащаме по милион на изградена конструкция. Генно стабилна, със завършени структури и пълна карта на ДНК. Плюс двеста хиляди за изтегляне на данните от сървъра.

Гигапенчев подсвирна в ухото ми.

– По милион – внимателно казах. – Значи е повече от една структура? Колко са.

– Може би четири или пет. Не знам точно – отвърна Корейчук. – Може да са и повече.

– Всичките без изходна находка? Само на генна карта?

– Вероятно.

– Няма да стане. Просто не виждам как може да стане. Още след първата седмица от растежа ще имаме някакъв урод със слаби взаимодействия на структурата и ако нямаме находка, за да коригираме картата, целият труд и пари отиват на вятъра. Трябва ми годен ДНК материал.

– Това е положението – каза Корейчук. – Или действаш, или се отказваш. С находка и най-задръстеният генжинер ще се оправи. Въпросът е само с карта да се постигне нещо. Затова сме при теб, при най-добрия.

„Съгласявай се – викна Гигапенчев. – Тия са готови да дадат луди пари за някоя простотия. Най-вероятно ще е генна карта на крава, която дава сто тона мляко на ден, или ще крадат схема на супер кон.“

– Нали няма хора? – въпросът ми бе и за Гигапенчев.

„Ти да не си луд – викна пак той още преди Корейчук да ми отговори. – Кой ще ти даде един милион само за добитък. Може и да има някоя умряла кака отпреди двеста години. Като ги гледам тия двамата, приличат на некрофили, ама парите си заслужават…“

– Няма – обади се и Корейчук. – За хора си имаме друг екип, ако това те интересува. Трябва ни човек с усет към генома, с интуиция, иначе щяхме да вземем първия срещнат генжинер. Такива имаме десетки.

– И десетки сме изгонили – обади се и другият, който досега мълчеше и чието име Гигапенчев каза, но не запомних.

Доста пари бяха и може би трябваше да опитаме. Макар че без ДНК находки…

„Дай им номера на свободната сметка към кредитната линия на китайците – обади се Гигапенчев. – И им искай лента за уточняване подробности по свалянето на данните от сървъра. Аз ще се заема с него. После ти поемаш тези данни и готово.“

Чак сега до мен достигна, че всъщност трябваше да работя по откраднатите данни от сървъра. Затова нямаха находки. Щях да се мъча по крадени генни карти. Нищо нямаше да стане, нищо…

– Става – казах. – Половин милион авансово. Дайте си лентата – да ви прехвърля на моя съдружник, който ще тегли от сървъра, и да уточним кога започваме и къде.

– Когато прехвърлим данните – каза Корейчук.

– А кога ще ги прехвърлим?

– Тази нощ. Сутринта трябва да дойдете с нас, за да видите лабораторията и да се подготвите.

– Къде е тази лаборатория?

– Това не е важно – намеси се вторият. – И не е предмет на нашия договор. Утре сутринта бъдете на северното летище. Пред входа. Ще ви вземем оттам.

Мълчах и чаках моя адвайзор да се обади. Това с летището никак не ми хареса, но и нямаше как да ги поканя в моята лаборатория, а и там едва ли можех да изградя цял обект само по една гола генна карта. То щяха да са опити, настройки, нерви и безсънни нощи. За миг си представих колко биоматериал ще отиде на вятъра, и ми се прииска да се откажа.

Корейчук остави на масата стик с данни за лентата за комуникации, аз му върнах жеста с данни за сметката ни в свободни кредити в Първи варненски чайна квартал – ПВЧК, както му викахме, или за по-кратко ЧК.

– Последно уточнение – казах. – При нестабилна индикация на картата предлагам повече от три опита да не правим. Най-добре е да има находка, пък макар и фосилизирана.

– Изтеглете довечера данните – каза Корейчук. – Ако не успеете, си оставате тук и правете каквото искате.

– На сървъра ли са генните карти? – не се сдържах аз.

– Нали се разбрахме? – каза Сипайко и стана. – Ако всичко мине нормално, утре сутринта имате половин милион и ни чакаш на летището.

Дразнеше ме тоя. Държеше се сякаш избираше слуга от биотържището.

– Намерете находка – казах и също станах. – Иначе парите ви отиват на вятъра.

Сипайко се обърна, изгледа ме и вместо довиждане каза:

– Мисля, че няма смисъл да ви предупреждавам да не се опитвате да копирате данните при прехвърлянето от сървъра. Крайно ще ни е неприятно, ако това се случи.

После, ако не се лъжа, кимна и излезе. Гигапенчев веднага викна:

– Направо щях да забравя, че трябва да си ги копирам, добре, че тоя дебелият ме подсети.

Гледах след двамата търговци, които вървяха към изхода. Брадавицата под лявото ухо на Корейчук трептеше неприятно.

– Давай стика – викна Гигапенчев в ухото ми. Бе го обзела възбудата на битката и усещах как се тресеше като, както той се изразяваше, задник на дърт гей при звука на войнишка тръба.

Прокарах нокът по стика. Един път да го прочете Гига, и втори път да го изтрия. Много ми се искаше цялата работа да се окаже генно пиратство на селскостопанска основа. Хакване на добитък или нещо такова. Дезасемблиране на бройлери и побитово разлагане на прасета.

Станах и аз и се запромъквах през тълпата със засилен стаден инстинкт, съпреживяваща в момента някакъв колективен феромонен катарзис. Никой не ми обърна внимание.

Вечерта беше хладна, изпълнена с огромни холографски реклами на големите компании и дребни наносъобщения, досадни като комари и ярки като светулки, кръжащи навсякъде и ръсещи ужасните си слогани директно в ушите на хората, подобно на ситен, дребен дъждец:

„Купи Строн, купи Строн – седни като на трон!“, „Троен ретро вирус, ако искаш да си красив и в смъртта!“, „Спрей против наносъобщения – изтребва ги до бит!“.

Налитаха отвсякъде и тънките им гласчета жилеха като истински комари. Беше си нарушение на абсолютно всички закони, но никой не можеше да се справи с тях. Те и продуктите, които рекламираха, бяха извън всякакви закони и норми. Не че бяха по-лоши от така наречените официални.

Тръгнах бавно през градината към хотела, наслаждавайки се на нощна Варна и приятния морски бриз. През дърветата и храстите на места прозираше морето. Участъкът близо до брега приличаше на тъмна покривка, извезана с искрящи конци. Бяха пуснали мутирал планктон с побитово управление на клетките. С простички команди чрез насочена светлина го караха да прелива в чудати форми, картини, анимирани филмчета и текстове. Естествено всичко това само и единствено с рекламна насоченост. Морето приказно сияеше в просташки рекламни кампании. Добре, че не се бяха сетили да накарат планктона да издава и звук. Иначе беше внушително, не можеше да се отрече. Говореше се, че внасят специални китайски генни добавки и сложен софтуер, с който ще повишат разделителната способност на планктона и ще свият пикселите на възприемане. Това ще помогне да се превърне морето в гигантски екран, дълъг няколко километра. Предвиждаше се на подобно „платно“ в края на годината да се „прожектира“ премиерата на суперхита „Матрицата – отново и отново“. Зрителите щяха да ги изнесат на надуваеми трибуни тип дирижабли на няколко километра височина, за да имат поглед. Сигурно щеше да е интересно.

Прибрах се в хотела, фоайето беше пълно с веселяци от някакво конгресно сборище. Бяха здраво почерпени и под въздействието на допълнителни ефедринови наностимулати изглеждаха като анимационни герои. Един от тях, с активирана епидермална визитка на челото, от която разбрах, че е някой си Хечонек от Будапеща, се опита да ме прегърне и мигом да ме надруса с лигави сантиментални файлове за обичта му към хората и жените в частност. Няколко такта от жизнерадостен унгарски чардаш повеждаха интерфейса му. Ловко се измъкнах, без да му подавам ръка, и се изстрелях в скоростния асансьор на върха на трийсететажния хотел. Влязох в стаята, казах на лампата, че няма смисъл да се пали, и се проснах на леглото. Беше задушно. Не ми се пускаше климатика, а и не можех да отворя прозореца, защото гадните нанореклами веднага щяха да нахлуят и да започнат да цвърчат с полово недозрелите си гласчета.

Гигапенчев мълчеше вече половин час. Явно работеше. Крадене на данни от сървър шести клас не е лесна задача, дори и за човек като Гигата. Не се съмнявах, че ще се справи. Само да му пуснат оптиката и да му осигурят две минути свободна лента. Не вярвах да е някой сложен сървър. Замислих се за данните, които щяхме да свалим от него. Че Гигапенчев ще ги откопира за себе си, това беше ясно. Въпросът беше дали ще го усетят. Ако решеше да работи както трябва, нямаше да го хванат никога. Виждал съм как Гигапенчев влиза на такива места и върши такива поразии, че очаквах всеки момент да завият сирени и да закръжат военни хеликоптери над него. Техниката обаче се усложняваше, а Гигата, като всеки един достоен хакер, се уморяваше, отегчаваше и полека-лека изоставаше от трафика на нововъведенията. Но не чак толкова много, че да не се оправи с какъвто и да е сайбър проблем, стига да реши. Гигата щеше да си свърши работата, ами аз какво щях да правя? С тия неясни генни карти?

Въздъхнах, станах от леглото и включих климатика. Извадих от хладилника кутия бира и веднага ù пуснах една убийствена антиспамрекламка-програмка, за да не започне още с отварянето да ми разправя колко е:

Весела, пенлива,

хладна и неустоима.

Бира с багрите на есенно листо.

Мъжете знаели защо.

Гигапенчев написа тази антиспамрекламка-програмка, когато една сутрин пакетчето му за чай изрецитира пошла спамрекламка за уханната напитка върху осакатени стихове на Яворов, и той се задави и поля. Програмката я натика в стотина байта. Други хора не могат в толкова място да си напишат името, а той сложи нещо, което тръшна на татамито цял един клон на рекламната индустрия. Антиспамрекламка-програмката придоби небивал успех и се модифицира до такава степен, че я включиха в официалния списък на вредните за човечеството неща, редом с наркотиците, озоновата дупка и нелегалното ползване на Windows. Това не пречеше тя масово да се прилага и да носи огромни загуби на рекламната индустрия, за радост на всички, които искаха да си пият бирата, без да им се напомня, че знаят защо.

След десетина минути не издържах и потърсих Гигапенчев. Отвърна ми някакво мучене. Това означаваше, че беше захапал истински дървен молив, лигавеше го в голямата си уста, а умът му работеше на пълни обороти.

– Хайде, Гига, кажи какво става? Пусни ме да вляза.

Включих очилата на нисък режим и влязох при Гигапенчев. Стаята му бе синоним на хаоса. Дисплеи обграждаха количката и леглото му. Всичките светеха, а Гигапенчев работеше едновременно на тях, като използваше всички възможни интерфейси.

– В десет часа ще пуснат лазера в оптиката – каза той. – Засега не мога да разбера на кого е този сървър. Данните ще ги прехвърлям на тяхна машина, която е мобилна. Хитри са копелетата, трудно можеш да ги засечеш.

– Обикалят с кола наоколо ли? – попитах, като отпих от бирата.

– Я не ставай глупав – ядоса се Гига. Ядосваше се винаги, когато му задаваха глупави, според него, въпроси. – Мобилни са адресите, иначе самият комп кротко си стои в някоя стая. За мобилни адреси трябва обаче яка машина и собствен сателит. Но тия имат толкова пари, че се чудя как не са се сетили вместо да се занимават с източване на данни, просто да откраднат целия сървър, барабар с масичката за кафе.

– Сигурно не знаят къде е.

– А, не знаят. Знаят, разбира се. Иначе как ще насочат син лъч към оптиката? И аз ще разбера, ама после, сега нямам време. След десет минути започват. Имам две минути да мина през шлюзовете, да видя нивата на SFD и да залепя чистача на повторения. После започвам точенето. Ако паралелно пусна и дублиращо копиране към някой от свободните сървъри в ЧК, за които сме си платили място, обаче ще забавим обмена с две наносекунди. Ония сигурно са залепили четец на дублиранията и веднага ще разберат. Въпросът е, ако разберат, какво от това? Дали онова, което крадем, е толкова секретно според тях?

– Щом е качено на такъв сървър и така пазено…

– Е, какъв е този сървър? Никакъв. И изобщо не е пазено. Ако знаеш как се пази истинска секретна информация, и пак я крадат. Искаш ли да ти покажа секретен филм за убийството на Кенеди, свален пет минути след като сървърът е запечатан от щатски прокурор и е накичен с всички възможни защитни системи. Този тук няма почти никакви защити. След малко ще разбера чий е. Информацията ще я копирам, искам да имаш данните, преди да са ти ги дали официално. Мислиш ли, че ще искат да възстановяваш хора?

– Не. Твърдо им казах, че няма да правя такова нещо, още повече че е невъзможно. Надявам се да са някакви секретни породи животни.

Гигапенчев се затресе в хрипкав смях.

– Ще крадем кочове – кискаше се той. – Както едно време са крали расовия бик на селото. Може да е и свръхсекретна генна карта на петли ебльовци, които карат кокошките да снасят яйца с десет жълтъка.

– За сведение, кокошките отдавна не ги оплождат по тоя начин, нито овцете, нито кравите – засегнах се професионално аз.

– Да, да – спря да се киска Гигапенчев – забравих, че агнетата вече са продукт на Microsoft Lamb 3D, а телешкото се добива от зелеви листа посредством обработката им с нанохормони и компилиране на ДНК-то им до selfextract naturlish бифтек.

Докато дърдореше глупости, Гигапенчев не спираше да работи и по екраните край него с чудовищна бързина се сменяха портали, линкове и течаха водопади от съобщения, някои предупредителни, други тревожни, повечето обяснителни, а една немалка част откровено заплашителни. Повечето съобщения Гига бегло поглеждаше, а тия последните директно затваряше още щом видеше малката иконка с белезниците и кахърната брадясала физиономия над тях. На един малък дисплей вдясно, високо над главата му, течаха цифрите на обмена. Доколкото виждах, повече от половината клъстер беше източен. Имаше по-малко от минута. Това значеше, че той няма да успее да направи копие за нас, освен ако не остави някой троянски кон в сървъра, който да пренесе на гърба си в удобен момент цялата информация където му е посочено.

Ако човек гледаше отстрани как работи Гигапенчев, би се учудил как за тази елементарна работа някой идиот е в състояние да плати двеста хиляди кредита. Толкова просто и лесно изглеждаше всичко. Само аз разбирах как в момента Гига прави виртуозни фокуси, за да се измъкне от следящи програми, от паяци преследвачи, как пише в движение елементарни, но жизненоважни инструкции на ниско ниво, как следи едновременно огромен трафик на информация и е достатъчно само на едно место да сбърка и всичко не само ще пропадне, шлюзовете ще се хлопнат с трясък, сървърът ще се консервира, лентата за достъп ще се разпадне мигом, ами и начаса по вратата му ще задумкат отрядите на НСБОП – Национални служби за борба с организираното пиратство. Толкова години обаче това не се бе случвало, нямаше да се случи и сега. Понякога не си давах сметка какво всъщност може Гигапенчев и колко е навътре в нещата. Това, което правеше за неизвестните Корейчук и Сипайко, едва ли друг можеше да го направи толкова бързо, чисто и най-вече вярно, при това само за две минути. От сървър шести клас! През насочен син лъч! От миризливата си квартира нейде… Всъщност и аз не знаех къде точно живее този мой приятел. Да, малко дадоха украинците. Можехме да ги одрусаме колкото си искаме за този акт.

Изключих се за миг от Гига и отидох до тоалетната. Като се върнах, допих бирата, почудих се дали да не си отворя още една, но се отказах и пак влязох при него. Дисплеите се бяха успокоили. Само един работеше и Гига сочеше нещо по него с оптичните си пръсти. Количката му играеше под него като жива. Така, както беше разположил камерите, не го виждах добре, беше в сянка, но ми се стори унил. Брадясалото му пълно и пъпчиво лице стоеше в тъмнина.

– К’во става? – въодушевено викнах аз.

– Нищо. Не се копираха.

Изстинах. Не за нещастните пари, които губехме, а защото за пръв път откакто познавах Гигапенчев, той признаваше, че не е изпълнил поръчка.

– Каза ли им на ония?

Гигапенчев се завъртя с количката и се понесе към кухнята. Реех се след него.

– На кои да кажа? – попита той, като ровеше в хладилника за кисело мляко, любимата му храна и напитка.

– На Корейчук или на хората му, с които държиш връзка.

– Не бе – с досада махна Гигапенчев, сякаш бях наистина до него. – Тяхното го свалих. Нямаше проблеми. Нашето копие не стана. Нашето.

Въздъхнах с облекчение.

– Голяма работа. Нали утре ще ми дадат данните. Ще разбера за какво става въпрос.

– Ще ти дадат част от данните. Корейчук спомена за пет или шест генни карти. Това е една малка част от информацията. Аз теглих близо две минути по насочен син лъч. Трябва да съм изтеглил поне обем като за двеста карти. Интересно ми е да видя цялата информация.

– Не можеш ли да влезеш пак?

– Не. И знаеш ли защо? Този сървър не е подключен към мрежата. Това е остатък от някаква автономна мрежа, забутана кой знае в кои министерства. Сигурно са изключително важни данни, щом на автономна мрежа слагат Юникс шести клас. Лъчът е насочен, защото са нямали начин за директен достъп до него. Включиха го за две минути, за да успея да прехвърля данните, и после край. Ходи разбери откъде съм точил. Ако имах копие, лесно щях да се ориентирам.

– Корейчук потвърди ли прехвърлянето?

– Да, и имам потвърждение за прехвърлени половин милион кредита.

– Е – въздъхнах аз – в такъв случай утре поемам към летището. Как ще държим връзка?

Гигапенчев облиза млякото, останало по устните му, и свали оптичните пръсти. След това пусна облегалката на количката назад и шумно се протегна.

– Забрави за наетата лента и очилата – каза той. – Тия ще те претърсят още на летището и най-вероятно ще прихванат разговорите ни. Дори и да не ги разберат, защото съм ги криптирал със сложен ключ, достатъчно е да ги заглушат. Трябва да ползваме невронната връзка.

Никак не ми се понрави. Имах два имплантирани четци на импулси – един в задна черепна ямка до очния нерв и един до ушния нерв. С импулсен предавател, чието излъчване Гигапенчев прихващаше, като ползваше услугите, естествено нелегално, на глобалната система за следене GPRS, той виждаше всичко през моите очи и чуваше през ушите ми. Излъчвателят бе измислен от него, а в биочастта – създадена от мен. Имаше нисък фонов режим на излъчване, който следящите уреди бъркаха с общото електро- и биополе на тялото. Той как отличаваше едните импулси от другите бе загадка дори и за мен. Проблемите бяха два. Тези имплантирани четци повишаваха енергийната консумация на тялото, което налагаше по-често и в по-големи количества да се поддържа биореакторът вътре в мен – с други думи, трябваше да се яде повече, и бе истинско забавление да се гледа отстрани как човечец като мен, тежащ седемдесет килограма, поглъща на закуска една дузина яйца с бекон, полива ги с два литра мляко и накрая ги замазва с десет-петнайсет палачинки, обилно поляти с две-три бурканчета конфитюр.

Втория проблем беше, че след половин час такава връзка кой знае защо ми прилошаваше и трябваше да минат поне час-два, преди да може Гигапенчев пак да гледа и слуша през мен. Иначе всичко друго в този начин на комуникация бе перфектно.

– Щом трябва – съгласих се аз. – Ще я ползваме когато трябва и има нещо важно да решаваме.

– Добре – каза Гигапенчев – изключвам се, че не съм спал от два дни. Утре, като тръгнеш за летището, ще се свържем по старата лента с очилата.

– Ще търсиш ли сървъра?

– Сега не. Спи ми се. Да видим какво ще ти кажат украинците първо.

Пожелах му лека нощ и се изключих. Заработихме половин милион за две минути, ако имах късмет с тия генни карти, след няколко седмици можехме да имаме няколко милиона.

„Айде, размечта се“ – рекох си и се проснах на леглото.

Хеликоптерът беше малък и модерен. Изглеждаше като току-що направен, обвит с биомерната си самопочистваща се антивирусна паста. Пилотът се оказа младо момче с шлюз за неврална връзка с машината. Най-вероятно имаше имплантиран софтуер за управление и биопроцесори за промяна на мускулните клетки. Можеше да прави с хеликоптера каквото си поиска. Удоволствието да притежаваш такъв пилот бе по-скъпо от самата машина. Не ми бе ясно за какво е нужно в цивилна дейност да се прилагат похвати, които се срещат само при военните и полицията. Освен това не бях сигурен дали е законно.

Летяхме над Черно море на ниска височина. Корейчук и Сипайко седяха срещу мен и се пулеха с тъмните си очила. Аз пък им се пулех с моите. Нищо още не ми бяха казали. Предположих, че щом летим, значи данните от сървъра са тези, които им трябват. С Гигапенчев сутринта си казахме само няколко думи и го оставих да търси данни за сървъра, който обра през нощта.

– Къде е лабораторията? – попитах Корейчук. Той се очертаваше като по-словоохотливият от двамата.

– Близо – отвърна. – До десет минути сме там. Искам две неща – да се заемеш сериозно с работата и да прекъснеш връзката с твоя приятел.

– Наложително ли е? Той ми трябва, за да рови по мрежата, когато възникнат проблеми. Има достъп до десетки биоинститути и стотици частни генни лаборатории. Във всеки един момент може да ми даде информация, която е страшно важна. Освен това вие ще прихванете обмена. Ще ви дам лентата, по която върви, за да сте спокойни.

– Засега я изключи – каза Корейчук. – После ще видим.

Вдигнах примирено рамене и свалих очилата си. Прибрах ги в джоба и се наместих удобно. Сипайко беше обърнал лице към мен, но дали ме гледаше, или спеше, не можех да разбера. Загледах се в морето под нас и се замислих как ли ще гледат хората филми, ако цялото море го превърнат в прожекционен екран. Сигурно трябва да се отиде чак на Луната.

Когато наближихме брега, прозорците на машината се затъмниха и скриха гледката. Криеха се все едно не бяха наясно, че Гигапенчев ни следи чрез системите за наземен контрол и спътниковите мрежи. На какво ли толкова секретно място щяха да ме закарат? Изкуших се да пусна невралната връзка, но се отказах. Щеше да ми трябва по-късно. Отпуснах се назад на седалката и затворих очи.

Хеликоптерът кацна в широк вътрешен двор, обграден от високи бетонни стени. Пред тях, за да се скрие подтискащата гледка на бетона, бяха посадени мутагенни рози гиганти, стигащи до десет метра височина и с цветове колкото кофа. Пръв слезе Корейчук, след това аз и накрая се измъкна Сипайко. Пилотът безизразно надничаше през прозорчето и дъвчеше дъвка.

Корейчук ме поведе към ниската сграда до площадката за кацане. Влязохме в широк осветен коридор, който веднага ми замириса на генна лаборатория. Включих невралната връзка с Гигапенчев чрез едно просто почесване по тила. Той леко писна, за да ме уведоми, че връзката е добра.

Отстрани по коридора имаше няколко врати, които следваха с досадната точност на затворнически килии. После разбрах, че това са стаи за спане. Влязохме във врата в дъното на коридора. Широка, прохладна стая с куп дисплеи и системи за връзка. В единия ù край се виждаха прозрачните стени на биолабораторията. Двама души станаха да ни посрещнат и да ни поздравят.

Корейчук не си направи труда да отговори на поздрава им, а направо ни представи.

– Това е Гених – посочи той слаб мъж с ужасно черна брада. Толкова черна, че имах чувството, че ако я пипна, ще се изцапам. – Ще ти помага в геномната карта и в биоизграждането. Това е Павел Немет. Трябва да ти осигури софтуерния гръб и да прави поправките по картата. Най-добрият специалист по морфиране с ЗД Био Студио.

Кимнах към тях и стиснах ръцете им. Чаках Корейчук да каже още нещо. Той се почеса по главата. В тоя миг Гигапенчев изчурулика нейде в мозъка ми.

„Тоя брадатия е Гених от Петербургския генометричен институт. В момента се води в отпуска за половин година. Има дванайсет патента, които му носят по два милиона на година. В момента чета части от жълтата преса, която го натопи преди пет години, че е откраднал патентите си от свой колега. Нищо чудно, щом тук нищо не е направил и търсят нас, дето нямаме пукнат патент, а само десетина висящи дела срещу неизвестен извършител. За другия, Немет, засега нямам данни. В смисъл че открих кой е, но с нищо не е блестял и не е заслужил вниманието на жълтите сайтове.“

Корейчук се приближи до мен и каза:

– Тук, в лабораторията, може да поддържаш връзка с твоя човек, но само тук. Дай ми честотната лента. Всичко ще се записва. Всяко откритие, направено в тази лаборатория, всеки продукт, създаден в нея, остава само и единствено наша собственост. Искам да сме наясно и държа да сключим ненарушим извънсвидетелски договор.

Нямах нищо против и пуснах електронната си самоличност върху предварително приготвен договор за служба, директно свързан към големия нотариат, отговарящ за Източна Европа, Украйна и Русия. След това му дадох лентата, на която щяхме да си говорим с Гига, и с облекчение изключих невралния канал. Беше започнала да ме боли главата.

– Можеш да започнеш веднага – каза Корейчук. – В смисъл да се запознаеш с проекта. Разгледайте картата с Гених и решете как да започнете. Колкото по-бързо станат нещата, толкова по-добре. И по-рано ще си получите парите.

Кимнах и погледнах Гених. Имах чувството, че брадата му сияе. Той протегна ръка и посочи едно бюро с два холограмни дисплея. Сложих очилата на челото си и включих връзката с Гигапенчев. Той доволно изхъмка, като видя помещението. Изчаках дали Корейчук ще каже нещо, и се запътих към дисплеите.

На единия от тях вече се въртеше тримерна генна карта и пръчковидна структура на ДНК. Немет стоеше зад него и ловко превърташе спиралите с фини лазерни таблети. Седнах пред дисплея. Гигапенчев веднага се обади: „Защо точно с тази карта се започва?“.

– Защо точно с тази карта? – обърнах се към Корейчук.

– Така решихме – отговори той и прекъсна всякаква възможност за дискусия по този въпрос, още повече че не знаех дали има и други карти.

Загледах се внимателно. Така, както беше съставена генната карта и от спиралата на ДНК реших, че все пак не става въпрос за човешко същество. Нуклеидите вървяха с нормално разположение, два отгоре, три отдясно. Аминокиселините също изглеждаха нормално навързани с, поне на пръв поглед, увеличени лизин и тирозин. Синтезът на полипептидната връзка започваше с метионин и валин, и имаше серин за прекъсване. Структурата на ДНК вървеше плавно, но на места имаше големи празни участъци, които компютърът изкуствено беше запълнил по статистически данни. От опит знаех, че няма открит алгоритъм, който с достатъчна степен на надеждност да генерира липсващи части от генна верига. Гених тихо се изкашля и посочи тази част от тримерния образ на ДНК.

– Вчера след получаването на данните си позволихме тази надстройка. Базовата верига на нуклеотидите дават общо взето тази възможност за изграждане на празните места. В крайна сметка молекулата на белтъка не може да има различна последователност на аминокиселините.

Гледах картата и усещах, че Гених хем е прав, хем има нещо особено в тази структура.

Гигапенчев се обади: „Питай шефа тази карта на какво същество е все пак“.

Обърнах се към Корейчук. Той сви чело. Явно следяха обмена ни с Гигапенчев съвсем отблизо.

– На кого или по-точно на какво е тази карта? – попитах все пак.

Корейчук зашава неспокойно.

– Общо взето не е ясно. Искаме да го построиш. Да кажем, че става въпрос за отдавна изчезнало животно.

„Да не е еднорог?“ – попита Гигапенчев и Корейчук веднага отговори.

– Не е. Нали за това ви се плаща. Да разберете какво е, и да го построите.

Кимнах и пак загледах картата.

– Да започнем със синтеза на белтъка – предложи Гених. – Днес направих програмата и изчисленията за подредбата на ДНК и графика за първото делене на клетката.

Погледнах го с уважение. За да се свърши тази работа, понякога са нужни цели екипи от биопрограмисти и седмици работа, а той направил програмата и графика за една сутрин, ей така набързо, между закуската и обяда. Явно неслучайно има дванайсет патента.

Моето предимство или по-точно разлика в начина на работа бе в това, че аз виждах структурите на ДНК, както художник – картина. Просто усещах къде светлосянката е пресилена, къде перспективата е изкривена и къде е засилено червеното повече от необходимото. Често пъти не можех да си обясня защо е така, но знаех, че съм прав.

– Можеш ли да оцветиш структурата? – попитах Павел.

Той учудено кимна.

– Как?

– Урацила в зелено, цитозина в жълто – започнах аз – дай малко синьо на аденина, а гуанина остави във виолетово.

Павел сръчно бъркаше с оптичните си пръсти в палитрата и скоро генната карта и спиралата на ДНК придобиха твърде приятен вид.

– Не, остави глутаминовата киселина в бледорозово, не толкова, защото почва да се слива с лизина. Намали черното на фона… Вдигни яркостта на сивото… Точно така, нека това остане за край на веригата.

Присвих очи, отдръпнах се назад и загледах творението си. Гених ме гледаше с недоумение и дори с уплах. Цветовете вървяха добре, преливаха и се сливаха един с друг. Всичко изглеждаше монолитно и синхронизирано като цветовете на дъгата. Нещо обаче ме подразни, нещо от цветовете във веригата не си подхождаше, не вървеше както трябва. Отстъпих още крачка назад и помолих Павел да завърти холограмата. Стоп! Точно така – структурата, изградена от компютъра, не си подхождаше цветово. Приближих се и тикнах пръст в този участък. „Крив ли е?“ – пръв ме разбра Гигапенчев.

– Какво има тук? – приближи се и Гених.

– Не знам. Според мен подредбата не е така.

– Няма особени вариации. Ако смениш последователността на нуклеотидите, ще нарушиш РНК, а оттам и веригата на аминокиселините. Ще се получи някаква безсмислица.

– Не, така не върви. Я смени, моля ти се, реда – помолих Павел и сръчният програмист мигом се зае за работа.

Новата молекула бе странна и откъм логиката си на подредба, и в цветово отношение. Гених шумно възрази. Корейчук мълчаливо гледаше, скрит зад очилата си, а Гигапенчев от време на време правеше неуместни забележки.

– Абсурд – викаше Гених – това е като да забъркаш кал и да чакаш да стане от нея човек.

„Такъв прецедент вече има“ – обади се Гигапенчев.

– Прав си – съгласих се аз – така не е добре. Жълтото много избива и прави картината леко лигава. Павел, намали глутина в трета верига. Остави синьото, но вдигни контраста на небесносиньото, малко е, увеличи го… Какво като вдигаш фенилаланина?

Гених беше бесен и гледаше очаквателно Корейчук. Той беше традиционалист и моите методи никак не му харесваха. Корейчук мълчеше, гледаше нанякъде през черните си очила и слушаше какво си говорим с Гигапенчев. Щом мълчеше, значи одобряваше това, което правех. А и какво ли друго му оставаше, след като бе хвърлил толкова пари? Интересно колко ли е платил на Гених?

Продължих да рисувам по генната карта и неизвестната ДНК. Беше ме обхванала някаква треска, някакво лудо състояние, което ме обладаваше винаги, когато творях, защото за мен изграждането на ДНК беше творчество, изкуство и луд танц на чувствата. Може би и наука имаше, но в крайна сметка и тя е изкуство. Вихрех се и усещах как пред очите ни, от една полуясна генна карта, от една неразкодирана докрай ДНК, израства моделът, от който може да се направи биомоделирането. Цветовете се въртяха на екрана и в главата ми. Всичко бе цвят. Светът бе цвят…

Сепна ме Гигапенчев, който беше включил системата за предупреждение и изкарването ми от транс.

– Хайде, Господи – викаше той – сътвори достатъчно, можеш малко да си починеш.

Огледах се. Гених стоеше до Корейчук и ме гледаше с недоумение. Докато творях, обичах да пея, но пеех лошо. Толкова лошо, че обикновено хората край мен се стъписваха. Гигапенчев веднъж ми предложи да ми имплантира нанослух и да ми инсталира най-върховния софтуер, който ще ме превърнел в един Карузо, в един Фреди Меркюри…

Павел изучаваше новата спирала на ДНК с любопитство. Една феерия от цветове.

– Това е най-голямата глупост, която съм виждал – отбеляза Гених, явно обръщайки се към Корейчук.

Той изобщо не го погледна, а само тихо каза:

– Правиш това, което той ти каже, и ако още един път чуя да се противиш, директно си заминаваш.

Гених покорно наведе глава и дойде при мен.

– Какво ще правим? – попита миролюбиво той.

– Ако имаме късмет, от тази генна карта може да направим реален обект.

– Ако нямаме?

– Ще пробваме пак.

През следващите дни работихме по двайсет часа на ден. Не знаех какво иска да му построим Корейчук, но вече не ме и интересуваше. Сравнявахме последователността на гените в ДНК, вадехме статистика на съвпаденията. Понеже Корейчук имаше лиценз Е4 за изграждане на биовид, свободно ползвахме Европейската база данни на генома. Гигапенчев също беше ентусиазиран. Той пък ровеше в GenBank, естествено нелегално, и ми пращаше сравнителните честоти на повторенията. Засега не беше попаднал на нищо подобно, на нищо, което поне малко да прилича на това, което изграждахме. Павел се бе сраснал с 3D Био Студио и почти не се хранеше. Няколко пъти променях структурата на ДНК или по-точно цветовата ù окраска. Първите резултати бяха плачевни и хвърлихме купища биомаса, но полека-лека нещата тръгнаха добре и вече усещах, че ще се справя. Най-вероятно Корейчук беше откраднал някакво фантасмагорично същество и искаше да му го направя. Причината Гених да не е достатъчен за тази операция бе, че генната карта не бе пълна. В такъв случай трябва усет, трябва вдъхновение, трябва творчество. Трябва докосването на Бога.

Можехме да се опитаме да моделираме съществото, но подредбата на три милиарда нуклеотидни чифта щяха да глътнат изчислителните ресурси на половин Европа. Не че Гигапенчев нямаше да ги задели, ако го помолех, но тогава сигурно щяха да ни взривят със сателитни лазери. Дали пък Гигапенчев не ги управлява и тях?

– Какво мислиш, че твориш все пак? – попита ме един ден той по нормалната връзка. Другата не я бяхме ползвали, откакто бях пристигнал.

– Някакво същество. Важното е, че не е човек. Освен това имат лиценз. Знаеш колко подобни проекти сме имали. Утре зареждаме биореактора и до две седмици Корейчук си получава рожбата, а ние парите.

– Нямаш ли поне някаква догадка?

Имам, естествено. Като цяло подредбата е странна. Четирсет и седем хромозоми, странно разположение на чифтовете в тях. Хромозома 19 вместо 60 милиона чифта бази, което е около два процента от генома, има много повече, но не знам защо. Подобна е ситуацията и с другите хромозоми. Чак до четирсет и седмата.

– Човек има четирсет и шест – подсказа Гигапенчев.

– Знам, и точно затова ти казвам, че не е човек. Една хромозома в повече е достатъчна. Макар че има дървета също с четирсет и шест хромозоми.

Гигапенчев нищо не каза. Оставих го и се заех с програмирането на биореактора. Това бе рутинна работа и Павел и Гених прекрасно се справяха с нея. Усещах, че този път щеше да се получи. Гигапенчев пак се обади:

– Лягам да спя – каза той. – Не ме търси тази нощ.

– Добре – отвърнах. Свалих очилата и пак се заех с биопрограмата. В следващия миг се усетих, че това бе знак от Гигапенчев да се включим по невралния канал. Имаше да ми казва нещо, което Корейчук, или който там ни подслушваше, не трябваше да знае. Оставих Павел и Гених да работят, седнах в другия край на лабораторията, сипах си чаша кафе и уморено се почесах по тила. Гигапенчев веднага се включи.

– Тая работа започна нещо леко да ме тревожи – каза той нейде в главата ми, но аз нямаше как да му отговоря, без Корейчук да ни чуе. – В олелията по сътворението бях забравил да проверя сървъра. Днес го направих. Знаеш ли какъв е?

Естествено, че не знаех, но явно Гигапенчев питаше ей така от драматизъм, вместо направо да ми каже за какво става дума.

– Сървърът е голямата база архиви на военните, а прехвърляха данни от извънмрежов архивен сървър от стара структура. Толкова стара, че няма как да се добереш до него през мрежата. Той просто не е в стандарта ù. Корейчук и хората му са знаели за това прехвърляне на данни към оптичните банки и са подкупили някой да пусне син лъч и да следи сателита. Като знам на нас колко пари ни дава, представям си пък там колко се е изръсил. Не знам каква информация е имало на стария сървър, това би ни помогнало да разберем какво ще сътвориш. И това всъщност ме тревожи. Опитах се да се вмъкна в Юникса, от който теглихме, но без насочен лъч не става. Ще пробвам пак, защото нещо ме тревожи в цялата работа. Дали да не успокоиш топката, докато събера малко информация? Забави с ден-два сътворението.

Оставих кафето недопито и изключих невралната връзка. Ама и тоя Гигапенчев е един параноик. Допреди седмица бе готов на всякакви сделки заради парите, а сега да съм забавел сътворението…

Биореакторът в лабораторията бе великолепен. Не бях работил на, нито виждал такова чудо. След третия или четвъртия опит стабилизирахме ДНК-то и пуснахме реактора. Павел се беше надвесил над него като някой древен алхимик над колба с хомункулус. Деленето на клетките се стабилизира и сътворението започна да тече в нормалните си рамки. Сътворение на същество, създадено само по непълна генетична карта, с непонятна подредба на двойките бази и с четирсет и седем хромозоми. След първата седмица компютърът с голяма степен на вероятност щеше да покаже резултата и ако нямаше промени, можеше да ускорим процеса.

Гигапенчев беше станал мълчалив. Почти не коментираше работата, а това, което исках от него, изпълняваше стриктно, но сякаш с нарочно подчертано несъгласие. От безсъние бях си образувал сенки под очите, а брадата ми вече бе достигнала прилични размери. Биореакторът работеше и сътворяваше моето творение. Пълни глупости. Отдавна не се вземах на сериозно с това сътворение. И без това хаосът в света бе ужасен.

Подобно на микрокомпютрите миналия век и въздигането в гений на Бил Гейтс, така и сега един недоучил биолог и един пъпчив компютърен вундеркинд се сетиха, че в биологията, подобно навремето в кибернетиката, отдавна е създадена достатъчно голяма база от открития и технологии, и че е време от тайнствена наука тя да се превърне в масова занимавка. Както компютрите. И създадоха първия домашен биореактор с части, закупени в първия магазин за електроника и биосуровини, които се подмятаха под път и над път. Нарекоха го „Адам“ и пощуриха света само за няколко месеца. Станаха милиардери по-бързо, отколкото компютрите им можеха да смятат, и хвърлиха църквата в ужас. Сега, като си помисля, си беше нормално да стане така. Не можеше толкова открития в биологията да останат извън сферата на пазара и масовия потребител. И се започна едно сътворение…

На петия ден, ако се вярваше на изображението на холодисплея, съществото, което се раждаше в биореактора, щеше да е антропоморфно с ръст около един и седемдесет и тежина петдесет килограма. Кой знае защо, не ми стана приятно от тази новина, а Гигапенчев побърза да каже, че се изключва и да не го безпокоя. Веднага се почесах по тила.

– Нищо не мога да разбера – каза той. – Изобщо не мога да се докопам нито до единия сървър, нито до другия. Базата архиви на военните е здраво кодирана и няма шанс да се вмъкна просто така за един ден. Другия сървър нито знам къде се намира, нито е включен в мрежата, за да го хакна. А и туй, което се пече в реактора, никак не ми харесва. В момента гледам досиетата на копелетата, дето работят в сградата, също и техниците по поддръжката. Трябват ми само няколко минути, за да си изясня какво става. Слушай – завърши той – бъди нащрек.

Никога досега Гигапенчев не е бил толкова предпазлив, толкова несигурен и, усещам го по гласа му, толкова неспокоен. Това бе лошо, защото Гигапенчев имаше усет, както той го наричаше, детектор за предсказания, и този негов детектор досега винаги е бил безпогрешен.

Изключих се, преди да ме е зацепила глава, и се прибрах в стаята си да се наспя. Почти бях приключил с моята работа, оттук нататък всеки един добър генжинер като Гених можеше да се оправи. Трябваше все пак да изчакам крайния резултат, а и Корейчук не показваше признаци, че иска да ми плати милиона и да ме изгони. Разхождаше се по цял ден около реактора, блещеше се с черните си очила и поклащаше черната си брадавица, кой знае и тя с какво пълна и как сътворена. Затворих очи. Не бях спал три нощи и ако не взимах наностимуланти, досега да бях умрял. Защо ли Корейчук извика мен за тая работа? Като си мисля сега, и Гених щеше да се справи. Малко бавно, с малко повече брак, но рано или късно щеше да стигне до резултата. Може би му трябваше все пак рано, а не късно. Мислите ми заплуваха в неясната мъгла на умората. През тази мъгла усещах как Гигапенчев настойчиво почуква нейде в главата ми, искайки връзка, но аз нямах вече нито сили, нито желание да говоря. Какво ли създание щеше да се получи…? Дали можех да го сънувам…?

Когато се събудих, мъглата от умората все още лепнеше по мен. Надигнах се зашеметен от леглото. Колко ли бях спал? Трябваше ми кафе със стимуланти. Гигапенчев тиктакаше в мозъка ми. С досада се почесах по тила.

– Ти ненормален ли си? – викна той, без дори едно „добро утро“ да каже. – Знаеш ли колко спа? Знаеш ли какво става?

– Не – отвърнах кратко и искрено. Не ми пукаше дали някой ни подслушваше.

– Слушай, копеле – занарежда той. – Спа трийсет часа. Оня, с мазния врат, Корейчук, нарочно те остави да се наспиш.

– И добре е направил.

– Добре ли? Днес е седмият ден от началото. Трябва да е завършен цикълът и да има готов продукт в реактора.

Седнах на леглото озадачен. Така беше. Защо Корейчук не бе ме събудил?

– Има и още нещо – продължи Гигапенчев. – Може и да успея да хакна сървъра. Оня стария, от който прехвърляха данните на оптични банки в архива. Намерих един човек, който ще го пусне за десет минути и ще му подаде син лазер към порта. Едва го намерих. Но има голям проблем. Връзката затихва. В тая лаборатория става нещо странно. Всички спътници са отклонени от района и над сградата е пуснат нанощит. Още не се е завил напълно, но след малко излизаме от обхват. Кой може да отклони спътници и да пусне нанощит? Мислиш ли, че тоя кравар Корейчук има такава власт? Тук опира не до пари, а до власт. Всички спътници на ниска орбита, от които взимах снимки на района, са блокирани. Мрежовите, метеосателитите, учебните. Всички. Дори и шпионските, поне тези, които мога да хакна, а те не са никак малко. Някой систематично и целенасочено отмества погледа на света от това място. Отрязан е и достъпът до мрежата, до наносървърите и евробазите. Не мога да разбера как при това положение си комуникират. Последната снимка, която видях, е куп хеликоптери, които накацаха като мухи на лайно в двора на лабораторията. Сградата се изолира, генжинере, и се изолира така, както само едни хора в света могат да го направят. Военните. Кой иначе има власт да отклони спътниците? Да прекъсне мрежовите обмени, да пусне нанощит? Но защо? След час-два ще имам информация от стария сървър, но не знам дали ще мога да се свържа с теб и дали изобщо ще ти е полезна. Подозирам сериозна параноична дейност. Това са само руснаците, но могат ли да покрият района, без да са се договорили с американците? Тия са се разбрали и с американските, и с европейските сателитни служби, с китайските шпионски сателити и израелските наномухи. Имам малък шанс, чрез отражателния канал на линията за свръзка с централна Азия, да хвана някакво покритие. Тази линия няма как да я отклонят, защото губят трафика, освен това спътникът, който я носи, покрива този район само за десетина минути. За нанощита имам една антиспам-програмка. Така че бъди готов нейде към десет да се свържем. Сега е осем.

Гласът на Гигапенчев стана далечен и кънтящ. Заедно с това закънтя и главата ми. Последното, което каза преди да изчезне, бе едно далечно: „Пази се…“.

Дали пък не продължавах да сънувам? Какви ми ги наприказва за спътници, военни и нанозащити?

Станах, измих се и изпих едно кафе с всички възможни наностимуланти, които машината предлагаше. Трябваше да изслушам няколко спам-рекламки, но не ми се занимаваше да ги „изтребвам до бит“. Гигапенчев ме разтревожи не на шега. Сложих си очилата и ги включих. Ни повей, ни дъх. Пригладих косата си, огледах критично пред огледалото брадясалото си и подпухнало лице и си казах, че след като се махна оттук с милиона в джоба, когато се махна, ако се махна, ще си направя една дълга ваканция, обогатена с ежедневни наноимплант масажи.

Отворих вратата, излязох в коридора и тръгнах към лабораторията. Пред вратата ù стояха двама типове в костюми и мрачно гледаха. Съвсем се притесних. Като ги наближих, те се размърдаха и казаха нещо в имплантираните си обменници. Отвътре се показа Корейчук. И той беше в костюм, пак с черните си очила и пищната брадавица. Огледа ме, както ми се стори, с подозрение, и отвори вратата.

– Влизай – каза той.

– Какво става? – попитах го, кой знае защо, с половин уста.

– Нищо особено. Обикновени мерки за сигурност. Не ми се иска някой да ни открадне продукта, преди да съм го регистрирал. Всъщност той май е почти готов. Виж последните данни и кажи дали има нещо смущаващо. Гених заяви, че всичко е наред, но аз му нямам много вяра.

Влязохме в лабораторията и се слисах. Вътре беше пълно с народ. Някакви дебели мъже бяха насядали около масата за почивка и гледаха кисело. Бяха натруфени с модерни костюми с имплантирани биовръзки за защита и нанощитове против недопустими пипания, сиреч посегателства с цел нанасяне на телесни повреди. Като знаех колко струва един такъв костюм, се сетих, че тия не са случайни. Корейчук ме побутна към ъгъла с холодисплеите, където се виеха разноцветните спирали на ДНК. Пред биореактора няколко души работници монтираха някаква стена. Катереха се по тавана, оплетени в сложни системи за биозидария и белтъчно слепване на конструкции.

– Това пък какво е? – смаях се аз.

– Добре е биореакторът да е отделен. Изграждаме стена от прозрачна стомана. Непробиваема, с тройна защита против вируси и всичко останало, включително до пряк ракетен обстрел. Това за всеки случай. Виж първо данните.

Огледах се. Стената се издигаше със смайваща бързина. Гених и Павел липсваха, но до хората с нанокостюмите забелязах и няколко военни, и те с дрехи, накичени с всякакви достижения на био- и нанотехнологиите. Всички си бяха имплантирали волева брадичка тип „армейска“ и права, леко посивяла четина вместо коса, модел „щатски генерал от времето на Студената война“. До един бяха с очила, естествено. Какви връзки поддържаха, щом районът бе изваден от световния обмен, както ме увери Гигапенчев, не ми стана ясно. Затова пък ми ставаше все по-притеснено. Погледнах дисплеите. Данните в тях изглеждаха нормално. Всички девиации в растежа на клетките бяха в нормалните проценти и не се забелязваха мутагенни промени. Всъщност растежът бе свършил. Умирах от желание да погледна на дисплея крайния продукт, но предпочитах да направя това направо през стъклото на реактора.

– Всичко е наред – казах, за да успокоя Корейчук. – Трябва да видя реактора.

Усетих някаква моментно колебание в него. За миг наклони глава настрани, сякаш за да чуе нещо, и после кимна. Промъкнахме се покрай стената, която вече отделяше биореактора от останалата част на лабораторията, и застанахме до камерата. Пред нея стояха двама, досущ като ония пред вратата на лабораторията. Сто на сто бяха клонинги. Те са забранени, за тях не се издава лиценз и те съдят веднага, ако те хванат да клонираш. Естествено, всичко това не се отнася за военните. Корейчук им каза нещо и те отстъпиха назад. Прав беше Гигапенчев, никакъв фермер не е този Корейчук, нито Сипайко. Не са и прости търговци на биовидове. Като го гледам сега, не ми прилича и на скучаещ милиардер с хоби биосътворения. Кой знае в каква какофония се бях набутал. Пристъпих към биореактора, мимоходом хвърлих едно око на холодисплеите, за да се убедя, че всичко е нормално, и се надвесих над прозрачния капак, под който трябваше да е готовият продукт на моя синтез.

Често се случва човек да погледне нещо, но да го „види“ доста по-късно. Да осъзнае видяното след известно време, понякога дори и след часове, дни, дори години. Така и аз – погледнах съдържанието на биореактора, но сякаш не успях да го „видя“. Просто констатирах стандартни показатели. Антропоморфно същество, както бе предвидил компютърът, около метър и седемдесет, с нормални пропорционални крайници, с естествен цвят на кожата, с добре развити първични полови…

Поех дълбоко въздух, защото най-сетне видяното достигна до ума ми. В биореактора, освободена от стоте хиляди имплантни игли, изпъната в целия си ръст от около един и седемдесет, с фини крайници, чиста, бяла кожа с лек тен от кварцовите облъчвания, със затворени очи и дълга черна коса, простираща се като воал (или саван?) край тялото, лежеше жена. Но не, не просто жена, а най-красивото, най-прелестно, най-зашеметяващо и спиращо дъха и всички жизнени функции същество. Жена, която, сигурен бях, не биха могли да създадат и в най-могъщите институти за красота и модерна биопластика. Жена, каквато нито бях виждал в моя нещастен живот, нито някога съм мислил, че може да съществува, нито изобщо съм си мечтал за подобно създание. Краката ми омекнаха и усетих как някаква вихрушка от непонятни и неподлежащи на описание с познатите генни, био- и нанотехнологии чувства се изви в мен и ме повдигна на десет сантиметра от земята. Какво беше това? Какво бях създал? И за мен ли я бях създал тази богиня, тази дива, тази концентрирана красота и изящество? Аз бях нищо в сравнение с нея, сламка, комар и наномуха. Заслужавах ли изобщо да мисля за нея, да я обсъждам и да се наричам неин творец? Обзе ме сладка слабост и премала и не можех да откъсна поглед от лицето ù, от устните ù, от тялото ù…

Корейчук се пресегна и включи затъмнителите.

– Видя ли сега защо трябва да изграждаме стена? – каза той.

– Това е най-прекрасното нещо, което може да се създаде. Богинята на любовта ли е това? Афродита ли създадохме?

– Глупости – каза Корейчук и по тона му веднага разбрах, че се е натъпкал с гей-импланти и нанософтуер за обратно мислене. Как иначе нормален човек можеше да говори така в присъствието на богинята? – Иди при дисплеите и виж резултатите от последните кръвни анализи. Не говори, не коментирай и не се прави на интересен. Искам да са готови ретровируси за манипулация и контролиране. Направи модел на биохимично въздействие върху обекта и подготви тестовете за комуникация и адаптивност. Ако всичко мине нормално, утре ще си заминеш. Други ще продължат нататък.

Без да притежавам усета на Гигапенчев, разбрах, че никъде няма да ме пуснат и никъде няма да замина, че тия хора с черни очила и свръхскъпи костюми не обичат да пускат никого и никакво утре няма да има. Всъщност това в момента слабо ме интересуваше. Важното бе, че бях близо до нея. Устните ми бяха пресъхнали, а сърцето прескачаше. Влюбен ли бях? В едно изкуствено биотворение с четирсет и седем хромозоми и странни подредби на базите, създадено по непълна генна карта от нелегален генжинер в съмнителна биолаборатория? Къде си, Гигапенчев, да ме видиш и да се посмееш? Къде си, приятелю, да ти покажа най-красивото същество на света?

Корейчук почти ме избута зад преградата от прозрачна стомана и като ми просъска нещо, ме накара да седна зад дисплея. Край мен някакви момчета усърдно разучаваха данните от компютрите. Ония със скъпите костюми бяха излезли и сега само няколко биозомбита стояха до вратите. Корейчук също излезе. Гених и Павел не се виждаха. Работниците довършиха стената и също се изнизаха. Усетих се, че нищо не правя, а само следя и тъпо наблюдавам наоколо. Дали имаше начин да я видя пак? Станах и тръгнах към барчето в края на залата. Трябваше ми кафе, чай или каквото и да е друго ободряващо. Мутрите изобщо не ми обърнаха внимание. Налях си пълна чаша кафе, бъкано с кой знае какви промени в молекулата, и бавно отпих.

Точно в този момент Гигапенчев почука в главата ми. Свързало се е копелето нещастно. Успяло е въпреки всички нанощитове и сателитно затъмнение. Никога досега не съм се чесал по тила с такова удоволствие.

– Ей – викна жизнерадостно той – жив ли си? Сядай някъде да не паднеш, защото ще ти разказвам страхотни неща. Имаме около двайсет минути, до половин час. Я, какво са направили тия?

Явно беше видял стената и хората, щъкащи из лабораторията. Станах и заради него се поразходих наоколо с чаша кафе.

– Браво – похвали ги той. – Бързо действат момчетата. Ти видя ли творението?

Бавно затворих двете очи, нашият утвърдителен знак. Чудех се дали ако му отговорех направо, някой щеше да ми обърне внимание.

– И какво е? Хайде кажи де!

– Велико е – не издържах аз и промълвих, разклащайки чашата с кафе за заблуда на евентуални съгледвачи.

– Велико ли? Ти не знаеш какво е, нали? И аз не знам точно какво си създал, но мога да предположа.

Отидох в най-далечния ъгъл на залата, където бяха креслата за почивка, настаних се и стиснах чашата с кафе, чакайки Гигапенчев да разказва.

– Сървъра го хакнах, имаше малки проблеми, но това не е най-важното. Слушай сега. Ти чувал ли си за проекта „Слънчев лъч“? Не ми отговаряй, все едно, не си. Това е проект, който в началото на деветдесетте години на миналия век беше най-странният, най-конспиративният, най-идиотският проект дори, подхванат от държавата. Забележи, не някакви лаборатории, не институти, не фондации и частни иманярски дружества, а държавата чрез най-силния си инструмент – военните. Чрез самото военно министерство и Генералния щаб. Цялата военна машина и куп консултанти – историци, екстрасенси, контактьори, паранормалници и ненормалници – са впрегнати край едно забутано село Царичина и участват в изкопа на най-загадъчната дупка, която някога е изкопавана в България. Много е писано тогава на тази тема и никой смислено не отговаря какво са търсели там. Дори ръководителите на проекта. Толкова е бил секретен и тайнствен, че дори самите те не са знаели какво точно търсят. В добавка към това около тях е било пълно с екстрасенси, радиестезисти, гадатели и всякакви хаховци. Говорело се е за съкровище на един от българските царе, най-вероятно Самуил, за карта на всички съкровища в България, за библиотеката на патриарх Евтимий, за останки от НЛО, за мумии на извънземни. В тоя хаос от данни истинската причина е останала скрита. След няколко дни изкопните работи спират и операцията е прекратена. В тогавашния хаос, когато в страната има няколко хиляди екстрасенси, всеки петнайсети е гадател и контактьор, а всеки пети българин носи медальон на Хидролок, това е изглеждало като поредна паранормална проява в една ненормална страна. Резултатите от операцията плавно и леко са засекретени и постепенно интересът към дупката край Царичина изчезва. По официални данни там не е намерено нищо. По данни от сървъра на военното министерство, чиито данни се прехвърляха в новата база архиви, и част от които откраднахме, това не е така. Там са открити някои неща и едно от тях ние успяхме да откраднем. Карта на ДНК.

Усетих как ми става топло. Гигапенчев се беше докопал до нещо, касаещо моето слънце, моята любов.

– С две думи – продължи той – понеже не остава много време, край това село са открити сериозно количество ДНК банки. Неизвестно чии и неизвестно защо оставени там. Военните са се уплашили и са прекратили всички по-нататъшни проучвания. Едно е било ясно за тогавашната биология. Тези находки не са на човешки същества, не са и на никой от познатите ни животински видове. В архива са описани подробно няколко десетки от тези находки. На някои от тях е направен опит за създаване на генна карта. Най-успешният ние откраднахме и ти я реконструира. Кой им е казал на нашите да копаят там и откъде руснаците са разбрали за това предстоящо прехвърляне на архива, не знам. Информацията е пестелива и недостатъчна. В момента ровя навсякъде, за да намеря някаква аналогия с този случай, с тази операция „Слънчев лъч“. Възможно ли е да са извънземни? Може ли извънземен да има подобна ДНК структура на нашата, с всичките му там хромозоми и ензими? Може би е банка данни на някакви изкуствени хора, създадени от нашите предци в някой промеждутък между войните и прибирането на реколтата. Интересно е също къде са скрити находките. Генната карта, която откраднахме, е била съставена преди десетина години. Тя не може да се дешифрира, ако няма наличен генетичен материал. Но къде са скрили находките, не знам. Това е, което разбрах. Продължавам да търся. След час може пак да имаме връзка.

Гигапенчев изчезна и ме остави в дълбока тревога. Какво ме интересуваше откъде идваше ненагледната ми и кой я е изкопал. Важното бе, че сега тя беше в нашия свят и аз трябваше да я предпазя от посегателствата на Корейчук и всички останали. Допих си кафето и отидох до работните маси. Няколко души бърникаха с оптични пръсти из холодисплеите и вършеха нещо, сякаш разбираха какво става.

– Трябва да се сменят филтрите на центрофугите и обратните клапи – казах на едно от момчетата. То ме погледна почти уплашено. Явно никога не бе работило с такъв модел биореактор.

Сложих едни оптични пръсти и завъртях схемата на реактора.

– Ето тук, тук и тук – посочих аз. – Намалете поддържащите течности и влезте в режим „смяна на филтри“. Включете също режим „съхранение“, за да не изпуснете биотечностите от резервоарите. Компютърът сам ще ги отвори за смяна. Но трябва да се сложат бързо, защото при забавяне се включват програмите за аварийна защита.

Всички бяха спрели и ме гледаха тревожно. Въздъхнах примирено.

– Добре – казах – ще ги сменя сам. Следете нивото на кислород и показанията за белтъчна активност.

Взех няколко филтъра и се отправих към реактора. Пред вратата на набързо изградената стена имаше двама от ония юнаци. Размахах филтрите пред очите им. Те не реагираха в първия момент, после сякаш получиха инструкции и ме пуснаха. Вратата се отвори автоматично и ме пропусна. Няколко камери по стените и тавана синхронно се обърнаха към мен. Спокойно отидох до реактора, пуснах командите за смяна на филтри и изчаках да се отворят кутиите за сменяемите биозащити. Докато изпълнявах процедурата, изобщо не поглеждах към камерата. После, когато смених филтрите и шлюзовете се затвориха, бавно се надвесих над капака и вдигнах затъмнението.

Тя пак си беше там, но този път усетих още по-силно колко е красива и непонятна. Какво бях направил? Гигапенчев зачурулика в мозъка ми. Включих го мимоходом.

– Света Богородице! – изхълца той, гледайки и виждайки през моите очи. – Непорочна дево! Какво е това, копеле? Кажи ми, че не си си набил някой тъп имплант филм за развлечение. Истина ли е това, което виждам през твоите зъркели?

Откъснах поглед от сияйната и тръгнах обратно към лабораторията.

– Трябва да се сменят и филтрите на отпадъчните течности – заявих на пазачите, сякаш те щяха да ме разберат какво казвам. Трябваше колкото се може по-често да се връщам при нея.

– Слушай какво още открих – обади се Гигапенчев. – Това е най-хитро засекретената информация, която съм виждал. Знаеш ли как са я скрили? Като са разрешили на всеки да пише и говори за проекта колкото си иска и каквото си иска. Включително и тези, които пряко са ръководели разкопките. В потопа от писаници, истината се е потопила и изчезнала. Аз обаче я разкрих. Тези банки ДНК, които са открити при изкопа, са находища на внимателно съхранени и подредени парчета от мускулна, кожна и костна тъкан. Изолирани в специално помещение, защитено от биоплоча, която търсачите разбиват много внимателно. Находките са подредени така, сякаш чакат деня, в който някой специално ще ги открие, когато някой ще започне да работи по тях. Но най-важното, което открих, е на какво или на кого са тези ДНК проби.

Гигапенчев не издържа и направи драматичната си пауза. Аз седях пред един дисплей с филтри в ръка и чаках да продължи. Какво можех да кажа? Нищо. Той беше търсачът, той беше информационното находище, той беше повелителят на тайните. Аз бях един обикновен генжинер с разтуптяно сърце и омекнали колена. Ако сега Гигапенчев разбереше какво става с мен, сигурно щеше да ми припомни, че любов няма, че всичко е биохимия и феромони, че това привличане не е нищо друго освен временен ефедринен глад и тестостеронна излишъчност, че привличането е просто съвпадение на синусоидите на мозъчните вълни, фазиране на биоциклите, рефракция и интерференция на плътта, и че всичко може да се оправи с някоя и друга антилюбовспам-програмка. Стиснах филтрите и се изправих.

– Това, приятелю мой – продължаваше да пее Гигапенчев в главата ми – което са открили в дупката край село Царичина, са били находки от биомасата на най-невероятните същества, за които може да си помислиш.

Спрях се като закован. Пазачите край вратата ме гледаха тъпо.

– Там са били останките на всички митични и фолклорни същества, за които може да се сетиш. Вампири, караконджули, самодиви, устрели, юди, змейове, горски нимфи, джуджета, дървесни духове, речни богини. Целият сонм от приказни същества, който някога е съществувал и от който са останали само легенди. Това е истината и не ме питай как я открих. Но това не е всичко. Цялата работа около разкопките е много загадъчна. Не знам какво лежи там в реактора, във всеки случай не е джудже, нито змей. Може би е прекрасна самодива или юда.

– Юдите са били грозни и злобни – изграчих аз и видях как биозомбитата се сепнаха.

– Какво знаем ние за тях? – както ми се стори, някак тъжно каза Гигапенчев. – Какво знаем изобщо за този друг свят, за този друг живот?

Главата ми започна да пулсира. Тази неврална връзка някой ден щеше да ме довърши. Усетих се, че изглеждам доста глупаво, застанал пред биозомбитата, стиснал някакви непотребни филтри в ръка. Направих крачка към вратата, която ме пропусна, и посегнах да изключа Гигапенчев, преди да съм припаднал от болка.

– За пръв път в живота си съжалявам – каза той миг преди да замлъкне – че нямам крака и не съм сега при теб. И наистина е много красива…

Смених новите филтри и пак се загледах в камерата на биореактора. Самодива ли беше това или горска нимфа? Може би речна богиня или някоя от спътничките на Дионис? Гледах я и усещах как все по-силно и по-силно ме обзема чувството на единение с това красиво, сякаш неземно същество. Какво ли щяха да правят с нея? Не трябваше ли аз да направя нещо за нея? Продължавах да я гледам, неспособен да се откъсна от камерата.

Изведнъж някои от дисплеите запяха, сигнал за промяна в данните на наблюдавания обект. После всички вкупом запискаха. Стори ми се, че клепачите ù леко потрепнаха, че скулите ù леко порозовяха, че пръстите на ръцете ù, изящните ù фини пръсти, се размърдаха. Това не бе възможно, не и на седмия ден от сътворението, но бе факт. Дисплеите отчитаха повишена мозъчна активност и биодейност. Моята самодива, моята вила самовила се събуждаше. С крайчеца на окото си видях как лабораторията зад стената се изпълни с хора. Говореха възбудено и ръкомахаха тревожно. Корейчук викна в ухото ми по вътрешните линии:

– Какво става?

Не знаех какво да отговоря, нито какво да правя.

– Преждевременно развитие – проломотих аз, без да откъсвам поглед от потрепващите прекрасни мигли. – Може би неконтролируем растеж на клетките. Извикайте Гених и Павел.

– Няма ги – каза Корейчук. – Най-добре излез оттам.

– Сега, само да проверя някои неща по реактора.

Естествено, нищо не проверих. Стоях до прозрачния саркофаг и гледах как в него се заражда животът. Миглите трепнаха за последен път и клепачите бавно се отвориха. Страх ме беше да надникна в тези очи. Ами ако в тях нямаше нищо? Бавно, много бавно тя се надигна и седна. Главата ù опираше в капака на реактора, а косите ù се надиплиха около нея като сари. После лицето ù леко се обърна към мен, встрани и нагоре и очите ни се срещнаха. Нямаха цвят, нямаха и отражение. Хванаха ме и ме притеглиха. Две бездни от красота и любов.

Бавно, много бавно отворих капака на биореактора. Корейчук крещеше нещо, някой до него, май беше Сипайко, страховито ругаеше по начин, който би впечатлил дори Гигапенчев. Някой някого заплашваше, вероятно мен, и нареждаше да се вкарат биозомбита вътре. Капакът се отвори изцяло и тя, вилата самовилата, любовта и бездната ми, се изправи в целия си ръст и пристъпи към мен.

– Ще пуснем газ – викна Корейчук. – Не можем да оставим обекта извън контрол. Или се омитай оттам, или ще умреш. Газът е предвиден за нея, не за теб, и ти няма да издържиш. Махай се, глупако. Изчезвай, нещастнико.

Кой знае защо, ми стана смешно. Просто се пръсках от смях. Дали не беше заради газовата атака? Такъв смях. Тихо се засмях и погледнах творението си в очите. За миг в тези две слънца пробягна нещо като учудване, нещо като изненада, после тя ме хвана за ръката, от което само дето не припаднах, и игриво и нежно се засмя. Смехът ù се понесе край мен, обгърна ме като с воал, залюля ме в мрежите си, после се изви из лабораторията, извиси се, завихри се, усили се, надигна се като страховита вълна и се стовари върху стената от прозрачна стомана с модифицирана молекула на въглерода, заби се в спойките от биозидария и прониза специалните нанопокрития за вирусна защита, био и софт, облепили вратата като паяжина. Прехвалената стена се пукна на тънки, зловещи лъчи, подобно на напукан лед, вратата се изкриви и увисна настрани, а в лабораторията настана ужасна паника. Всички викнаха едновременно и едновременно тръгнаха нанякъде. Повечето към изхода. Някои от биозомбитата с набит софтуер за пренебрегване на болка и страх опитаха да стрелят, но нищо не се получи. Газът нахлу през пукнатините, от които вече се отронваха цели парчета, и за миг натръшка всички на пода.

Смехът ù плавно заглъхна, завършвайки с онова щастливо изхълцване на края, което го прави искрен и щастлив. Ръката ù ме стисна и аз се приближих плътно до нея. Очите ù като две близки галактики ме изпиваха, а устните ù ме мамеха. Гигапенчев писна в темето ми.

– Божичко! – извика той, като видя хаоса около мен. – Не я гледай в очите, ще те омагьоса. Вилите така са омагьосвали хората и после са ги погубвали. Слушай ме, слушай ме, слушай ме! Цялата работа с Царичинското откритие не е случайна. Някой вещо ръководи всичко. Самото започване на разкопките е странно и непонятно. Военната машина, която по-принцип е тромава и бавна, тогава е започнала работа почти светкавично. Работило се е уж по усет, но всъщност някой им е давал команди къде да копаят и как да копаят. Когато е имало опасност да се направи нещо не както трябва, веднага някой се е намесвал. След два метра дълбочина багерът е отказал да работи, не работи и толкоз. Имало е някаква специална плоча, най-вероятно за биозащита, която е разбита по указания, давани от екстрасенсите. Има и още. Първо, находките там са съхранени така, че да престоят хиляди години, без да се повредят. Второ, намерени са след някакви неясни подбудителски сигнали, които мигом впрегват цялата държавна машина. Сигурен знак, че работата ще бъде свършена и находките ще бъдат открити. Трето, откриването на тази банка от ДНК става в момент, когато хората имат възможност и достатъчно познания да разшифроват ДНК структури. Трийсет или петдесет години по-рано това откритие би било безсмислено. Но и това не е всичко. Сякаш някаква невидима ръка е направлявала всичко. В момента на откритието познанията на учените по структурата на ДНК и генното инженерство все още не са много добри. Това става през 1991 г. Биологията се развива с нормални темпове, които не предвиждат революции. Но след Царичинската находка сякаш се налага тези темпове да се ускорят. И слушай сега. Изведнъж сплотена общонационална биологична общност в средата на деветдесетте години си поставя на пръв поглед неизпълними задачи:

– да отрие предполагаемите около сто хиляди гена в човешката дезоксирибонуклеинова киселина – ДНК

– да определи последователността (точния ред) на трите милиарда нуклеотидни чифта бази, които изграждат човешката ДНК

– да складира информацията в база данни – GenBank.

Нататък, ето я статистиката, която си припомних.

Декември 1999 г.: Декодирана е последователността на човешката хромозома 22.

Март 2000 г.: Декодиран е геномът на плодовата мушица Drosophila melanogaster.

Април 2000 г.: Декодирани са човешките хромозоми 5, 16, 19 (300 милиона чифта бази, 11% от целия човешки геном). Хромозома 19 съдържа 60 милиона чифта бази или около 2% от човешкия геном; мутациите в тази хромозома се свързват с атеросклероза и захарен диабет.

Май 2000 г.: Декодирана е човешката хромозома 21.

Юни 2000 г.: Допълнена е работната (с по-малка точност) чернова – 90% от човешкия геном.

2003 г.: Завършена е пълната, с високо качество (1 грешка на 10 000 бази) последователност на ДНК; 100% от човешкия геном; поправяне на типографските грешки и запълване на празните сегменти в работната чернова.

2012 г.: Създадени са фирмите „Биоген“ и „Микроген“. Произведен е и пуснат в продажба първият персонален биореактор и човек започва да прави от биологичен материал каквото си поиска.

Всичко това води до възможността от находката в Царичина да се създадат и възпроизведат видовете или съществата, чиито ДНК данни са там. Целият фолклорен парк, който досега е живял само в образите на изкуството и в митовете на архетипа. Всички тези същества, змейове, духове, юди и самодиви, са чакали своя час и ние им го дадохме. Всичко е подготвено, подредено и планирано така, че нашите знания да дадат живот на тези създания. Слушай, приятелю, не знам какво става около теб, но имам един съвет: ако можеш, ако имаш и най-малката възможност, махай се, махай се мигновено оттам, бягай колкото сили имаш…

– Ще се махна, Гига – казах аз и се надвесих над прекрасното лице до мен. Парчета от стената продължаваха с трясък да падат на пода. – Ще се махна, и то веднага.

Погалих челото ù, докоснах шията ù, удивително мека и топла за страховито създание, каквото би трябвало да е, надвесих се още по-близко и докоснах устните ù с моите. Светът не се срина и земята не спря да се върти. Затворих очи и оставих устните ни да се слеят.

Нещо ме завъртя, залюля ме и ме запремята. Нейното аз потече към мен, а аз ù дадох своето. Нейните непонятни хромозоми и шантави подредби на базите са пренаредиха с моите. Нейните пулсации станаха мои, биоритмите ù се сляха с моите и нейният свят стана мой.

Бавно се отдръпнах. От очите ù струеше светлина и радост. Див, непонятен възторг се надигна в мен. Изпълни душата и тялото ми. Със замах свалих всички дрехи от себе си. За какво ли ми бяха? Аз можех да правя всичко с тялото си. Без помощта на биореактор, наноимпланти и ЗД Био Студио. От това мое огрухано, отпуснато, бледо, та чак синкаво, със следи от генни намеси и младежки нано- и генолудории тяло, от тази провиснала биомаса с неясен срок на годност, вече можех да сътворя всичко.

Отново усетих как някаква неистова, дива радост ме изпълва. Вдигнах глава нагоре и извих гръб. Краката ми се стегнаха и изпълниха със сила. Вратът ми се наля и мускули и козина го обви отвсякъде, гърдите ми се разшириха и остри вълчи зъби изпълниха устата ми. Къде си, Гига, да ме видиш? Да видиш това великолепно тяло, цялото мускули и огън. Да видиш този сив вълк, да видиш мен, могъщият. Наплатан водачът, Куцалан повелителят. Нежна ръка се зарови във врата ми и ме накара да полудея. Отпуснах се на задните си лапи, изпънах предните и вдигнах огромната си вълча глава към небето. Някаква неистова радост и гордост ме обзе и аз завих, изпълнен с любов и величие. Завих воя на победата, воя на глутницата, воя на любовта. Таванът на лабораторията се напука досущ стената от прозрачна стомана преди малко. Пропукаха се нанобетонът, хомогенните метални връзки, модифицирани с биозаварки, и неясните полета на нанощита. Разхвърчаха се на парчета, изпопадаха по земята и отгоре се показа синьото око на небето. Воят ми проби нагоре и се понесе към космоса. Свалих глава, отпуснах крака и след миг пак бях в моето тяло.

Моята любов, моята ненагледна ме гледаше и в очите ù искреше радост. Протегна се и обви врата ми. Впи устни в моите и отново се завъртяхме във вихъра на превръщанията. Някъде отзад Гигапенчев настойчиво искаше връзка.

– Иисусе! – тихо каза той. Днес спомена Божията майка и сина ù повече пъти, отколкото бе сторил това през целия си живот. – Дано Бог се смили над нас. Само още нещо искам да ти кажа, приятелю, преди да ти кажа сбогом. Всичките находки, които са открити в Царичинската дупка, са останали там. Нищо не е изнесено навън, нито една кост, нито едно парченце тъкан. Само една-единствена проба е излязла. Проба, по която преди няколко години някой се опитал да направи генна карта. Опитал се е, но не е успял напълно. Докато не се появи ти. А преди тебе тези руснаци, които, мисля, са използвани само за катализиране на процеса. Ние сме ракетата носител, генжинере, ние сме мулетата, шерпите, чиято задача е да докарат някой друг жив и здрав до базовия лагер. Това е била целта на нашето съществуване и развитие, боричканията ни, драмите ни, суетата ни. Всичко стои в Царичинската дупка и чака своя час. А той май вече удари. Много неща не са ми ясни. Подозирам обаче, че тук е било най-голямото сборище на подобни същества. Затова и такова голямо преплитане на митология и фолклор с реалния живот имаме. Затова складът им е тук, а не другаде. И още едно нещо не можах да разбера. Защо точно нас избраха. Защо точно теб? Дали нарочно са търсели твоя талант, генжинере, или всичко е една идиотска случайност? Дали някой направлява ръката ти, от която се ражда новия живот, или вселената просто хвърля заровете си? Сбогом, приятелю, сбогом.

Погледнах моята любима, вилата самовила, ненагледната богиня, и се засмях. Целунах я нежно по челото. Как защо, Гига? Как защо, вундеркинде? Та аз съм силата, без която тя не може, тя е силата, без която аз съм никой. Аз съм любовта и разумът, аз съм лъчът и животът, аз съм Бог и неговото творение. Аз съм знанието и вселената. Всичко това съм аз, но заедно с нея. Време е да се махаме. Време е да потегляме.

Ръцете ù още притискаха врата ми. Вятърът, който нахлуваше през отворите на тавана, развяваше косите ù и ги увиваше около мен. Затворих очи. Тялото ми наедря, удължи се и се изпълни с дива сила. Краката ми станаха дълги и здрави, гърбът ми – широк и могъщ. Вратът ми – по-здрав от вълчи. А на главата ми се разпериха дивни рога, огромни и клонести. Всеки рог с по десет разклонения, всяко разклонение с по пет върха. Остри и гневни. Тропнах с копито. Толкова енергия имаше в мен, че можех да срутя цялата постройка. Вила самовила ме гледаше с възхита, мен, Сур елен недогонен, и както беше обвила врата ми, ловко се метна на кадифения ми гръб. Извих глава нагоре, тропнах с копито така, че от пода бликна чист извор, и нададох див рев. Който не е чувал как реве Сур елен недогонен, нищо не е чул. Парчетиите от покрива на лабораторията се разхвърчаха като пуканки, духнати от вятъра. Небето нахлу с цялото си синьо вътре. Подскочих и се понесох нагоре. Още един удар с копитата и още по-нависоко. Още и още… Някакви хора наоколо се разтичаха, някакви вертолети се опитаха да ме догонят, някакви изстрели се чуха. Вила самовила хищно извика и замахна с косата си. Хората изпищяха и се изпокриха, вертолетите се пръснаха като наномухи след атака на антиспамрекламка-програмка, а ракетите, изстреляни по нас, дружно завиха нагоре и се отправиха високо, високо, където тържествено се пукнаха, сякаш пускаха заря в наша чест. Безкрайната равнина започна бързо да се промъква под краката ми. Обзе ме неистова, дива радост. Беше ли прав Гигапенчев, че бяхме ракета носител, че сме имали съдбата на едно товарно муле? Дали целият ни живот е минал под знака да възкресим един друг такъв? Едни други същества и създания, предопределени да ни сменят. Същества, с които всъщност бяхме живели винаги, не физически, а духом, в света на измисленото и нереалното, в кристалния свят на изкуството. Може би беше дошло време да живеем и заедно? Знаех ли. Под нас се виеше ярката нишка на Днестър. В далечината просветваше морето. Обърнах глава и погледнах моята любов с ясните си, топли еленски очи. Така ли е, любов моя, правилно ли мисля? Тя нищо не каза. Наведе се и допря устни до моите, притисна лицето си до моето и сякаш ми каза: „Всичко, което знаеш, трябва да учиш наново“.

Под краката ми заплува Черно море, сияйно и тревожно. Някакви изтребители закръжиха над нас, някакви кораби се опитаха да прострелят изящния ми кадифен корем, изпъстрен с белите ивици на игривостта, някакви ракети се опитаха да свалят от гърба любовта ми. Тръснах глава и рогата ми завихриха въздуха. Изтребителите се запремятаха, смешно махайки с криле. Вила самовила разтърси косите си и корабите се залутаха в огромни вълни, които ги подхвърляха като холограмни играчки. И тези ракети, като онези предишните, само украсиха небето.

Морето летеше под краката ми. Напред към Царичина, напред към сърцето на България и Балканите. Идваме, мили мои, летим към вас. Носим съзидание и живот, сътворение и възкресение. Ще ви събудим, ще ви съживим, ще подредим ДНК-то ви и базите ви, ще наместим хромозомите ви, ензимите и белтъчините ви. Ще бъдете такива, каквито винаги сте били, и ще видите нас, хората, на какво сме станали. Ще се обикнем ли? Ще се познаем ли? Напред, напред, напред към ДНК банките и тайнствените Царичински дупки.

Извих глава и нададох тържествен рев. Вече се показваше брегът на Варна, а зад него долавях с острия си поглед извивките на Балкана и някъде далеч, навътре в него, оная дива и запустяла Царичина.

Ето и Варна е под копитата ми. И тя ни посреща с фойерверки от ракети и напразния устрем на няколко изтребителя. Усещам дъха на милата си във врата. Усещам обичта ù, усещам радостта ù.

Някъде под мен усещам и Гигапенчев. Дращи по спътниците, стърже по наномрежите, опитва да се свърже с мен. Спокойно, приятелю, и при теб ще дойда. Ще ти дам криле и ще станеш най-великолепният върколак, който някога е съществувал. Вила самовила през смях ми казва, че върколаците не са крилати, а аз я успокоявам, че ще ги направим такива. Специално за Гигапенчев. Нали все пак съм генжинер.

Редактираха: Иван Крумов, Вихра Манова

Публикации:

1. Антология „Таласъмия 2004“ – „Квазар“, 2005 г.

2. Сборник „Несъществуващият Вирт“ – „е-Книги“, 2010 г.

Несъществуващият

Георги Малинов

Една шумка гъделичка ухото ми и пречи да се съсредоточа. Няма как да я махна, стиснал здраво Q-пушката и целещ се в нищото. Там, на голото било, обрасло с криви храсти и тръни скелети, трябва след малко да се появи противникът – самоходна бойна установка СБУ 5+1. Поне така каза птицата Мамник. Надявам се, че не е сбъркала някой кекав заек, повел семейството си на лов за моркови, със СБУ 5+1. Птицата го прави често. Уж вижда всичко, уж разпознава всичко… Друг дозор обаче нямаме и по-добре да се доверя на нея и да дремем в треволяка половин час напразно, отколкото да се натресем на СБУ 5+1 и тя да ни превърне в пуканки, преди още да сме я видели. Вила Самовила е метнала над нас екранирано наметало, което трябва да ни крие от дроновете и следящите пипала на спътниците, колкото и малко да са останали от последните. Таласъмските близнаци са се залепили за кората на един крив дъб и държат долната част на дерето под око. Не знам всъщност дали имат точно очи, но така се казва. Дано само да не заспят.

Куцалан лежи до мен, мълчи и само от време на време оголва зъби. Те са бая – едни такива едри и бели, чак се чудя как се събират в устата му. Вратът му е дебел като дървото, дето са се залепили таласъмите, а гърбът му е широк колкото парадна пътека. Жега е и езикът му виси като парцал от устата. На мен всъщност ми прилича на пантофа, една такава розова и мека. Става ми смешно. Куцалан ядно ме поглежда и се мъчи да прибере парцала в устата си. Успява за около две секунди, после пантофата пак изхвърча навън. Обръщам глава напред, за да не се захиля, и се мъча да мисля за друго. Куцалан има телепатична чувствителност и не е желателно да мисля глупости в присъствието на стокилограмов вълк. Чудя се дали да отпусна Q-пушката и да си бръкна с наслада в ухото, когато Мамник изписква нейде отгоре. Куцалан настръхва и козината му страховито се надипля. Дано близнаците да не спят.

На билото се показва нещо. Оттук ми прилича на келяво куче, тръгнало да търси изход от келявия си живот, но през Q-визьора виждам добре оформения силует на дозора – елемент номер едно и предна част на СБУ 5+1. Той търси, ослушва се, души, сканира, премерва, претегля, пронизва с една дузина лъчения, всъщност един Господ знае колко, всичко наоколо и го праща на субмайката. Тя води всички, тя преценява какво да се прави, тя знае кога да се атакува, тя командва петте бойни единици. Тя може да ги свие в юмрук и да ги стовари върху целта, тя може да ги пръсне като пет пръста и да рови с тях, да мачка, да извива, да ги кара да изхвърлят изпепеляващите си лъчи, както свирепи оси – жилата си. Тя е мозъкът на СБУ 5+1. Нея трябва първо да ударя и после да смачкаме петте елемента като слепи палета. Само че тя е предпазлива. Знае, че трябва да сме някъде тук. Някой спътник ни е изпял и е изплюл каквото е видял. Не че е видял кой знае какво. Сега обаче тя търси. Не знае какво точно сме и къде сме. Сверява всичко, което има като знания, и се мъчи да ни открие, да ни направи на пуканки.

Вила държи добре наметката и дозорът, подобно на келяво куче, се помотва на билото, без да знае какво да прави. Явно чака субмайката да дойде заедно с другите. Трябва да я отвея тая майка. Не я ли светна още в началото, ще ни отнесе барабар с гората и шумата, дето се е навряла в ухото ми. Най-гаден е трети елемент. Той лети ниско, съвсем близо до субмайката и прихваща всички опасности, които могат да се появят. Има хибернационна електроника с азотна среда и прихващащи лазерни системи. Трябва него пръв да премахна, иначе няма да допусне и муха да стигне до майката. Би трябвало да изглежда мръснобял. Келявият дозор се спуска бавно по баирчето към нас, а във визьора ми се пръква някакво мръснобяло петно. Третият елемент. Прихващачът. След това виждам и другите три елемента, пръснати като ветрило по билото, а зад тях подобно на свиня майка се появява и субмайката. Самоходна бойна установка 5+1. Концентрирана хилядавековна човешка история в няколко устройства, предназначени единствено и само за едно нещо – да убиват. Егати гадостта. За миг устата ми пресъхва и горчив страх се намърдва между зъбите. Куцалан оголва своите и ме гледа с упрек. Да ти се не види и безстрашният вълк. Предводител на глутницата. Водачът на водачите.

Свалям визьора плътно до очите си и почвам да дебна енергийния пробив на субмайката. Той е на едно-единствено място. Там, където трябва да влезе сигналът. Само там трябва да я прасна. Q-пушката търпеливо и безстрастно сканира СБУ-то и ми пълни зеницата с куп данни. Хич не ме интересуват. Трябва ми само мястото, където да ù лепна заряда. СБУ 5+1 вече почти е слязъл от хълмчето и дозорът е спрял пред гората. Другите елементи се ослушват. Влязат ли в гората, ще усетят покритието на Вила и тя трябва или да го махне, или да остане изпържена под него. Защото две мнения няма, ще я треснат с високоволтови заряди и хич няма да я питат Вила ли е, Самовила ли е. Махне ли го пък, ние ще лъснем като въшки на чело и ще ни изпържат нас. Е, може да попилеем някой и друг елемент и от СБУ 5+1 да остане СБУ 2+1, ама какво от това. Ние ще сме пуканки, пръснати от вятъра. Субмайката е спряла и петте ù елемента са замръзнали край нея. Само прихващачът леко кръжи около куполната ù част. Трябва първо него да очистя, не и обаче преди Q-пушката да е прихванала целта. За всеки случай го фиксирам със страничните дула и се моля всичко да свършва по-бързо. СБУ-то най-накрая решава, че трябва да навлезе в горичката. Дозорът не открива нищо опасно, а и как ще открие, като щитът на Вила го омагьосва и той горкият не знае какво има под носа му.

Само дето след няколко метра ще открие измамата и ще се помъчат да превърнат всичко наоколо в плазма. Q-визьорът дращи по субмайката, но нищо не открива. Сканира всеки сантиметър от чудовищната броня и търси някакъв пробив, някакво отверстие, така да се каже, та да ù го начукам… Крадешком поглеждам с половин око към вълка – дали ми слуша глупостите. Куцалан леко се е изгърбил и е навел глава, явно не му е до моите мисли в момента. Още два-три метра и трябва да атакуваме. Като храбри пчели рунтава мечка… Като гладни кокошки смок… За миг ми става криво, че така тъпо трябва да загинем, и в този момент Q-визьорът припламва с червен кръст, удря клеймото на безпощадния си печат върху долната лява страна на субмайката и взривява зениците ми. После всичко става така.

В момента, в който червеният кръст дамгосва жертвата, пускам два скоростни заряда към прихващача и веднага трясвам един Q-снаряд там, където стои дамгата на кръста. Прихващачът вече се е разпилял на съставните си части, когато Q-снарядът лети към субмайката. Той е по-бавен от конвенционалните куршуми и при други обстоятелства може и да не стигне целта си. Само че сега Куцалан е уловил телепатично какво съм готов да направя, и още преди да натисна спусъка на Q-пушката, е вдигнал на крака и таласъмските близнаци, и Вила Самовила. Q-снарядът стига до целта си и се пльосва върху бронята на субмайката като сурово кюфте на кухненски плочки. Изпразва де що гадости има по себе си и доволен се взривява. Субмайката ожесточено опитва да се измъкне. Пуска около себе си енергиен щит и се опитва да даде команда на елементите си за безпощадно съсичане и дълбока оран. Сиреч да превърнат всичко около себе си в радиус от стотина метра в първичен бульон. Само че кюфтето се е изплюло вече в софтуера на машината и всичките ù системи са обхванати от остра форма на скоротечна електронна множествена склероза. Вила е метнала покритието си върху единия елемент и го е превърнала в безсмислено произведение на модерното изкуство. Таласъмските близнаци изскачат от дървото, дето са се залепили, и се завихрят около дозорния елемент и другия, който е най-близо до субмайката. Той обаче е четвъртият елемент. Бойният. Накичен е с достатъчно оръжие, за да се водят няколко конвенционални войни едновременно. Извън командите на майката действа като самостоятелна бойна единица и мигом се окопава, разхвърляйки около себе си разни измислици като силови защити и преградни огньове. Близнаците превръщат дозорния елемент в ненужен сбор от безинтересни части и се понасят към бойния елемент, навирили зли криви пръсти, изхвърлящи енергия колкото малък атомен реактор. Само че бойният елемент затова е кръстен „боен“ и затова е в състава на СБУ 5+1. Открива огън по тях, който огън се състои от цяло ветрило лазерни лъчи, примесени с огнехвъргачка и няколко мини крилати ракети, способни да повдигнат танк на десетина метра. За гарнитура сипе картечен дъжд от де що има дупки по себе си. Близнаците се разделят за секунда и лъчите ги подминават, но ракетите, които освен крилати са и умни, се опитват да ги догонят. Кривите пръсти на таласъмите обаче объркват устрема им и ги карат набързо да изтъпеят. Все пак една от тях успява да събере достатъчно ум и да се взриви. Визьорът ми блясва ярко и за миг ме ослепява. Настава страхотна олелия. На таласъмите естествено им няма нищо, картечният огън само роши космалаците им, а четвърти боен елемент след миг последва съдбата на братята си и субмайката. В този момент виждам, че докато се заплесвам по атракцията на близнаците, петият елемент е търтил да бяга нагоре към билото. Сигурно с последни усилия субмайката му е креснала да се спасява както може. Това добре, лошото е, че измъкне ли се, ще изпее всичко на първия спътник, с който успее да установи връзка. Този елемент е най-лукавият. Той само регистрира събитията и после ги анализира със субмайката. Когато тя е повредена, целта му е да се върне възможно най-бързо с всичко, което е успял да регистрира. Абе, ходеща черна кутия. Електронен Юда. Измъкне ли се, след час-два ще им е ясно какви сме, що сме, Q-заряди, таласъми, наметката на Вила…

Скоквам на крака и вдигам Q-пушкалото. Крещя нещо яростно и търся да го прихвана. Елементът обаче е пуснал след себе си разни електронни облаци и миазми, които ми пречат да го уловя. Остави това, ами визьорът ми го показва двоен. Смъквам тъпите лупи от очите си и почвам да стрелям както ми дойде. Последният остатък от СБУ 5 +1 е пуснал всички възможни средства за придвижване: колела, крака, турбини… Драпа по баира, а на гърба му, ако това е гръб де, плавно се разтваря ракетен изстрелвач. А се е качил на билото, а се е изстрелял в космоса. Иди го гони после. На всичкото отгоре бълва огън от всички възможни оръжия, с които е накичен. Мамка му!

Вила се мъчи да метне над него наметката си, ама оня е вече далеч. Близнаците тичат след него, но колкото са силни, толкова са и зле с бързината. Продължавам да редя псувни, сея Q-заряди в изчезващия последен елемент на СБУ-то и се проклинам за недосетливостта си.

Ами Куцалан? Къде е Куцалан?

Нещо сиво, дълго и стокилограмово се стрелва по хълма, оставяйки след себе си само тъжен повей на тръните скелети. Вълкът се набира по баира и разните куршуми, снаряди, лазерни заряди и прочее простотии, с които петият елемент се мъчи да го уцели, минават през него като през сянка. Сивата диря вече е настигнала беглеца. Тъкмо ракетният изстрелвач да се задейства, тъкмо последният елемент от самоходната бойна установка да намери спасението си, и Куцалан се стоварва отгоре му. През всичкия убийствен огън, който е помел няколко грамадни дървета, през всичките електронни прихващачи и страховити енергии, с които го засипаха. Вълкът не се занимава да пуска разни наметала като Вила Самовила или да пъчи криви пръсти с разни енергии по тях като таласъмските близнаци. Прасва с лапата си беглеца по гърба и ракетният изстрелвач, който се е разгърнал на гърба му с цялата си красота, отхвърча настрани, дрънчейки като празна цинкова кофа. Втори удар, този път с другата лапа, и от петия елемент остават няколкостотин никому ненужни елементи. И това го прави с елемент от СБУ 5+1, направен от най-страховитите материали, които може да измисли военната технология, годни да издържат на всякакви удари и натоварвания.

Всичко това е за секунди, може би за част от секундата. Куцалан бавно се връща към нас. Как го прави този номер с бързината, не знам. Разправя, че имал имагинерно тяло, затова е толкова бърз. Движи се две секунди преди настоящето време. Това пък съвсем не ми е ясно. Как така две секунди преди настоящето? И това с имагинерното тяло ми е мътно. Решил съм, като свърши войната, когато приключи тая скапана, тъпа, загубена и мухлясала война, да уча физика. Там може и да разбера нещо за имагинерното тяло на Куцалан. Иначе съм сигурен, че и тези, дето са го възкресили, и те не са наясно точно какво е и как го прави.

Измитаме се бързо от дерето. Някой спътник ще отчете разпад на СБУ-то и ще има да се чуди защо. Измъкваме се от горичката и се понасяме през полето към една далечна ивица дървета, където трябва да е реката. Вила е махнала щита, от него сега няма смисъл. Някакъв се мота по полето, а след него върви нещо като теле или магаре. Таласъмите и Вила не се виждат, а Мамник кръжи над нас и от време на време вряска нещо. Наоколо е чисто. Стигнем ли реката, спираме да нощуваме. Силно се съмнявам това понятие да има някакъв смисъл за близнаците, които спят когато и където им падне, и за Вила Самовила, която през нощта само щъка нанякъде. Виж, Куцалан обича да дреме през нощта, както и аз. Мамник изобщо не го знам какво прави. Има вид на проскубано пиле, но Куцалан твърди, че това е оптична измама на оперението му. Наближаваме реката и долавям мирис на влага, тиня и мокър треволяк. Куцалан тържествено души въздуха.

След жегата през деня, нощта идва с фризер. Температурата пада с двайсет градуса. Това е от термалните бомби, дето ги изсипаха в района преди години. Паля малък огън и хвърлям постелката край него. Отварям кутията с вечеря, която се състои от две хапчета и парче стилизирана плочка, която няма никакъв вкус. Иначе трябва да е пържола. Поднасям едно от хапчетата на Куцалан. Той го подушва внимателно и вежливо отказва:

– Днес съм на диета – избоботва през купищата зъби. От всички същества, дето са с мене, само той може да говори. И аз де. Не знам как точно го прави, сигурно е свързано с имагинерността, но докарва глас на киноартист, от ония, дето ги имаше преди войната и дето пускаха с дебел тембър разни изречения като I will be back и Fuck you.

– Както искаш – съгласявам се аз и лапвам хапчето, дето трябва да е пържени картофи. После изваждам едно друго, кафяво, и го засмуквам и него. То е биреното. Контрабанда е, понеже пиенето в армията е забранено. Всеки обаче си мъкне бирени хапчета. Има и с твърд алкохол, само че аз не съм им любител.

– Утре трябва да стигнем града – измънквам, напечен от огъня и оригващ се от бирата, която се разтваря в корема ми. – Ще пратим Мамник напред, ние с теб влизаме сами, а Вила и таласъмите ще чакат да ги повикаме. Мислиш ли, че в града ще имаш връзка с тях?

Куцалан е присвил очи от удоволствие. Козината му се е напекла като суха трева през лятото. Опасявам се, че може да се запали. За миг мярвам Вила, която се помотава наоколо. Стройното ù тяло отразява огъня. Косата ù се стича по гърба и се губи чак нейде в краката ù, които според мен са безкрайно дълги. Облизвам пресъхнали устни. Първия ден видях лицето ù отблизо и изпаднах в депресия. Реших, че никога в живота си няма да видя по-красиво същество, че никога повече очите ми няма да зърнат по-божествено лице, че заслужава ли си да шавам по земята, щом знам, че съществува такава жена. Мислих си, че никога няма да мога… не да обикна, да погледна няма да мога друга жена, след като Господ се смили над мен и ми разреши да зърна тази прелест, тази бледа меланхоличност, това творение от Божия дъх… Куцалан тогава ù каза да се дръпне от мен, та да не пропадне мисията ни преждевременно.

Сега гледам неръкотворния ù силует и се чудя дали съвършенството има друго име.

Куцалан долавя, че нещо пак залитам в посока поезия и превъзнасяне, и отваря едното си око. Разбирам, че ме е усетил, и се правя на разсеян.

– Вярно ли е, че Вилите са отвличали хора, докато спят, и са танцували около тях, докато нещастниците не са се тръшвали на земята без дъх?

– Нейният род не са такива – промърморва Куцалан и затваря око. – Най-много десетина души да са почернили. И то такива като теб, любопитковци, дето ходят нощем да им гледат сборищата и хората. Какво ще видят? Нищо. Само дето се затриват млади, сополиви. Имаше един, младок, брей, един месец не спа, дебна да открие сборището им, въртя, цялата гора обърна, докато го уцели. Те тогава Вилите нещо бяха не на себе си, та го оставиха жив. Той пък откачи.

– Ти откъде ги знаеш тия работи, като си нов? – чудя се аз.

– Генна памет – казва Куцалан и става, за да напече и другата си страна.

– Все съм се чудил, като ви създадоха нашите генжинери, дали не пипнаха нещо в гените ви, дали нещо не са забравили да направят както е било? А, как мислиш? – питам машинално и в следващия миг стискам тъпата си уста. Какво съм го заразпитвал, като знам, че не му е приятно да говори за това. И той не знае още кой е точно. Все едно да подадеш ръка на някой безрък и да кажеш „здрасти“.

– Значи казваш, че наша Вила си е засмуквала по някой хубавец? – опитвам се да замажа глупостите, дето надрънках. – Чувал съм, че по поляните, където са играли, трева не никнела и който ходел там, залинявал и умирал.

– Остатъчна радиация от ходилата им – небрежно отвръща Куцалан. – Като друснат едно хоро, и по поляната все едно е имало авария на атомен танк. Как няма да залинееш и да умреш.

– Радиация ли? – стресвам се аз. – В инструкциите това го нямаше.

– Само когато играят тъпите си танци – успокоява ме вълкът. – Като се събере критична маса на голи самодиви, и се появява радиация.

– Тоя щит, дето го метка над нас, да не е радиоактивен? – продължавам с притесненията си.

– Не. Това си е някаква нейна си енергетична способност. Твоите хора я знаят.

– Някаква имагинерност – гласът ми е слаб, клепачите ми тежат. – Куцалане – почти заспал питам аз, понеже кой знае защо ми се струва, че това, дето ще го питам, е много важно – все се питам вие пък защо се биете. Ние ясно – род, родина, чест, морал и прочие ценности. Ами вие за чий сте тука?

Стокилограмовият вълк мълчи. Козината му лъска на огъня и прилича на някакво вълшебно одеяло. Мълчи Куцалан, прави се на глух. Сигурно има причина да е тук. Земята ли си защитава, или просто изпълнява заповеди? Важното е, че помага. Защото без тях сме загинали.

– Помагаме да победите – изръмжава той и усещам, че лъже. Чудя се дали да се разсъня и да поспоря с него, после решавам, че няма смисъл.

– Нищо не разбирате вие, съществата от другия свят. Ние не можем да бъдем победители. Дори и да спечелим войната, не знаем какво да правим като победители. Ние никога не сме били победители и не знаем как да се държим като такива.

– Имате нужда от нас – промърморва Куцалан и съм сигурен, че не е уверен в това, което говори.

– Вие сте най-добрите бойци, които съм виждал на тая шибана земя – промълвявам и най-накрая заспивам.

Птицата Мамник писка, та се къса. Огънят е загаснал, зората е омазала небето, а Куцалан го няма до мен. Нейде мярвам бялата риза на Вила.

„Днес няма да си мия зъбите“ – мисля си и схванато се надигам. Куцалан се пръква отнякъде.

– Тръгваме ли? – пита и ме гледа втренчено.

Оправям се и събирам постелката си. Ще тръгваме ами, какво ще правим. Нали трябва да стигнем до града и да си свършим работата. Вълкът не сваля погледа си. Сигурно тежи повече от лапата му. За миг се заглеждам в нея. Голяма е като каскет, с мека сива козина, под която са се стаили страховити нокти. Като се сетя как със същата тая лапа разпердушини петия елемент от СБУ-то, и ми става неловко, че я гледам.

– Тръгваме – казвам накрая. – Пускай птицата напред и кажи на таласъмите да не се горещят много, щото ще ги засекат чак от друга галактика. Вила да е край нас с готов щит.

Схрусквам едно черно хапче, което трябва да е капучино, и отивам да се изпикая. Вила се мотае край съседните дървета и аз се сконфузвам. Само за миг обаче, после си свършвам работата.

Отвъд реката се е проснало едно голо поле – камънак и пепел чак до някакви баирчета. Зад тях трябва да е градът.

Потегляме нататък.

Влача крака по съсухрена земя с цвят на пепелянка, населена с дребни уплашени животинки и флегматични змии. Q-пушката съм я намотал на кръста, а постелката е натрупана върху гърба ми подобно на охлювна черупка. Един нещастен, брадясал скитник. Това поле е преживяло толкова битки, толкова войници и машинарии са го газели, толкова ракети, снаряди и лъчи са го разоравали, че сега изобщо не му пука, че някакъв изперкал хахо с мутиралото си куче крачи по него. За миг се мъча да си представя какво е имало някога по това поле. Кой знае защо, ми се привидяха безкрайни редове с домати или може би памук. Що пък да не е било и зелева градина. Километри лехи със зелки. Нацвъкани една до друга като войници. Войници в зелени униформи…

– Пасища – казва Куцалан. – Пасища и гори.

Спирам и избърсвам челото си. Не ми се вярва да зарежат хубаво зелево поле заради някакви си пасища.

– Това кога? – питам и зяпам спечената шир наоколо.

– Отдавна – отвръща вълкът и започва да души някакви съмнителни тръни.

Като имаш генна памет, можеш да си приказваш каквото си искаш. Така и така няма кой да провери. Аз не само генна, ами и обикновена памет май нямам. Нещо ми се губи предишният живот, този преди войната, и понякога се чудя: имало ли е такъв, нямало ли е? Като в някаква мъгла са ми лицата на хората, на роднини, приятели, приятелки. Приятелки? Имах ли приятелка? И това ми се губи. Търся с поглед Вила Самовила, за да намеря успокоение във фигурата ù и да се опитам да разкъсам мъглата на спомените.

В този момент Мамник почва пак да писука. Вряска тънко и пронизително. Вдигам глава, за да го открия, но слънцето така се е изблещило насреща ми, че нищо не виждам. Куцалан застива и наостря уши.

– Не мърдай – изръмжава той и бавно започва да върти глава. Мамник продължава да се вайка отвисоко и усещам, че писъците му не са от изблик на радост.

– Какво става? – питам и се мъча да зърна проскубаното пиле.

Куцалан облизва носа си и ме поглежда.

– Мини – казва той. – Цялото поле е в мини.

– ‘Бах му мамата – от сърце възкликвам. – Много ли са?

– Мамник разправя, че е цялата дъга чак до баирите.

Сядам на земята и се замислям. Ако тръгнем да се връщаме и да заобикаляме баирите, отиде още един ден, че и цяла нощ. А от другата страна сигурно е пълно със СБУ-та. С едно се справихме, ама няколко ще ни видят сметката и ще ни направят на пуканки. Тю, да му се не види. Дали пък няма някой сапьор от моите хора? Поглеждам с надежда Куцалан. Той, дето се вика, ме разбира от половин мисъл.

– Близнаците може и да се опитат да ги обезвредят, но не е сигурно дали ще успеят.

– Вила не може ли да вдигне вихрушка и да ни пренесе от другата страна на полето?

Вълкът се замисля, сякаш говори с Вила, после клати глава.

– Няма да стане. През деня не е много в силата си. Пренесе ли ни, губим наметалото. Освен това моментално ще привлечем вниманието.

Мамник изведнъж засилва пискането си и го фалцира до невъзможност.

– Какво става пък сега?

Дали ми се струва, или Куцалан пребледнява? Пребледнял вълк е още по-идиотско от говорещ.

– Мините са мобилни. Започнало е раздвижване. Готвят ни нещо като обръч.

Това вече ме стресва.

– Самостоятелни ли са, или са с общо насочване?

Мамник пищи, а Куцалан превежда:

– На групи по пет, с една насочваща. На принципа на 5+1.

Ай, да му се не види. Няма време да ровя с Q-пушката за обезвреждащ софтуер. И ако са сто петици…? Май ще се връщаме.

– За вас опасни ли са? – питам Куцалан, който не спира да души въздуха.

– Не че са опасни, ама не са и здравословни.

Браво бе, мобилна мина петица, дето може да вдигне във въздуха танк, а той разправя, че не била здравословна. Хрема ли ще го хване, или ще се сецне?

– Изнасяй се назад – командвам и се обръщам кръгом.

Не успявам да направя и крачка. Куцалан леко се пресяга с лапата си, същата оная, дето е голяма като каскет, и ме перва под колената. Краката ми се подгъват и се срутвам на земята.

– Луд ли си… – виквам, но Куцалан ме е натиснал със стокилограмовата си маса и дъхти в ухото ми.

– Това са мобилни мини – ръмжи той и розовият парцал, дето виси от устата му, леко докосва ухото ми. – Вече са ни обградили. Най-добре е да не мърдаш. Ще викна Вила да ни измъкне.

Изпълнявам нареждането му, забивам нос в земята и не смея да шавна. Да ти се не видят и мините. Как пък са оцелели толкова години? Как някой пастир или разсеян циганин не ги е активирал, та да си свършат работата и да освободят полето? Ами ако бяха дошли някои мирни селяни да засяват полето със зелки? Тогава умните мини щяха да им направят реколтата на зелев сок. Идва селянинът да бере зеле и какво да види: вместо чинно наредени зелки – мини. За една нощ зелето се сменило с мини. Ама за чий са му мините на селянина? Не стават за туршия, нито за салата зеле с моркови. За свинско със зеле пък съвсем не стават. Да не говорим за капама, зелеви сърми и зелник.

Усещам как земята пред мен леко се надига. Твърда като генно модифицирана стомана пръст се напуква с неохота. Пукнатините се увеличават със скърцане. Куцалан е легнал целият върху мен, сякаш се опитва да ме закрие като с щит, диша тежко и влажно в ухото ми. Какво се мотае тая Вила, та не ни вдигне оттук? Пръстта пред мен вече се е разпиляла като след дълбока оран.

Някъде между буците сива сгур надникват сегментните пипала на мините. Затварям очи и благославям създателите им. Тежко ми е на душата, тежко ми е на гърба със стокилограмото чудовище отгоре ми, бузата ми се е смачкала в каменната земя и сигурно цялата е в кръв. Тежък е животът. Тежко, тежко, вино дайте…

Мамник вряска, та се къса, усещам как Вила завихря въздуха около нас, как вдига тежки вихрушки и сбира ветровете. Дано само да не са радиоактивни. Късно е, либе. Стотици сегментни пипала са щръкнали като млади зелки и всеки момент ще изпълнят върховното предназначение на живота си – да се възвисят яко дим.

Става ми леко. Ето, това е краят и поне няма да мисля повече за разни неща. Леко ми е на душата, леко ми е и на гърба, защото Куцалан е станал и сега черната му опашка се мотае пред носа ми.

– Какво става? – питам, без да отлепям буза от буците под лицето ми. Всъщност не съм сигурен дали и питам, но Куцалан ме разбира.

– Оттеглиха се – отвръща и аз вече се надигам. Лицето ми е изтръпнало, краката ме болят. Дано не ми е скъсал коляното одеве, като ме изрита.

– И как така?

– Не знам. Вила беше започнала да завихря въздуха, когато се оттеглиха. Мамник разправя, че вече са се успокоили и са навътре в земята.

– Дано да не е станал късоглед тоя Мамник – казвам и вадя визьора на Q-пушката, за да разбера какво става.

Мобилни интелигентни мини за поразяване на техника и жива сила на противника – разправя ми Q-пушката – скорост до метър в секунда под земята и общо командване до пет единици. Сателитна връзка и изкуствен интелект със способност за оценка на минаващите край тях, за да не се взривяват от всеки катър, който крета наоколо.

Браво на Q-пушката. Значи за поразяване на жива сила и техника? Ами ние какво сме? Нито сме техника, нито сме сила. Може да се окаже спорно дали сме и живи. Затова са останали толкова време невзривени, затова не ги е стъпкало някое магаре или пощръкляло от жега келяво куче. Чакат само техника и жива сила. Ама по какви критерии бе, байно? Ми че то техниката се мени всеки ден. А ето че и живата сила си смени фасона. Стана ми смешно. Те ни удрят с техника и супер квазимодерни технологии и ние сме се сгънали на осем, понеже сме бедни, слаби и щури. Ама бедният е хитър. Те с техника, ние с таласъми. Те с машини и интелигентни мини, ние с вълци и самодиви. Те с боен софтуер, ние не с к'во да е, а с к'вото се сетим. Техника срещу същества от кристалния свят. Нека мините си чакат. Има да си чакат. Само дано не попречат на зелевите плантации някога.

Намотавам Q-пушката на кръста си и потеглям към баирите. Весело и радостно ми е на душата. Като на помилван смъртник, свален в последния момент от ешафода. Куцалан ме гледа угрижен. Разбира какво си мисля и сигурно с нещо не е съгласен, но мълчи. Ама така си е. Мините ме взеха за хилав мърльо, мотащ се по света с подутото си от глад куче, и ме оставиха на мира. Досега някой да е чул за някой хилав мърльо с подуто от глад куче да е направил нещо опасно? Не. И мините не са чули. Какво ще ми се мръщи Куцалан. Я по-добре да вземе да си викне Самовилата и ония двамата, близнаците, дето се чудят къде да се скрият да спят.

Вила се появява отнякъде, с дълга бяла дреха почти до земята. Косите ù се пилеят около нея като лъскав черен водопад. Нея пък за какво ли я мислят мините? И дали изобщо я усещат? Не смея да я погледна от толкова близо, щото депресията не ми мърда, само крадешком мятам по един поглед с бялото на окото си.

От другата ми страна цъфнаха и близнаците. И те са едни неясни купчини от космалаци и висши енергии. Таласъми ли са, караконджули ли са, върколаци ли са? Не е много ясно. От целия им образ най-ясни са дългите костеливи пръсти, които перкат насам-натам. От тях мятат някакви енергии, с които могат да обърнат на пепел всяка машина. В близък бой са безпощадни, стига да не ги омотаят в полето на Тренчт – единственото противодействие срещу тези същества, разработено, доколкото знам, въз основа на катран. Влачат някакви енергии от катрана, та да спират тия неземни сили. Дано в града да не ни изненадат с такава машина на Тренчт, че става лошо. Близнаците сякаш се полюшват над земята. Чакат Куцалан да им каже какво да правят. Той им е водачът, той им е командирът. Иначе аз съм водач на отряда. Официално поне.

– Да тръгваме – казвам високо, макар че май само вълкът ме разбира. – Трябва да стигнем до предградията, там ще преспим и сутринта тръгваме към къщата.

Вила обръща към мен глава и миг преди страхливо да извърна своята, мярвам бледото ù мраморно лице. Струва ми се, че по него играе усмивка. Дали разбира какво говоря? Изкушавам се да я погледна, но Куцалан вече се е разпоредил и таласъмите избледняват и изчезват в посока хълмовете. Ние с вълка поемаме след тях, а Вила изчезва от погледа ми, но знам, че е наоколо.

– Вила разбира ли какво говоря? – не издържам и питам звяра, дето се клатушка до мен.

– Естествено – отвръща той, ако не се лъжа, леко засегнат.

– Защо никога не отговаря? Не може да говори ли?

– Може.

– Защо тогава?

– Сигурно не вижда смисъл.

Мълча известно време. Сухи трънаци хрускат под краката ми. Тук-там има и охлюви, едни такива ситни и бели. Те пък откъде ли са се взели тук?

– И тя ли има такова… генна памет?

– Има.

– И си спомня за всички ония… младежи… затрити и почернени?

– Спомня си.

Куцалан вдига глава и забързва напред, друсайки мощен гръб. Сякаш нарочно ме оставя сам с Вила. Не я виждам, но зная, че е наоколо.

– Извинявай, ако говоря глупости – рекох на въздуха край мен. – Ние сме… ъъъ… такова… бойни другари и искам да се опознаем.

Е, това вече бяха върховни глупости. Бойни другари! Как пък го измислих? Чак ми загорчава от тия думи.

– Е, добре. Знам, че дрънкам глупости, но искам да ти кажа тук, стъпил на това поле, нагъцано със стотици умни мини под краката ми, че ти си най-красивата жена, която съм срещал. Всъщност не знам дали си и жена, може да си само оптична измама, като оперението на Мамник, но факт е, че докато съм жив, няма да те забравя. Мисли за мен каквото си искаш сега.

Ако това бе обяснение в любов, бе най-дивото на света – на голо поле, с куп мини отдолу и предназначено за същество, което не е ясно какво е. Със същия успех можех да се обясня на някой камък или трън. Може и на птицата Мамник.

Въздухът зад мен потреперва и Вила за миг се появява. Само за миг, колкото да я мерна с периферното зрение. После пак изчезва. Какво иска да каже? За мен е чест или върви, върви, без много да приказваш, командире. Ускорявам крачка, за да настигна Куцалан. Повече дума няма да обеля за тая самодива.

Стигаме хълма, когато слънцето вече се е приготвило да си ходи и свети директно в очите ми. Оттук се ширна градът. Голям град, огромен. Сградите се извисяват като някаква гора, мълчаливи и празни. Хора навярно няма, поне по данните на разузнаването. Дано няма и радиация. Къщата е нейде по средата на града, затова искам да преспим тук и утре да тръгнем към нея. Чудя се дали е по-добре да спим на полето, или да влезем поне до първите сгради. Чеша се замислено по тила и решавам:

– Куцалане, отиваме до първата сграда, онази високата с червената фасада, и там се установяваме. Мамник да лети напред да предупреждава, ако има нещо.

Птицата се понася напред, а край нея изскачат взели се от нищото гарги и сиви гълъби. Щурат се насам-натам на рехави ята.

Наближаваме първите сгради и нареждам на Вила да пусне наметалото си. По нищо не мога да разбера дали го е направила, но с Куцалан продължаваме да крачим бодро. Отблизо сградите са отчайващи – полусрутени, с избити стъкла и разбити улици пред тях. Не се вижда никой, само гарги и гълъби, а и някакъв плъх прошумолява край един ъгъл. Куцалан небрежно го изпровожда с поглед. Улицата е цялата в боклуци и изпотрошени коли. Витрините на някои магазини все още са цели, но вътре няма нищо. Опитвам се да си спомня откога този град е във войната, но не мога. Изобщо съм зле с паметта. Трябва ми почивка, за да си подредя спомените. Ето, не мога да се сетя сега дори и името на града. А май преди войната съм бил тук. Кога ли е било това? Сигурно преди години. Може и векове. Преди еони време, преди възкресяването на митичните същества и преди хората да станат лоши…

Решавам да спрем в основата на високата сграда, която отдалеч изглеждаше с червена фасада, а отблизо се оказа мръснокафява, олющена и цялата на дупки от всички възможни оръжия, които е създал човек. Все е едно е била мишена за прострелване в някоя фабрика за оръжие.

Има черен вход, миришещ на гнило със запазени като по чудо врати, висящи на ръждиви панти. Входът има излаз и от другата страна на улицата, което е хубаво. Сигурно обаче е пълен с плъхове. До входа се блещят разбити витрини на магазини. Избирам един от тях, който да ни приюти. Оказва се, че магазинът има три изхода – два към улиците и един към входа на сградата. Дано не се налага аварийно да излизаме през някой от тях.

Просвам се в ъгъла зад някаква ниска стеничка и изпружвам крака. Чувствам умора и пулсиране на крака под коляното. Сигурно ми е скъсал нещо, кучето му с куче. Куцалан цъфва отнякъде и укорително ме гледа. За него да го наречеш „куче“ е все едно да наречеш някой гей. Е, поне едно време беше обидно, сега може и да не е. Може обратното да е обида. Стана ми смешно. Представям си как се обиждат: „Ей, мръсен негей такъв!“.

– Извинявай – казвам му. – Страшно съм уморен. Аз не съм като вас, супернадарените същества с генетична памет. Аз съм прост човечец, от плът и кръв, пък макар и командир на отряд. Уморявам се, ожаднявам и ме болят краката, когато някоя здрава лапа ме прасне под коляното. Освен това паметта ми чезне и това ме дразни и плаши.

– Трябва да намерим къщата – заявява Куцалан. – Утре трябва да я намерим.

– Ще я намерим – отвръщам. – Къде ще ходи, че няма да я намерим?

Затварям очи. Имам добри инструкции за къщата. Трябва да я търся в централната част на града. Север-северозапад. Q-пушката трябва да я изключа, за да не я засече някое заблудено устройство. Трябва да я открия тази проклета къща почти по интуиция. Мамник няма много да помогне. По нещо трябва да я позная сред стотиците подобни къщи в района. Нямам си на идея как ще стане, но знам, че трябва да го направя. Да я открия и да ù тресна един Q-заряд, от ония, специалните, дето са ми само два, като ракетите на Люк Скайуокър за Звездата на смъртта. Това е последният и най-важен команден пункт. Тук се поемат и обработват всички сигнали на всички убийствени машини, които са плъпнали по земята ни. Тук е гнездото, от което се точат всички лигави нишки към разните СБУ-та, атомни танкове, умни самолети и прочие гадости. Това нещо, ако го унищожим, и край на войната. Тя, войната, доколкото си спомням, всъщност свърши, но ей такива дълбоко засекретени гадости още тровят живота ни. И не става да изсипеш един кош бомби над този град, защото хитрата къща ще се покрие нейде в земята, после иди я гони. Не може и да пратиш хиляди хора да ровят от сграда на сграда, защото толкова много ще загинат, че по добре да я оставим на мира. От друга страна пък всякакви бойни единици пъплят насам-натам, командвани от къщата, и нанасят поражения. Хем войната свършила, хем пак си се бием. Трябва само хитро да се промъкнем до нея, без да ни забележи, да ни мисли за скитник безпризорен и рошавото му куче. Пък да ù прасна един Q-заряд…

– Ще ù видим сметката – продължавам на глас и чувам как Мамник писка.

Писъкът му се е омесил с врясъка на гаргите, но все пак го чувам. Отварям очи. Куцалан го няма до мен. Той сигурно е чул птицата преди още да е запищяла. Какво ли пък е видяла сега? Дано не са мобилни мини, качени на велосипеди.

Ставам и надзъртам зад витрината. Под краката ми хрускат парчета стъкла. Чувам Куцалан да ръмжи. Щом ръмжи, значи се преструва на куче, остава само и да залае. Дали наистина може да лае?

Излизам от витрината и виждам вълкът да клечи с оголени зъби и издаващ звуци, които трябва да минат за ръмжене на зло куче, а срещу него облегнат на стената стои някакъв човек – ни жив, ни умрял, протегнал напред ръце, сякаш може да се предпази от това чудовище. Изглежда дребен, навлечен с някакви разнообразни парцали и нахлупил крива шапка на главата си. Откъде ли се взе?

Правя няколко крачки към тях и строго нареждам:

– Шт! Долу! Назад! Остави човека. Назад! – Куцалан с удоволствие изпълнява заповедта ми, спира да ръмжи и застава зад мен.

– Не е лош – казвам. – Просто се страхува от непознати.

Не изглежда много убедително за стокилограмов вълк, но друго не измислям в момента.

– Нищо няма да ти направи – успокоявам човека и пристъпвам към него.

Той подозрително ме поглежда изпод шапката. Има черни очи, мръсносива коса, избуяваща под шапката му на туфи, и рядка прошарена брада. В ръцете си стиска нож и някаква пръчка.

– Вие пък откъде се взехте? – изсумтява и наднича през рамото ми, за да се убеди, че вълкът-куче седи мирно.

– Ами мотаме се – мъгляво отговарям. – От село на село, от град на град. Ей сега влизаме тук. Има ли много хора?

– Абе, ти да не си луд. Какви хора тук. Това е забравен град.

– И нищо ли няма за ядене? – разочаровано питам.

– Няма – тросва се непознатият. – Айде откъдето си. Обратно.

– Брей – възмущавам се искрено. – Той да не е твой тоя град. Ами аз може да съм оттук. Може тук да съм работил преди тъпата война и сега да идвам да си видя имотите.

Сега пък мръхльото искрено се разсмива и показва някаква странна колекция от зъби.

– Какви имоти бе, пич? То здрава къща не е останала, ти имоти. Като толкова искаш, стой. Храна – гълъби, гарги и пресен плъх на скара. Само тоя звяр го дръж на верига да не пострада.

– Ти по-хубаво не го дразни, щото както е кротък, ще те перне един път с лапата и ще ти скъса коляното. Я ела сега да седнем някъде и да се видим, без да се ядосваме. Аз храна не искам, малко вода ако имаш?

Местният се почесва с ножа по тила и се съгласява. Бръква в торбата и вади някакво мазно, черно шише.

– Вода барем има – казва. – Що извори набликаха последно време, що нещо.

Сядаме в магазина върху някакви парцали и аз внимателно го разпитвам. Водата естествено не я барвам.

– И аз голямо обикаляне му хвърлям – лъжа, без да ми мигне окото. – Раняваха ме два пъти през войната и малко ми се губи споменът – сега вече не лъжа. – Шматкам се с това куче, и то завалията от някоя генна лаборатория драснало, чуди се какво да прави. Дружка ми е и пазач. Е, няма ли други хора в тоя град?

– Има, как да няма – отвръща Спир. Така каза, че се казва. Не Спиро, не Спиридон, а Спир. – То много имаше, ама повечето измряха. Сега я има стотина души, я няма. И ние ще измрем, няма къде да се денем. Ще останат само гарги и плъхове.

– Що пък да измрете?

– Щото така. Нещо сме заразени, облъчени ли, натровени ли, и полека-лека измираме. И аз, ако изкарам до края на годината, пак ще е добре. Ма, да ти кажа, вече не ни пука. Събираме се и си правим гуляи.

– Нали няма храна? С плъхове ли гуляете?

Спир се намръщва.

– Излъгах те. Плюскане колкото искаш. Консерви, разни вакуумирани храни. Още има подземни камери със замразено месо. Пиячката е на корем. Това е единствената радост.

– Не си ли мислил да се махнеш оттук? Да идеш някъде на юг. Да се лекуваш.

– Че как ще минеш полето? Пълно е с гадните машини и разни подивели танкове. Мисля си, тия машини верно са умни. Щом могат да полудеят. И за моята болест лек няма. По-добре да се просна тук. Сред храна и къркане.

– Каква пък е тази болест?

Спир понечва нещо да каже, но млъква и в очите му бързо изприпква страх. Не смее да мръдне. Обръщам се и гледам, Куцалан се надигнал и се прозява. Той нека си се прозява, ама който и да види това устище, пълно със зъби, ще се напикае.

– Спокойно – успокоявам Спир. – Нали ти казах, че нищо няма да ти направи.

Той се усмихва криво и по лицето му припват рояци бръчки.

– Абе, голям звяр си си намерил – казва. После пита: – Какво мислиш да правиш?

– Да ти кажа честно, наистина съм идвал тук преди войната, но ми се губят спомени. Ще остана в тая сграда, ще пообиколя града и ако ми хареса, може да остана няколко месеца, ако не, поемам нататък. Има ли в града бойни машини?

Спир клати глава.

– Не, тук няма. По полето е пълно с тях. Но тук не се вясват. Не ти трябва да оставаш, ще се тръшнеш и ти.

– И казваш всички сте болни?

– Абсолютно. Вчера се тръшнаха двама. Добри приятели бяха и добри играчи. Оставаме все по-малко.

– Играчи ли? – любопитствам аз. – Какво играете? Футбол?

Това можеше да звучи като подигравка, но Спир не разбра.

– Глупости, футбол. Кой ще ти се занимава с такива простотии. Играем на думи.

– Ясно – кимам, уж разбирам. Спи ми се и се каня да разкарам тоя Спир.

– Ясно ти е, дръжки. Това не са думи като думи, а специални думи. Играем на думи, които не съществуват вече, които ги е имало преди, били са си най-обикновени думи, с нищо незабележими дори, но вече ги няма. Всяка вечер играем и стават страхотни дербита, ей играем от една година вече и несъществуващите думи край нямат. Ако знаеш колко думи от войната насам са изчезнали, ще паднеш. И който измисли най-хубава дума и си я припомни хубаво, той печели. Имаме си и жури. Трябва да дойдеш някоя вечер. Събираме се в хотел „Карлайл“, шест звезди, лукс обслужване, вечерно облекло задължително – Спир се изкисква. – Искаш ли да играем, за да разбереш?

– На думи ли?

– Да, на несъществуващи думи.

– Нещо не ми стана много ясно. Как така не съществуват?

– Ей така нà! – ядосва се Спир. – Нали ти обясних? Имало ги и сега ги няма. Схващаш ли? Не изглеждаш толкова тъп. Кучето ти сигурно разбра за какво става въпрос. Има ги – няма ги. Сети ли се? Имало е дума, сега я няма…

Спир ме гледа с надежда, а аз все още не схващам за какво ми говори. Обръщам се и поглеждам Куцалан. Той е седнал на задните си лапи и с интерес ни гледа. Погледът му обаче кой знае защо е тъжен. Обръщам се и зяпвам Спир. Той ме гледа подканящо, като малко дете, дето трябва да каже „мамо“. Какви са тези несъществуващи думи?

– Казваш имало ги е, а сега ги няма? – питам, за да спечеля време, защото нещо не ми се иска в очите на Спир да изглеждам тъп. Той радостно кима с глава. Туфите под шапката възторжено се тресат.

Изведнъж ми просветва. Света Богородице, на това ли играят?

– Сетих се – викам възторжено. – Сетих се!

– Давай тогава – насърчава ме Спир и чак се надига. – Казвай.

Поемам дълбоко въздух.

– Сладкарница става ли?

Както се е надигнал, Спир изведнъж сяда обратно и от парцалите му се вдига прахоляк. Устата му почти увисва и езикът му аха да се провеси като на Куцалан. Гледа ме с безумен поглед.

– Сладкарница ли? Сладкарница ли каза? – ломоти той.

– Да, защо? – чудя се аз.

– Боже всемогъщи, бях я забравил тази дума. Вярно, че имаше сладкарници. Как можах да забравя. И какво продаваха в тях?

– Как какво? Разни сладки неща. Сиропи, сокове – започвам да си припомням. – Имаше виенски сладкарници с пасти и кафе, арменски и турски – със захаросани ябълки, баклави и боза. В някои правеха торти за рождени дни и разни други тържества. Имаше огромни витрини с най-различни чудесии – пасти, еклери, тулумби, петифури, баклави, тригуни… И бяха едни такива лъскави, чисти и хората кротко си седяха в тях и си услаждаха живота. Да, имаше такава дума, много добре си я спомням.

Спир ме гледа с възхищение.

– Ти си талант – хвали ме той. – От раз измисли една супер несъществуваща дума. Много е готина. Позволи ми да я използвам утре на играта.

– Може – великодушно разрешавам.

– Сети се още някоя.

– Несъществуваща дума ли?

– Да, като сладкарница. Имало я, сега я няма.

Замислям се за миг. Иска ми се да не разочаровам Спир. Само че моята памет нещо е объркана и не мога да се сетя за разни думи.

– Става ли книжарница? – питам неуверено, защото не съм сигурен дали тази дума е несъществуваща.

Спир бавно се надига. Гледа ме с преклонение и молитвено скръства ръце на гърдите си.

– Човече, как се сети за тази дума? Книжарница… – повтаря бавно, сякаш я опитва на вкус. – Имаше такава дума да, спомням си. Хубава дума беше. И тя една такава лъскава, представителна и чиста. Пълна с написани листове.

– И миришеше странно, на нещо особено, което само печатарското мастило и хартията имат.

– И хората влизаха в тази дума, за да гледат книгите, да ги опипат с ръце и очи, да ги помиришат, да ги почувстват. Влизаха като в църква, тихо, с някакво преклонение и почит. Боже, каква дума беше само. Каква дума.

Спир чак затваря очи и се възнася нанякъде. Е, прав е, хубави думи бяха и едната, и другата. Може би някога пак ще се появят тези думи. Що да не се появят? В тях няма нищо грозно, лошо, обидно или опасно. Изведнъж се сещам, че повечето думи, които са изчезнали, които са несъществуващи, са точно такива с нищо незлобливи думи, кротки и неагресивни, даже напротив – полезни и нужни. Защо тогава изчезнаха? Какво стана, та ги няма? Епидемия ли някаква ги тръшна, или емигрираха някъде? Изведнъж десетки подобни думи нахлуват в главата ми и се завъртат като рояк мухи над мърша. Несъществуващи думи. И като гледам колко са многобройни, какъв рояк сме унищожили, чак се уплашвам.

– Трябва да спя – казвам грубо на Спир и го стресирам. Той смутен прибира багажерията си и не смее да ме погледне, сякаш се чувства виновен за тъпата игра, която са измислили.

– Ела утре пред големия фонтан в центъра – казва той, преди да се измуши през витрината. – Може да дойда с теб из града. Макар че е опасно заради болестта.

Понечвам да го питам пак за тая болест, но той вече се е шмугнал зад витрината. Навън почти е притъмняло и не го виждам. След миг туфестата му глава щръква обратно. Сваля кривата си шапка, при което туфата хуква на всички страни, слага я до сърцето си и важно казва:

– И ти благодаря за думите. Това бяха най-хубавите несъществуващи думи, които съм чувал напоследък.

Нахлупва доколкото може капата и пак изчезва в сумрака. Дано не види наоколо Вила Самовила или близнаците, щото инфарктът не му мърда. Каква ли болест ги яде тия тук?

Намествам се на постелката и облягам глава на стената. Нещо сънят ми изчезва и в устата ми е едно горчиво. Куцалан се изпружва до мен и топлият му гръб се разстила до крака ми. Странни същества. Топли са, имат органи, кръв и всякакви там биохимии, а са толкова различни и непонятни. Слагам ръка на главата му. Жестът е нормален за едно куче, дали става и за вълк, измъкнат от небитието на митовете?

Куцалан не се дърпа, само се намества по-удобно.

– Тая игра не я разбрах – казва той, наврял муцуна под постелката. Гласът му е гъгнив и далечен. – Как така несъществуващи думи? Ако думата не съществува, ти не можеш да я кажеш. Не е ли по-правилно забравени думи и несъществуващи предмети и обекти?

– Точно така си е думата – несъществуващи. Имало е книжарница, сега я няма. Просто е.

– Няма я като обект, като предмет. Като дума си я има. Няма го обектът, думата стои. Не е ли така?

– Не знам. Може и така да е.

– Вие, хората – продължава да философства Куцалан – на всеки обект слагате дума, знак, и задължително обвързвате предмета с този знак. Вие сливате предмет и знак.

Опитвам се да си спомня нещо, но паметта ми не се подчинява и разни спомени хукват на всички страни като туфата по главата на Спир. Искам нещо да му кажа на Куцалан, но забравям какво. Нещо важно за хората, нещо основно. Нищо не се сещам, затова сънливо го питам нещо за Вила, близнаците и птицата Мамник. Той ми отвръща, че са добре и че ще ме вдигне преди изгрев, защото нямаме време и трябва да я намерим тая къща и да я направим несъществуваща. Заспивам и почти в просъница казвам на вълка:

– Да знаеш, Куцалане, ние, хората, не можем да мислим без посредничеството на знаците.

Куцалан изхъмква доволно и нищо не казва. Мъча се да си представя тези същества, тези мои бойни другари и другарка, с какви знаци мислят, как мислят и дали мислят като нас или другояче. И може ли да се мисли другояче, без помощта на знаците? След войната, след шибаната, скапана, гейска война, ще трябва да уча и още нещо освен физика, за да разбера освен за имагинерното тяло на Куцалан и за мисленето му, което чини ми се, и то е имагинерно. Заспивам бързо, понесен от вълните на тези мисли.

Събуждам се преди изгрев. Тихо е. Няма ги градските шумове, няма птици, нищо няма.

Усещам, че и вълка го няма. Сигурно е скитал навън цяла нощ. Ще скита, разбира се, нали това е в кръвта му, нали такава е природата му, нали такива ги възкресихме – същества от другия свят. За миг си представям, че съм тук сам, без отряда, без смразяващия вълк, без близнаците, без птицата Мамник, без отчайващо прекрасната Вила, и ми става страшно и самотно. Ставам и търся Куцалан. Навън вече просветлява и черни гарги безшумно украсяват небето. Къде ли е и Мамник? Сгъвам постелката и се чудя дали да я намотавам на гърба. Ще сме в града и може да се върна при тази сграда по всяко време. Оставям я до стената и подавам глава от витрината. Куцалан изниква отнякъде – голям, лъскав и безшумен.

– Тръгваме ли? – питам, колкото да кажа нещо. – Готови ли сте?

– Ние винаги сме готови – отбелязва вълкът.

– Добре. Вила да държи наметалото над нас, близнаците да са в готовност, а Мамник да не се отплесва напред, щото тук не е поле и може да ни загуби.

– Няма – казва Куцалан и не става ясно дали птицата няма да се отплесва, или няма да ни загуби.

Бръквам в джоба си и вадя черно хапче кафе, тип еспресо. Засмуквам го и се намръщвам леко. Без захар е и ужасно горчи. Сигурно е от най-лошата реколта, правено в най-лошата лаборатория. Иска ми се да го изплюя, но стискам зъби и смуча ли смуча. Куцалан ме гледа с интерес.

– Не можеш да си произвеждаш сам ендорфини, нали? – пита той.

Не му отговарям, защото не знам за какво говори. Вадя внимателно малка дигитална карта на града. Тя е от времето, когато градът не е бил в този си вид и несъществуващи думи не е имало. Гледам улиците, площадите, парковете, сградите и се чудя къде може да е нашата къща. Толкова ли не можаха да я разузнаят предварително, ами сега трябва да се мъча да я открия в някакви руини и пущинаци. Все си мисля, че трябва да е в центъра. Не знам защо, но си мисля, че е там. Откривам на картата къде сме ние, и дращя с мръсен пръст по нея.

– Ето, ще обиколим този район – ограждам кръг около предполагаемия център на града. – Не знам как трябва да изглежда тази къща и дали има някакви излъчвания. Ако имаше, спътниците трябваше да ги хванат.

– Че то ние нямаме спътници – напомня Куцалан. – Къщата има.

– Добре, все нещо трябва да забележим покрай тази къща. Иначе защо сме тук? Мамник да дебне внимателно. Вила също. Оня човек, Спир, твърди, че няма бойни машини, ала едва ли една такава къща е оставена без охрана, та всеки дрипльо да може да се намърда вътре и да прави каквото си иска.

– Къщата е автономна – казва вълкът – правена е да осигури командването на машините, после са ù изгубили контрола. Разчитали са само на техниката и сега не е ясно как може да се спре. На Къщата не са вменени инструкции за защита. Тя не е живо същество, нито бойна машина, та да се пази. Тя просто е един център за управление. Има за задача да управлява бойните машини и просто си изпълнява задачата. Тя не знае, че я търсим да я унищожим, не знае, че трябва да спре, не знае, че върши лоши неща. Не знае, че трябва да се пази. Просто не са се сетили да ù инсталират тази задача. Това просто е една машина. Вярно, най-важната. Централната. Супервайзорът.

– Ами да – разсъждавам аз – все си мислехме, че машините ще решат войната. Хората ще си стоят нейде спокойно и един-двама ще управляват цяла армия от бойни машини ей така, докато си седят зад компютрите, хрупат чипс и пият кола. После решиха, че защо да са един-двама, като армията може и сама да се управлява. Така де, трябва да се пестят човешките ресурси, щото обществото е много чувствително на тема загуби на човешки ресурси. Току-виж някой от водещите войната се задави с чипс или хване рак на стомаха от много кола. Тогава как ще се оправдават пред същото това общество тези загуби, как ще се задържи духът на нацията. И после разни гадни журналисти ще снимат ковчезите, ще правят разследване на фабриката за чипс, ще се поемат разни антивоенни мероприятия и пораженчески настроения. Не, колкото по-малко жертви, толкова по-добре за обществото. И по-хуманно е. Агресия на бойна машина звучи по-приемливо, отколкото десант на две хиляди морски пехотинци. Войната в ръцете на машините. Добре звучи. Съответно и управлението трябва да се прехвърли. На една къща например. Разбираш ли идиотщината? Те пращаха срещу нас машини, а ние, понеже нямахме толкова много, щем не щем, пращахме хора. Машини срещу хора. Ми не е спортсменско. Е, ние пък, като нямаме техника, създадохме вас, да ни помагате.

Куцалан гледа някъде в нищото.

– Извинявай, че постоянно ти напомням, че сме ви създали, но така си е. Генжинерите се постараха да ви възкресят максимално истински.

– Не се засягам – отвръща Куцалан. – Даже, да си призная, не разбирам много добре съдържанието на тази дума. Изобщо много от вашите думи и дейности са ми неясни. Някой ден трябва да ми ги обясниш.

– Ще ти ги обясня, ама знаеш ли още колко университета трябва да завърша? Айде да тръгваме.

Вила се вее край нас като парче мъгла, изпаднало от някой планински връх. Близнаците се движат плътно до стените на сградите и почти се сливат с тях. Само като се загледаш, се виждат някакви космалаци и криви пръсти до някой порутен цокъл. Аз си ходя спокойно по средата на улиците, а до мен е Куцалан. Мълчим. Одеве се наприказвахме за цял ден. Силно се съмнявам в думите му за незащитената къща. Вярно, ако не са ù шибнали програма за защита, няма причина да я прави, ами ако са ù инсталирали такава?

Куцалан ме поглежда и аха да каже нещо. Нали е с телепатична чувственост, все се кани да отговори, преди да си го попитал. После пък усеща новите ми мисли и навежда глава. Сигурно не е много приятно да си телепат и да слушаш непрестанно глупостите на другите.

Улицата, по която вървим, трябва да ни изведе в централната част на града. Колкото по-навътре влизаме, толкова градът е по-запазен. Има и разрушени сгради, и ями по улицата, но повечето къщи стоят, даже и прозорци си имат. Зеленината пък е навсякъде – треви, храсталаци, диви рози, люляци, дървета и бръшляни са се омесели в пъстра джунгла. Поглеждам крадешком към Вила. Тя върви малко зад нас, но достатъчно близо, за да се намеси при нужда. Мъча се през рехавата мъгла, която представлява в момента, да зърна оня силует, който тревожи сънищата ми. Струва ми се, че за миг забелязвам извивката на талията ù. Дали може да танцува? Как ли ще се чувствам, ако прасна един блус с нея? На Soldier of Fortune например. Странни, непонятни и в същото време са ми много близки тези същества. Ами ние оттук нататък трябва да живеем вече заедно. Тази мисъл дойде толкова неочаквано, че чак забавих крачка. Просто си стават част от общия свят. Всички тези митични същества, които възкресихме, за да ни помогнат да се избиваме помежду си. Интересно ще стане. Пак погледнах крадешком Вила. Сега дали съм влюбен?

Мамник се разписква отнякъде. Чуя ли вече писъка му, и се хващам за кобура.

– Какво е? – питам Куцалан, който върти глава на една страна, сякаш се ослушва.

– Хора – отвръща той. – Отпред има хора.

– Е, по-добре е от СБУ или мобилни мини.

– Не е ясно какви са.

– Какви може да са? Дрипльовци като вчерашния.

Завиваме по улицата и излизаме на широк площад, проснал се в пищна зеленина. В средата има голямо езеро, пълно с вода, водорасли и жабуняк. Пред него се виждат няколко души. Поемаме с Куцалан към тях, а Вила и близнаците се потапят между дърветата. Мамник изписква още няколко пъти и спира.

– Нямат оръжие – тихо казва Куцалан и млъква, за да не предизвика уплах в някой от тях.

Наближаваме ги и те ни виждат. Скупчват се на едно място и ни гледат. Оттук не мога да видя дали подозрително или радостно. Що пък да ни се радват?

На няколко метра от тях спираме и тогава виждам, че единият е Спир – вчерашният ми събеседник.

– Здрасти, Спир – вдигам приветливо ръка. – Наспах се супер. Сега малко се поразхождаме да видя дали мога да си спомня нещо от тоя град. Ти как си?

Спир колебливо излиза напред, като гледа под око вълка.

– Здрасти – отвръща. – Това сме ние.

Маха с ръка към групата, сякаш представя рок банда. То видът им е горе-долу такъв.

– Днес ще търсим риба – съобщава радостно. – Одеве погребахме двама, Бог да ги прости.

Чудя се какво да кажа.

– Ако искаш, ела с нас. Ще ходим до едни складове с дълбоко замразени продукти. Довечера ще правим гуляй и ще… – млъква и ми намига хитро – играем.

После се обръща към другарите си.

– Ей тоя е оня, дето ви разправям, че се сети вчера за две страшни несъществуващи думи. Довечера ще ви ги кажа. Ще изпопадате.

Групата се приближи смело до нас. Куцалан се прави, че не ги забелязва. А ги е погледнал, а са се разбягали. Аз съм свикнал с погледа му, но сега си давам сметка, че като те погледне, все едно забива две вилици в мозъка ти.

Приятелите на Спир са странни като него. Космати и брадясали, приличат на таласъмските близнаци, даже и пръстите им са криви като техните. Май има и две жени. Те обаче не приличат на Вила, по-скоро го докарват до птицата Мамник – кльощави, превити и с рехава перушина по главата, която прикриват с умопомрачителни шапки. Наобиколили са ме и ме гледат с някакви странни погледи.

– Здрав ли си? – пита един нисък и широк с огромна мръсна брада.

– Горе-долу – отвръщам уклончиво.

– Що тогава се вреш тук?

– Щото така – отговарям ясно и точно. – Ходя си насам-натам и дойдох тук.

– Щото си глупав – отвръща дебелият и плюе настрани. – Ако искаш да останеш с нас, трябва да се приготвиш да я посрещнеш.

– Кого? – не разбирам думите му.

– Бабичката с косата – хили се рошльото и от устата му се носи смрад на талази. Дали пък не е спал с умрял плъх под езика?

– Аз съм я срещал няколко пъти тая с косата – отвръщам. – И не знам защо досега ме подминаваше. Ама все някога ще се прегърнем.

– И кога си я срещал? – пита едно същество, дето според мен трябва да е жена.

– През войната – казвам. – Сега няма да ви разказвам. Друг път.

– Че аз другия път може да не съм жив – отвръща съществото и според изказа му се оказва мъж.

– Друг път, друг път – настоявам аз и не защото не ми се иска да им разкажа някоя бойна случка на тези нещастници, ами защото паметта ми се е омешала и ми се губят някои житейски линии. Но че съм срещал госпожата с косата, в това съм сигурен, само дето не мога точно да си спомня кога и къде.

– Ще дойдеш ли с нас за риба? – пита Спир, все едно ме кани на риболов с яхта.

– Тц – казвам. – Искам да огледам града, да се сетя кога съм идвал и къде съм бил. Довечера може да се видим.

– Ми добре – съгласява се новият ми познат, почесва се по туфата и поема наляво покрай езерото. Другите тръгват бавно след него.

– Вечерта се събираме ей там – сочи високия силует на някаква сграда в дъното на площада. – Ела и си подготви нови хубави думи. Някои супернесъществуващи.

„Като ви гледам – си мисля – до довечера някои от вас може да са несъществуващи.“

На глас казвам:

– Ще мина. Ако намерите някой кокал за моя спътник, вземете го. Доста ще огладнее след разходката.

– Ще вземем – отвръща Спир и се спира. Тумбата с него също се заковава. – Цяла овца ще му домъкнем. А ти се разхождай само по улиците. Не влизай в сградите, че не се знае.

– Какво не се знае? – безгрижно питам.

– Как какво? В коя има радиация не се знае. В северните къщи със сигурност има.

Маха ми с ръка и потеглят нанякъде.

Стоя вкаменен и не мога ни ръка да помръдна, ни език да обърна. Радиация ли? Радиация ли чух? Потърсих с поглед нещо наоколо, на което да седна или поне да се облегна. Страх ме е от радиацията, страшно ме е страх. Как не помислих, че тук може да има такова нещо? Седнах на някакъв остатък от бетонен постамент. Куцалан изобщо не ми обръща внимание. Гледа и души наоколо. Това ме вбесява. Много добре чу думите на Спир, защо тогава се прави на глух?

„Божичко – изпъшквам наум – сега пък радиация. Как можахме да се набутаме право в някаква радиация. Мразя я, презирам я, страх ме е от нея…“

Ставам и викам на вълка.

– Куцалане, трябва да се връщаме.

Куцалан най-накрая застава до мен и вдига глава.

– Не може да продължим така. Трябва да направим измервания за радиация. Иначе ще се навра някъде и с мен е свършено. Не чу ли Спир какво каза?

– Чух го – отвръща вълкът – ама нямаме и много време. Трябва да действаме.

– Е, какво ще действаме? – нервирам се аз. – Ако има радиация, ще ме направи на пихтия за нула време. За вас не е ли опасна?

– Е, не че е безвредна – ръмжи вълчището – ама в определени норми я издържаме.

– Сигурно няколко хиляди пъти над нормалната за човека. Тогава вървете вие напред, пък аз ще се грижа за тила.

– Знаеш, че без теб не можем нищо да направим. Ти си водачът, ти си командирът.

– Но аз не мога нищо да направя в радиация – нервя се и трескаво крача напред-назад. – Нищо. Освен това имам някакъв страх от това лъчение, див страх, атавистичен някакъв, който ми обръща джигера наопаки. Не знам откъде е, но го имам. Пращай Мамник да провери доколкото може нивата, и тогава ще мислим. Иначе никъде не тръгваме.

Куцалан ме гледа неодобрително.

– Първо, Мамник не може точно да определи радиацията. Може да разбере дали има, не и колко е. Второ, я се стегни с тая радиация, нали си ваксиниран, имунизиран или както там му казвате.

Както крача, и кракът ми увисва във въздуха.

– Ваксиниран ли? – вряскам му на тъпия вълк. – Това да не ти е детска шарка, бе, или тетанус? Чуваш ли се какви ги плещиш? Ми нали, ако пипна лъчева болест и изобщо успея да се измъкна оттук, ако не ме размаже радиацията веднага, после ще изгния в някоя болница сред лайна и…

Увисналият ми крак стъпва на земята и сякаш я разтриса. Нещо в обърканата ми памет изпуква и се намества, нещо малко, не по-голямо от плочка за домино, но достатъчно, за да изплува от дебрите на миналото един спомен, едно видение. И то какво видение…

Лежа в болница, свит по най-невъзможния начин, по който човек може да свие. Всичко ме боли, дреболиите ми изскачат през устата, а костите ми са като кашкавал. Край мен се мотаят разни лекари, сестри, други болни. Не ми обръщат внимание. На болен от лъчева болест кой обръща внимание? Ужасно е, отвратително е и най-лошото е, че няма край. После ме опъват по корем на някаква маса и бърникат из гръбнака ми, из мозъка ми… Дърпат хрущяли, теглят кости… Крещя с последни остатъци от език. Аз съм мъртвец, аз съм лъчист. Защо не ме оставят да си отдъхна от този живот, защо не оставят милирентгените да отнесат душата ми в някой по-добър свят? Защо…

Седнал съм на тревата, а Куцалан се е надвесил над мен. Би трябвало да изглежда тревожен.

– Добре ли си? – ръмжи той и виждам зад него и силуета на Вила.

– Какво става, Куцалане? – питам. – Какво става с мен? Та аз съм бил болен от лъчева болест. Сега си спомням. Затова така ме е страх само като чуя думата „радиация“. Спомних си гнусната болница с осраните коридори и хората вътре. Те приличаха на Спир и компанията му. Спомних си и най-ужасните процедури, които ми правеха. Божичко, колко неща си спомних. Как съм оцелял? Как съм се измъкнал? Това е лъчева болест, Куцалане, не е настинка или гнойна пъпка на врата. Това е радиация. Знаеш ли как действа на хората? Прави ни органите на пестил. Ти и пестил не знаеш какво е. Да тикажа право, и аз не знам. Знам само, че е това, което прави радиацията с органите ни. И какво, излекуваха ли ме? Мозък ли ми преляха?

– Сигурно – казва Куцалан. – Вие имате добри генжинери. Доколкото разбирам, са повишили устойчивостта на клетките ти към твърди лъчения. Затова ти казвам, че си ваксиниран. Не би трябвало да се страхуваш от радиация, ти вече си друг човек.

Напушва ме истеричен смях. Ако отрядът ми е от хора, сигурно няма да се излагам така пред тях, ама тия моите другари не са хора, що да не се покискам малко.

– И какво, сега съм супермен, мога да се разхождам в епицентър на ядрен взрив и да танцувам хоро по самодивските поляни. Може да ремонтирам даже работещи реактори.

Див кикот оглася площада. Поне аз си мисля, че е див и че оглася. Всъщност само нещо си мърморя и се мъча да измъкна още някоя плочка от доминото. Ама тая болница беше наистина много гнусна, сега си спомням всички отвратителни подробности, до момента, в който пак ме покатериха на оная маса, за да ровичкат в гръбнака ми. После нещо ми се губи, после паметта ми пак се отвея в неправилна посока.

– Трябва да изпълним задачата – казва Куцалан. – Трябва да намерим командната къща и да я обезвредим.

Надигам се бавно. Вече се бях сетил кога ми е била срещата с оная с косата. Измъкнали са ме от болницата, за да ми дадат възможност пак да се срещна с нея. Куцалан е прав, имаме страхотни генжинери. Дано да са поработили добре върху клетките ми, щото втори път в оня шибана болница и на скапаната маса няма да издържа.

Гледам Куцалан и залепилата се до едно дърво Вила. Ризата ù се вее на вятъра, а косата обгръща лицето ù. Дано да е прав вълкът, дано да е така, да съм ваксиниран вече против радиация и да не ми пука много от нея.

Изтупвам колената си от треви и клечки и му разправям на Куцалан:

– Ако все пак се окаже, че не съм ваксиниран, ако тая гадна радиация вземе, та ме тръшне и направи органите ми на пестил, не ме оставяй пак да бъда като парцал в някоя болница. Смили се над мен и ми пусни един куршум. В смисъл, светни ми една лапа по тиквата.

– Няма – казва Куцалан и тръгва напред, а аз пак не разбирам дали няма да ме остави като парцал в болница, или няма да ми светне един по тиквата.

Въздъхвам и тръгвам след него, а в устата ми остава вкусът на миризливите кърпи от оная болница, с които ми връзваха устата, за да не вия от болка. А как само виех…

Вила стои до дървото и не помръдва, когато минавам покрай нея. Косата ù се е разпиляла по лицето ù и не го виждам. За миг спирам, поглеждам я, ама не директно, а така малко странично, малко наоколо, и ù казвам:

– Моля ти се, ако ти ме разбираш, изпълни това, което помолих да направи Куцалан, не ме оставяйте като парцал.

Вила естествено нищо не казва. Взел се от нищото вятър разпилява косата ù и за миг срещам очите ù. За миг се потапям в тия очи и ми става ясно, че Вила всичко е разбрала, че на тая самовила всичко ù е ясно, само не разбирам дали е съгласна с молбата ми. Очите ù за миг парват сърцето ми и аха да получа остър пристъп на меланхолия, и тя изчезва. Стискам зъби, намествам Q-пушката с двата Q-заряда на кръста си и тръгвам да настигна Куцалан.

– Представяш ли си? – бърборя аз на вълка, докато пресичаме площада. – Бил съм болен от лъчева болест. Сигурно затова ми е омешана паметта. Да, затова. Отвратително беше в тая болница. Вие боледувате ли?

Вълкът спира и сякаш се замисля. Познавам вече, когато се замисля. Челото му леко се опъва и носът му се набръчква. Смешен е.

– Не – отговаря кратко.

– Как не? Никога? От нищо? И Мамник ли? И всичките други стотици същества, дето сте с нас?

– Ами не.

– Не мога да повярвам! И как така вие не боледувате, а целият останал свят, начело с хората, се тръшка от какво ли не.

– Не знам – лаконичен е вълкът и продължава да крачи.

– Тогава как сте изчезнали за толкова векове, та се наложи да ви възкресяваме?

– И това не знам.

– Ти знаеш ли, че за болницата си спомних, но как я пипнах тая лъчева болест, не мога да се сетя. Май беше при Голо поле или на Зъл рид. И на двете места бях, спомням си, ама кое е било първо и кое второ, не си спомням.

Стигаме края на площада и пред нас се ширват няколко улици. Прави, обрасли със зеленина, не им се вижда краят. Присвивам очи и ги гледам през тънък процеп. Познати са ми тези улици, минавал съм ги, разглеждал съм ги. И това не си спомням кога е било, но съм минавал оттук.

– Давай по онази с големите дървета – командвам на Куцалан.

Не знам защо по нея, но така решавам. Интуиция, дето се вика. Мамник се мотае високо над нас и лъска перушина. Дано да не се разписка скоро. Дано не улови някоя радиация, че тогава я втасахме. Хич не ми се иска да проверявам имунизацията на нашите генжинери. Пак се сетих за болницата и гадният страх отново пролази в гърлото ми.

– Я кажи на Мамник да мине по-напред и да следи за радиация – нареждам на вълка и започвам да оглеждам къщите наоколо.

Къщи като къщи. Някои малки, с дворове и пътеки, обрасли с треволяк, други големи, с магазини на партера и остатъци от реклами по фасадата. В тази част на града няма големи сгради, само нискоетажно строителство и еднофамилни къщи. Коя ли ще е нашата? Някакъв смътен спомен, че някога и аз съм живял в подобно нещо, ме навестява.

– Хей, Куцалане – викам му. – Вие къде ще живеете, като свърши всичко това?

– Навсякъде – отвръща той, без да спира.

– На Вила сигурно ù трябва гора, предполагам и на близнаците. Нали са горски таласъми, няма да се набият да живеят в бетонни квартали.

– Прав си – съгласява се Куцалан.

– И ти без гора не можеш. Искаш ли, като свърши войната, като приключим с тая лайняна война, да дойдете да живеете при мен. Аз имам една къща, останала от нашите, която е в едно село, дето навремето имаше двеста души, а сега сигурно няма и толкова. Гората е направо в двора. Дървета са дебели колкото вериги на атомен танк, храсталаци за близнаците и огромни ливади за Вила да си играе хорото. Пък може и аз да се хвана на него, нали съм радиоустойчив. Какво ще кажеш?

Куцалан мълчи, ходи по средата на улицата и нищо не казва. Този път аз проявявам телепатност и усещам, че тази тема не му е приятна. Защо ли? Може пък да не искат да живеят с нас. Може пък да ги дразним или да им пречим нещо. Възкресили сме ги, съживили сме ги. Голяма работа. Ето, помогнахме ви да спечелите войната, сега ни оставете на мира, да си преровим генетичната памет, да видим какво е станало с тоя и оня, да си изберем ръководство, да си оградим територия…

– Има радиация – казва Куцалан и мигом прекъсва глупостите, дето са се разстлали в ума ми.

– Откъде разбра?

– От Мамник.

– Не го чух да писка.

– Щото е далече. Аз го чух.

– Къде е това.

– През две пресечки. Има две триетажни сгради, които излъчват радиация.

Устата ми се пълни с гадна слюнка.

– Ами улицата? – питам. – Улицата чиста ли е?

– Май да – отвръща Куцалан.

– Е, тогава на бегом покрай тях и продължаваме. Няма да влизаме вътре.

– Ако са подозрителни?

– Ще видим – отвръщам и ускорявам крачка. Колкото повече наближаваме въпросните къщи, толкова повече притеснението ми изчезва. Съществата до мен са умни, няма да ме набутат в нещо, което може да ми навреди. Ето, Куцалан, уж вълк, уж новосъздадено същество, уж митичен звяр, а съм сигурен, че е умен колкото десет професора и са му ясни нещата много повече, отколкото на всички пишман военни и политици, дето ни набутаха в тази война. Ако беше опасно, щеше да ми каже. Нали, Куцалане? Щеше ли да ми кажеш?

Куцалан мълчи и крачи, стъпвайки елегантно с огромните си лапи.

Наближаваме сградите. Мамник се вие над нас и тънко писука. Черното му оперение сияе на слънцето. Чудно, как ли го възприемат другите птици, гарваните например?

– Като повелител и събрат – вметва Куцалан и спира пред сградата. – Ще влизаме ли?

Оглеждам я. Триетажна постройка, без да се брои партера. Няма тераси и магазини на партера. Най-вероятно е била административна сграда. Само кабинети и делови зали. Чудя се дали да извадя картата и да я потърся на нея, но решавам, че ще представляваме съмнителна гледка – дрипльо и вълк шарят с пръст по карта.

– Я прати близнаците да огледат – нареждам на Куцалан и се подпирам на едно дърво. Слънцето вече се е издигнало и напича дори през листата.

Близнаците се шмугват като две космати сенки през един счупен прозорец и изчезват в сградата. Мамник продължава тихо да си свирука.

– Какво разправя? – питам Куцалан.

– Няма хора. Отдавна не е имало.

– Дали радиацията е голяма?

– Не – отвръща вълкът и сяда на задника си. И на него му е топло и диша бързо и учестено, все едно всеки момент ще се задуши.

Все пак решавам да се махнем от тази сграда.

– Давай напред – нареждам. – Мамник да следи близнаците, ние отиваме към другата сграда с Вила.

Другата радиационна сграда се оказва през няколко къщи. Те нямат радиация според вълка. Само тия две сгради, отдалечени на стотина метра една от друга. Защо ли само те имат радиация?

– Да пратя ли Вила да огледа? – пита Куцалан.

– Чакай да дойдат близнаците, после ще реша.

Таласъмите се появяват след малко и веднага се залепват за едно дърво.

– Празна сграда – казва Куцалан. – Стаите са пълни с мебели и неработещи машини.

– Какви машини?

– Компютри, печатни уреди и разни такива.

Поглеждам го с леко съмнение. Дали близнаците знаят какво е компютър? Дали той знае?

– Това е била сградата на кметството – обяснява Куцалан, без да обръща внимание на мислите ми. – Може би са ù ударили една локална лъчиста бомба, затова има радиация. Може ли да е това къщата?

– Едва ли. Никой не би натикал команден пункт в кметство. Всеки знае, че при размирици и хаос първо се удрят сградите, които символизират властта – кметство, парламент, полиция. Просто хората си го изкарват първо на тях. Прав си. Уредили са ги с локална радиация, та да не може да се ползва информацията в тях. Не, нашата къща не е тук.

Излизам от сянката на дървото и оглеждам втората сграда. Нещо ми е позната.

– Ей, Куцалане, аз съм бил тук. На втория етаж имаше една много готина девойка. Аз ù разказвах смешки, а тя се заливаше от смях. На първия етаж бяха компютрите и офисите, на втория бяха някакви отдели, на третия не пускаха.

Хващам главата си с две ръце и я стискам силно като зряла диня, та дано се сети какво съм правил тук и каква е тази сграда. Може и данъчна служба да е била. Съвсем близо до кметството. Ами аз какво съм правил тук? Сигурно съм си плащал данъците, не съм дошъл да я взривявам, я.

Гледам съмнителните сгради, от които струи невидимо лъчение, и решавам да продължим. Нещо ми подсказва, че в тях няма нищо интересно. А и нали съм влизал някога в тях.

Продължаваме по улицата. Другите сгради, край които минаваме, са съвсем безинтересни. В тях дори радиация няма. Стигаме края на улицата. По-точно не го стигаме, а го виждаме. След стотина метра сградите свършват и започва някаква хаотична гора, може би някога е била парк. В нея пък съвсем нямаме работа. Решавам да се върнем назад и да обиколим съседните улици. Тая обиколка трае цял ден. Кръстосваме улиците като развалена совалка и нищо не откриваме. Аз и не зная какво трябва да открия.

– Освен да вземем да влизаме във всяка къща – предлагам на Куцалан. Той не е съгласен. Щели сме да изгубим много време.

– Тогава да разпитаме Спир и приятелите му, може да знаят нещо, да са чували нещо.

Куцалан се съмнява в идеята. Тия били пътници и понеже са с единия крак в отвъдното, трудно правят разлика между реално и нереално. Не може да им се вярва.

– То пък ние като сме сигурни кое е реално и кое не – мърморя на глас и крача по поредната улица, омотана в зеленина и с изпънати еднакви редици от пусти, самотни сгради. В някоя от тях е командният център. В някоя от тия къщи компютрите все още управляват, без да знаят защо, цели стада бойни машини, които на свой ред, без да имат и най-малкия мотив, трепят всичко по пътя си.

Един нищо и никакъв център със забравени умни машини.

Къде ли може да е скрит?

След един от поредните тегели се озоваваме пред голяма сграда, пълна с прозорци, някои изпочупени, някои здрави. Тръгваме покрай нея, чудейки се каква е тази сграда. Мъча се да се сетя нещо за нея, но споменът ми убягва. Стигаме до някакъв проход, нещо като тунел, който пронизва сградата и сякаш я разделя на две. Надниквам внимателно в него, като се прилепвам до стената. Проходът е дълъг трийсетина метра и в далечния му край зеленее вътрешен двор. Отстрани се извисяват сивите мухлясали стени на сградата. Някъде далече в горния им край се мяркат прозорци.

Тръгваме внимателно навътре. Има течение, което духа точно срещу нас. Стигаме до някаква врата, изкривена от времето и с далечни оттенъци на червено по нея – цветът на нейната младост. Спирам и се подпирам на кривата врата. Не зная защо, но искам да спра, искам да изчакам малко, да не тичаме към зеленото в дъното на тунела.

Мамник за кой ли път пронизително вряска. Вила и близнаците са на няколко метра пред мен, а Куцалан е зад мен. Тъкмо се каня да го попитам от какво толкова се притеснява Мамник, и усещам, че нещо не е наред. Въздухът наоколо е застинал, сякаш се втечнява, зеленото в дъното на двора потръпва, а козината на съществото до мен е влажна сякаш от пот. Да, ама вълците не се потят. Обръщам се към него и в тоя миг в края на тунела се появява тъмен силует и, сигурен съм, няма намерение да ни каже „добре дошли“. Куцалан е като вцепенен и аз инстинктивно го блъскам към рамката на разхлопаната древна врата. Изкъртваме я заедно с изгнилите ù панти и се стоварваме в малка стаичка, ползвана най-вероятно за инструменти на портиерите. И тогава чувам ниския мелодичен и методичен звук, който се носи от края на тунела, от тъмния силует.

– Какво, по дяволите, е това… – започвам, но Куцалан ме прекъсва:

– Машина на Тренчт – избълва той, дишайки като пред умиране. – Мамник късно я усети. Генерира силно поле на Тренчт и между тези стени няма измъкване.

– Вила и таласъмите?

– Хвана ги. Сега лежат и се съпротивляват, но няма да е задълго. Мисли как да се измъкнеш, на теб то не влияе.

Тоя вълк нещо се е побъркал. Къде ще ходя без тях? Чий ще търся сам? Подавам внимателно глава навън. Гадната машина на Тренчт стои в края на коридора и генерира ли генерира гадното си поле. Близнаците са се събрали в една безформена космата купчина и доколкото виждам, леко потрепват. Какво ли прави с тях това поле? Вила е паднала на няколко метра от мен. Косата ù се е разляла по земята, а лицето ù гледа нагоре към напуканите, покрити с мухъл стени. Не помръдва и с нищо не показва, че се защитава от полето на Тренчт. Избива ме ледена пот. Непобедимият ми страховит отряд е натръшкан за миг от едно нищо и никакво поле. Съществата, които не се бояха от радиация, разхождаха се спокойно между мобилни мини и разпердушинваха със замах самоходни бойни установки, сега се гърчат в примката на някакво поле на Тренчт.

– Ти как си? – питам Куцалан и заравям пръсти в козината му.

– Тук полето е слабо – отвръща той. – Но може машината да тръгне насам, след като убие другите.

– Никъде няма да тръгне – съскам в ухото му. – Как така ще тръгне? Как така ще ги убие? Редник Куцалан, я се стегни. Полето не ми влияе, така че аз отивам да се разправям с тоя шибан генератор, а ти стой тук или се измъкни бързо назад.

– Не мога – клати глава Куцалан досущ като някой досаден старец инатчия. – Ако се подам, полето моментално ще ме парализира. Ти се измъквай. На машината нищо не можеш да ù направиш с обикновените заряди, а и тя няма да се остави да я приближиш.

– С Q-заряда ще ù видя сметката – сещам се аз и бързо размотавам Q-пушката от кръста си.

– Имаш само два заряда – припомня ми Куцалан.

– Знам. Един за тоя изрод тук и един ще остане за къщата.

Лягам на пода и внимателно подавам Q-пушката навън. Визьорът се е залепил за очите ми, готов да докладва. Близнаците продължават да се тресат, изпънали напред кокалестите си пръсти, мъчейки се да направят нещо. Вила лежи все така самотна и видът ù ме хвърля в истински ужас. Куцалан зад мен се опитва нещо да ми каже, но аз не го слушам. Слял съм се с визьора и чакам някакъв отговор. По-бързо, по-бързо, гадино – мислено нареждам на Q-пушката. Тя сканира машината отпред, търси пролука, издирва място, където да посее заряда си. Визьорът писва леко и червеният кръст цъфва върху мрачния силует. Натискам спусъка и злорадо се хиля.

Зарядът се пльосва по бронята на машината и плавно се стича по земята. Кюфтето се разпада. Усмивката ми замръзва, защото в тоя миг разбирам, че Q-зарядът е отишъл напразно, че бронята го е размазала далеч преди да успее да изхвърли вирусите си. Кръстът във визьора не беше червеният кръст на сигурната цел, а зеленият кръст на вероятната цел, че трябваше да изчакам още малко, че не трябваше така нервно да дърпам спусъка.

– Един заряд остана – напомня ми Куцалан.

– Знам.

– Прибери пушката и се измъкни. Трябва да обезвредиш къщата на всяка цена, а без Q-заряд не можеш да го направиш.

– Знам, знам, знам… – крещя тихо и притискам глава към стената. Там отвън близнаците таласъми и онова неземно красиво същество Вила се гърчат обвити от шибаното поле на Тренчт, а аз се крия тук и нищо не правя.

Прицелвам пак Q-пушката. Визьорът почва да пее приспивно.

– Не хаби последния заряд – бавно казва Куцалан. – Дори и да успееш да унищожиш генератора, действията ни стават безсмислени без Q-заряд. Без него нищо не можем да направим.

– Като не можем – скърцам със зъби – ще се върнем да вземем нов. Там ли да ги оставим, Куцалане? Така ли да ги оставим да умрат, гърчещи се като дъждовни червеи? И само не ми казвай, че има и други като тях, че генетичната ви памет прави индивида излишен, а общността важна. И друго ще ти кажа: не ги ли измъкнем сега, мисията ни пет пари не струва. Без Вила и близнаците ще е по-лошо, отколкото без тъпия Q-заряд.

– В момента стотици машини, включително и десетки генератори на поле на Тренчт, се движат из страната ни, координирани от къщата, и сеят смърт и разруха. Те не се интересуват от любов и омраза, от приятелство, от състрадание и жалост. Те не изпитват и гордост, презрение, опиянение от мъртвия враг. Нищо не изпитват, защото са умни бойни машини. И ги управлява една къща. И ние може да спрем всичко това. Можем, ако имаме Q-заряд обаче. Помисли върху това.

Обръщам се и гледам вълчището до мен. Прав е, хиляда пъти е прав пустият му Куцалан. Той се изправя и застава до мен.

– Къщата е тук някъде – заявява. – Измъкни се и влез в нея. Унищожи я. Не се прави сега на герой.

Гледам го в очите, в големите вълчи очи, и усещам как нещо се заражда в тях. Как отвътре напира нещо страховито. Визьорът тихо изписква, досущ като Мамник, той пък къде ли е сега, и на екранчето му грейва кървавочервен кръст. Грейва като съсирена луна в тъмна нощ. Дамгосва машината на Тренчт, така както Юда е посочил Христа. Куцалан поклаща глава. Не – казват очите му, не – зъби се пастта му.

– Не – извива той в някакво умолително заканително ръмжене и скача през главата ми, понесъл ирационалното си тяло към машината убиец.

Времето спира за миг. Виждам как устремът му с всеки метър намалява, виждам как таласъмските близнаци перчат безпомощно костеливите си пръсти, виждам и Вила, прекрасната и недостижимата. Лицето ù е обърнато към мен и добре, че очите ù са затворени, инак може да припадна. Кожата ù от бяла е станала восъчна, чак прозрачна. Чертите ù сякаш са се разтекли от това проклето поле. Куцалан е стигнал на няколко метра от машината и виждам как замръзва в последния си скок, преди да рухне на земята. Вила отваря очите си, едва-едва, един микрон само, но достатъчно оттам да излетят тонове ужас и болка.

Залепвам се на визьора. Кръстът пулсира кървав и предизвикателен. Е, аз не съм герой. Не мога да кажа, че после отечеството си обичам тия тука, натръшканите в мръсния коридор. Нямам силата да нося тежестите на избора и да правя преценка на тия тежести. Аз съм най-обикновен войник с пообъркана памет и не ме бива в анализите. Не че не обичам родината си, но сега трябва да спася тия тук, пък родината ще почака малко. Тя нали затова е родина, да народи още такива като мен. Стискам зъби до счупване и псувам неистово всички умни машини и къщи на света, начело с тая тук, дето е в края на тунела и пържи моите хора с полето на Тренчт. Само че тя е умна и нищо не разбира от моите псувни.

Затова натискам спусъка и пращам последния Q-заряд, последното страховито кюфте право в зиналата паст на кървавия кръст. Бог да ни е на помощ и проклет да съм, дето толкова се мотах.

Седя опрял гръб в мазната от влага и мръсотия стена и гледам едни храсталаци пред мен, които така са се омотали помежду си, че представляват цял ребус – жив, зелен, виещ се ребус от клони, листа и коренища. Иди разбери кое на кого е. Куцалан лежи до мен, диша равномерно и мълчи, само ми хвърля по някой бърз ирационален поглед. Не подканящ и нетърпелив, а един такъв уж безгрижен и разсеян. Знам, че не му се стои тук. Знам, че трудно разбира нашето умение с часове да седим на едно място, без да правим нищо. Дремем, както се казва. Знам, че му е непонятна и може би дразнеща тази наша човешка черта да седим и нищо да не правим. Само че аз искам да си събера мислите, да си наместя мозъка и да реша накъде да ходим. Близнаците са се залепили някъде в храстите и сигурно спят. Когато ги вдигах от тунела, за да ги пренеса на светло, ми се сториха леки като пух, и на докосване бяха такива – топли и мъхести. Блещеха ми се с едни огромни очища, в които имаше всичко друго, само не и страх. Даже и болка нямаше. Вила се е свила в сянката на един навес. Прилича на голямо бяло кълбо с разплетени черни конци по него. Куцалан казва, че са добре и можем да продължим, макар че не му било ясно без Q-заряд какво ще правим.

Лек вятър повява от тунела покрай останките на машината на Тренчт и се разстила по лицето ми. Хубаво ми е така и не ми се тръгва никъде. Ами ако пак срещнем някоя машина убиец? Ами ако ни нападнат летящи умни мини или полета?

Вдигам глава нагоре и гледам сградата, в чийто вътрешен двор сме. Не е била жилищна, това е ясно. Някоя административна постройка ще да е. Високи и дълги стени с безкрайни редове еднакви прозорци. Прилича на изрязана кутия за обувки. Какво ли е било тук преди?

– Сигурно нещо за управление – обажда се Куцалан. Щом има телепатичната чувствителност, значи всичко е наред. – Вие имате много неща за управление.

Свалям поглед от редиците прозорци, изблещили се мълчаливо към този вътрешен двор, и се чудя.

– Ти пък какво разбираш от управление?

– Не казвам, че разбирам – отвръща Куцалан и също се надига. Изпъва гръб, огромен и лъскав, и ме поглежда. – Просто се чудя колко много време отделяте на това управление и колко сгради сте построили за него.

– Е, и вие сте като нас. Все си имате някой за водач, някой да поведе хорото, да изкара глутницата…

– Не е същото – клати глава вълкът.

– Как да не е. Ти нали си Куцалан водачът, Наплатан предводителят, този, когото слуша глутницата и от когото се бои.

Куцалан ме поглежда странно – имам чувството, че ако има ръце, ще завърти пет пръста пред лицето си, обявявайки ме за хахо. Ама нали той започна това за управлението…

Тук, в този двор, е спокойно и зелено. Не ми се тръгва оттук, а и не знам накъде да ходя. Скоро ще се стъмни. Гледам сградата край мен и се мъча да се сетя каква е. Май и в нея съм идвал. Какво ли съм правил? Гледам към Вила, която се е свила на кълбо и чака. Нямаме Q-заряд и изглежда мисията ни е обречена. Като нищо може да се превърне в несъществуваща дума. Сещам се, че довечера за Спир трябва да измисля някои несъществуващи думи, нали ни покани на сбирката им. Трябва обаче да са добри, за да не го разочаровам. Куцалан очаквателно и търпеливо гледа.

Почвам да си мисля разни думи, като ги предъвквам и осмуквам, за да се сетя дали ги е имало или не. Спомените ми са редки като зъбите на Спир. Миналото ми е омотано в облаци и мъгла. През тази мъгла се прецеждат силуетът на болницата, където вия от болки, свит на осем от лъчевата болест, на градове, пълни с хора, на разни сгради, в които влизам и излизам, на лица на хора, за които не мога да се сетя кои са. И силуетът на този град се показва от спомените ми и дори тази сграда, в която сега сме се скрили и в която моите хора щяха да се изпържат. Хора… Става ми смешно от тази дума и се сещам за първата ми среща с Куцалан, от болницата ли бях излязъл, или от някой санаториум не помня, но помня огромните му бездънни очи, с които ме гледаше. Знаех за тези същества, знаех за тях, но не бях ги срещал дотогава. А сега ги наричам хора и пратих по дяволите цялата мисия, за да ги спася. Като си помисля, в народната представа тези същества са били само лоши и пакостливи. Поне аз не си спомням някоя история, в която да са били добри и помощници на хората. А сега сме заедно. Да, за тях знам много неща, а за мене си почти нищо. Явно, като свърши войната, попиканата, пръдлива война, ще трябва здраво да се лекувам, пък после да уча разни неща, дето съм си наумил. По всякакви там институти и университети.

Изведнъж се сещам, че тази дума „университет“ всъщност е несъществуваща дума. Даже супернесъществуваща. По-несъществуваща няма накъде. Имаше такава дума, да, сега си спомням, че имаше, и преди войната, преди олигофренската война, в тази дума съм ходил. Беше много хубава дума. Научаваш разни неща в нея и е пълно с хора, които искат да научат разни неща. Полезни, важни, приятни и красиви неща. Бре, как изчезна и тая дума, чудя се, и бавно крача към средата на двора. Имаше я, а сега я няма. Малко ми е трудно да си спомня дали съм бил в университет, или само съм слушал. Спирам и пак оглеждам сградата наоколо. Нещо в ума ми клокочи като забравен на котлон чайник. Нещо ще изплува от паметта ми, от мъглата на миналото. Чакам го с любопитство.

Ами да, ето я несъществуващата дума, ето го университета. Това край мене е той.

– Сетих се, Куцалане – викам възторжено. – Сетих се каква е тази сграда. Университет. Това е университет.

– Дето сте ходили да учите – показва знания вълкът.

– Да, защото за разлика от вас ние нямаме генетична памет и всеки от раждането си до смъртта се учи. Разбираш ли? Това е университет.

Гледам почти с любов стените, обрамчили малкия зелен двор, и се чудя как така се сетих. А те, спомените, нахлуват с пълна сила, влачейки след себе си още несъществуващи думи. Сядам на земята, защото ми се замотава главата. Ами че аз съм идвал тук. Много пъти съм идвал в тази сграда, в този университет. И не съм идвал да се уча. Hеее. Аз учех. Аз наливах знания. Аз разказвах на хората за разни полезни, важни, приятни и красиви неща. Стискам пак главата си с две ръце, хем да изцедя още малко спомени, хем да не им позволя да изпаднат и да се изгубят нейде в тревата.

– Ставай, Куцалане – нареждам, макар че вълкът изобщо не е сядал. – Влизаме в университета.

Крача трескаво през двора, през треви, тръни и бодливи храсти, през остатъци от пейки, следи от паметници и изкривени останки от табели с непонятни надписи по тях. Почти тичам. Куцалан безшумно се стеле край мен, Вила я зървам да вее бяла риза край близнаците, а Мамник кръжи над нас и нещо си споделя.

Вратата на университета липсва половината. Вътре е хладно и сумрачно. В широкото фоайе са плъзнали някакви растения, почитатели на академичния хлад и тъмнина. Мазна жаба ловко скача и се шмугва в тъмен ъгъл. Широко стълбище тръгва пред нас и се разклонява на две като змийски език. Не, не трябва да тръгваме по него. Трябва ми коридорът вляво и стълбите към мазето. Поемам натам трескав и бърз. Всичко ми е познато тук, всичко. Спомените се срутват върху мен като стари вещи от счупен тавански капак. Ами аз всичко си спомних, ами аз вече не съм несъществуващ, не съм просто командир на отряд, не съм поредният изписан от болницата нещастник. Спомените ми се сглобяват и нареждат като мозайка. Спирам, сякаш едновременно са ме ударили мобилна мина и поле на Тренчт, предназначено за хора. Стават ми ясни и целта на отряда, и защо аз съм командир, и защо точно в този град ни пратиха. Ами нали точно това искахме да направим тук. Нали в тази лаборатория това създавахме, нали превърнахме мазето в опитен център, целия университет, целия град. Пак спирам, защото усещам, че се задушавам. И каква стана тя? Аз съм знаел всичко, просто е трябвало да се сетя. Затова ме домъкнаха дотук, затова ме направиха командир.

– Затова ли, Куцалане? – питам, макар че съществото до мен, наречено вълк, вече знае въпроса. – Затова ли съм тук, за да се сетя за всичко, което съм правил, и да покажа къде е къщата? Защо не ми каза? Защо просто не ме попита? Или си мислиш, че мога да застана на страната на някакви машини?

Куцалан гледа умно. Едва ли в генетичната му памет са заложени тънки психологични похвати, затова цепи направо през просото.

– Сети ли се?

Уж да се ядосам, но не. Какво са виновни тези същества? Нали ние ги създадохме, за да ни помагат, дето се вика, в мир и бой. Всъщност повече в бой, отколкото в мир.

– Сетих се, само не мога да се сетя защо досега не се сетих – смея се на засуканата си мисъл. – Дали не е от лъчевата болест? Значи те са знаели, че аз знам, и ме пращат тук, та да се сетя.

От този хаос ме заболява главата. Ще го мисля после, сега трябва да свършваме.

– Куцалане – почвам делово – имам подозрения, че тая прочута къща не е никаква къща, ами е мазе. И е точно под нас. Откъде знам ли? Ами знам, защото си спомних с моята сплескана глава, че съм идвал тук, че съм работил тук и че съм бил свидетел на изграждането на тая тъпа къща. Единен логически управленец на всички машини, свързани в най-великата мрежа, която човек може да измисли. Нà ти сега мрежа, нà ти сега компютри. Трябва да слезем в мазето.

– Ще слезем – съгласява се Куцалан и май не е много радостен от откритието. – Какво ще правим обаче без Q-заряд?

– Ще измислим нещо – отвръщам. – Ако си забелязал ние, хората, много обичаме да мислим, след като направим нещо. Искам да я видя тази къща, тази лаборатория и може да се сетя още нещо, може още някой спомен да е останал на тавана при вехториите.

Мъча се да изглеждам весел и хем ми е някак леко като след спукан цирей, чиято гной с въздишка е напуснала свърталището си, хем ми е тревожно, защото, когато има мъгла в спомените ти, все едно не знаеш кой си и какъв си.

Вървим по коридор, осветен от малки прозорчета, които отвън са почти на равнището на земята. Знам го този коридор, води към големите асансьори за подземията. Ако не работят, а те най-вероятно не работят, ще слезем по аварийните стълби или по едни метални стъпала, правени някога за резервен изход. Стигаме края на коридора и заставаме пред асансьорните врати. Изобщо не правя опит да викам асансьора. Обръщам се наляво и продължавам в нов коридор, тъмен и студен. В края му трябва да са стълбите за надолу. Правя няколко крачки и спирам. Моите хора си гледат в тъмното без проблеми, ама аз съм като сляп. Вадя Q-пушката и залепвам визьора на челото си. Коридорът грейва в прелестно зелено. На този фон Вила, която се движи малко зад нас с Куцалан, изглежда прекрасно, ризата ù, освен че фосфоресцира, започва и да прозира. Пак ме наляга чувство на тъга и поетичност. Куцалан усеща това и ме побутва леко отзад. Ех, веднъж да свърши всичко… Лекото побутване ме изпраща няколко метра напред. За малко да се пребия в някакъв потрошен стол, захвърлен в средата на коридора. Ако сега ни сгащи някоя СБУ 5+1 или генератор на Тренчт, и сме дотук. Няма измъкване. Изпотявам се при тази мисъл и спирам.

– Куцалане – нареждам – кажи на Мамник да иде напред до стълбите и да огледа какво става. Вила и близнаците да вървят след нас.

– Не е ли по-добре да са напред? – пита вълкът.

– Мене полето на Тренчт не ме лови – възразявам – а тях ги прави да се гърчат като червеи.

– Полето на Тренчт не те лови, ама зарядите на СБУ-тата могат да те убият.

– Тук няма СБУ-та – колебливо отвръщам.

– Дано – съгласява се Куцалан и тръгва напред.

Мамник прошумолява край мен и оставя къса зелена следа във визьора. Ако има СБУ-та, досега да са засекли и визьор, и пушка, и всички, защото Вила не е хвърлила наметалото си. Тук, в тая теснотия, няма как да го направи. Стигаме до стълбите, без Мамник да се обади. Това е хубаво. Хубаво е и че все по-ясно си спомням пътя към мазето, към тази къща. Спомням си като че е било вчера как слизах по тези стълби. Правехме нещо в тази лаборатория, правехме някаква супер управленческа мрежа, ама какво е станало после, не си спомням. Дали врагът е завзел града и лабораторията и е подключил машините си към тази къща, а нас ни е залял с лъчение? Само така ще е, иначе откъде ще пипна аз тази лъчева болест. Хвана ме яд. Аз съм си работел тук, създавал съм някакви неща – и изведнъж лъчева болест. Ще ù видя сметката на тази къща лаборатория, ще я навра в кучи гъз…

Куцалан извръща глава и ме поглежда. През зеленилката на визьора не мога да разбера дали ме гледа с упрек или с неразбиране. Аз много неща трябва да уча след войната, след тая шибана война, ама и той колко трябва да учи, докато ни разбере… Даже имам чувството, че аз по-лесно ще схвана механизма на ирационалното му тяло и принципа на действие на наметалото на Вила, отколкото той израза „наврян в кучи гъз“…

Стигаме до началото на стълбите. Шест стълбищни рамене, пет площадки, и сме пред лабораторията. Пред къщата, която води войната. Дали някой сателит ни хваща, дали машината на Тренчт е дала информация за нас, дали долу пред вратите ù не се събират талази машини като в сцена от досаден филм, където група оцелели смелчаци се млатят с купища зли машини? След малко ще видим. Засега Мамник мълчи.

Осем стъпала – площадка, осем стъпала – площадка… На последната пета площадка спирам. Вила и близнаците са на горната, Куцалан е до мен. Само Мамник е долу в широк салон, от който започва лабораторията. Къщата убиец. Е, намерих я, стигнах до нея, сетих се къде е и какво съм правил в нея. Ами сега, сега чий ще го…

Млъквам не от срам пред Куцалан и Вила, а защото Мамник започва да пищи. Така пищи, че сигурно са ни чули чак горе хората на Спир, където и да са. Просто онемявам.

– Какво пък е това сега? – гледам надолу от площадката, но нищо опасно не виждам, само зелен светъл под.

– Радиация – откровен е Куцалан. – Долу има насочена радиация.

Е, сега я втасахме. Облизвам устни, които трябва да са побелели и изпръхнали, а може да са горещи и влажни. Радиация, защо точно радиация? Коремът ми се свива на топка и пред очите ми за миг пробягват жълтеникавите болнични стени. А, не. Този път не.

– Нали ти казах, че си имунизиран – успокоява ме Куцалан.

– И срещу колко милирентгена ми е имунизацията? Не знаем долу какво е излъчването. Може както съм имунизиран точно за две минути да ме направи на каша. Не, аз долу не слизам. Нека близнаците да слязат и да влязат в лабораторията. Да видят какво има вътре, после ще мисля.

– Пак после – укорява ме Куцалан. – Трябва да слезеш. Трябва да видиш къщата. Само ти знаеш какво да я правиш. Ти си бил в нея, ти си работил с машините, ти знаеш как да я спреш.

– Знам, с Q-заряд. Ама нямаме.

– Трябва да слезеш – настоява Куцалан. – Нищо няма да ти стане.

– Гарантираш ли?

Куцалан мълчи, сякаш се ослушва какво пее птицата, после твърдо казва:

– Да.

Облизвам устни и стъпвам на първото стъпало. Не ме лъже, тези същества не могат да лъжат, ами дано не бърка, защото тогава всичко отива по дяволите. Второ стъпало, Мамник е спрял да мрънка. Трето – леко поглеждам назад, за да видя сияйната Вила. Четвърто, пето, шесто – сигурно вече съм в обсега на радиацията. Седмо, осмо и съм долу. Пред вратите на лабораторията, пред дверите на къщата. Тя е умна, затова не се пази, не знае какво е това да се пази. Знае само да координира машините да изтребват хора и същества от кристалния свят. Толкова ù е умът, това са ù възможностите. Ами как да я спра? Приближавам вратите и ги отварям със замах.

Спомените пак се изсипват върху нещастната ми глава. Дългите редици с екрани, километрите кабели и разлятото кафе по масата, брадясали физиономии, неспали от три дни, тихото жужене на охлаждащите системи и безкрайните надписи и рисунки, стичащи се по мониторите като тих, цветен водопад. Някъде в тази мозайка съм и аз. Точно като несъществуваща дума, тогава ме е имало, сега ме няма. Сега се чудя кой съм и как съм стигнал дотук. Добре, че поне тия същества край мен ме разбират. И тази Вила – омайна, сияйна…

Вътре мирише на хлад и застой. Дълги редици монитори се извиват от двата края на лабораторията и чезнат в мрак. Трябва да има резервно осветление, щом компютрите работят, значи има захранване. А щом машини, генератори и мини ни преследват, значи машините работят. Казвам на Куцалан да разгледа наоколо и заставам пред първия екран. Вила, близнаците и Мамник шетат край мен. Дано само птицата не се разпиши, че ще получа невроза от това пищене.

Мониторът е тъмен, само бледа светлинка в долния ляв край подсказва, че работи. Усмихвам се доволно.

Вече всичко съм си спомнил. Навеждам се леко към него и тихо, но отчетливо казвам:

– Включване.

Екранът мигом светва с широк надпис:

„Идентификация на глас. Моля почакайте.“

Да, машината ни разпознаваше по гласа. Сега дали ще го стори? Дали гласът ми е същият като преди… не знам си колко години, дали лъчевата болест не го е променила?

Екранът продължава да мига. Нещо много дълго ме идентифицират. Куцалан е застанал до мен и гледа втренчено екрана. Знам, че може да чете, но понякога се чудя дали може да пише. С тия огромни лапи. Напрегнат е. Гърбът му е стегнат, а ушите – наострени. Ясно му е какво става.

Екранът примигва за миг и надписът изчезва. После се осветява в ярка светлина и се пълни с картинки и надписи. Въздъхвам доволен.

– Какво става? – пита Куцалан.

– Нали съм работил тук. Компютърът ме пусна в системата.

– Нещо много лесно – мърмори вълкът. – Можеш ли да я накараш да спре?

Клатя глава отрицателно.

– Не. Не си спомням нищо по системата, а и тя има защита. Не мога да ù кажа: „Виж какво, я вземи се гръмни“.

– А какво можеш да правиш?

– Да наблюдавам, да получавам отчети от всички машини, с които е свързана.

Приближавам монитора и под него изскача малка клавиатура и насочващ оптичен писец. Автоматично започвам да шаря по екрана. Възстановявам си знанията и уменията. Само още не мога да се сетя какво трябва да направя, за да прекратя дейността ù. Самата машина не е тук. Тя е заровена нейде под земята, скрита зад метри бетон и стомана. Тук са само командните ù устройства. Трябва да ù въздействам само и единствено чрез тях. Подобно на психиатър, който въздейства на пациента, без да го докосва, без да му дава лекарства, само с думи. Трябва да си спомня точните думи, правилните действия, защото има такива, сигурен съм, понеже аз съм ги създал, аз съм ги проектирал. Докато се мъча от мъглявината на миналото да изкарам някакви знания за моите умения, на екрана излиза нещо, което ме кара да подскоча, сякаш Мамник се е разпищял в самото ми ухо.

– Куцалане – викам – виж какво става. Тя насочва всички близки СБУ-та, генератори на Тренчт и всякакви други убийци към града, към тази сграда. Координира ги за целенасочено унищожение. И знаеш ли на кой? Сещаш ли се за какво ги събира?

Куцалан мълчи. Вила и близнаците, усетили, че нещо става, приближават. Какво иска гадната машина, да ни стрие на прах ли? И в кой момент прецени, че трябва да ни убие? Сега ли, когато ме пусна в системата, или одеве, когато премахнах генератора? Ами ако пусне и радиация, насочена радиация специално и лично само за мен? Гледам съществата и давам команди.

– Вила да пусне наметалото си. Тук е широко, може да го разгърне. Близнаците да се качат горе на входа на стълбите, а Мамник да стои в дългия коридор и да се ослушва. Куцалане, я ми кажи: какво съм аз? Кой съм и какво съм правил, та дано се сетя какво да правя и сега.

– Доколкото знам, си работил тук. Пряко си се занимавал с програмите за управление. Може би си загубил някои спомени, но си бил един от екипа, който е извършил изграждането на мрежата. Какво точно си правил, не знам.

– Сигурно от лъчевата болест съм загубил спомените?

– Вероятно – съгласява се Куцалан. – По време на войната градът е бил атакуван с насочена радиация и целта е била да се превземе тази сграда. Почти всички хора са загинали.

– Ясно. После ние сме им го върнали и са загинали и те. Междувременно компютрите са подключени към бойните машини и спътниците и започва войната на умните машини. Просто като леща.

Гледам екрана и късчета от стария ми живот, онзи, несъществуващия, се мотаят в ума ми. Някои от тях се нареждат и образуват цял смислен филм, други се мотаят ей така самостоятелно и безцелно и не мога да разбера какъв им е смисълът. Какво да правя с тази машина? Как да я спра? Започвам да шаря по екрана с писеца, да отварям разни информационни полета и настройки, филмът, дето се върти в главата ми, става все по-смислен и ясен. Да, голям екип бяхме и хубав. Сигурно всички са мъртви и като надгробен паметник оставихме тази машина, която сее смърт. Времето минава, машините отвън се събират като стадо сърдити глигани, а аз все още се ровя в машината и в спомените си. Куцалан мълчи и гледа втренчено. Може и да се опитва да ми помогне телепатично. Да побутне някой спомен да излезе от мъглата.

Едновременно потрепваме и обръщаме глави един към друг.

– Става ли, Куцалане? – питам объркан. – Можеш ли да извадиш от паметта ми нещо, което да ми помогне и за което аз не се сещам?

– Мога – казва той – ама трябва да ми разрешиш.

– Абе, какво разрешение – викам – да не сме на парад. Гледай там за нещо важно и интересно и казвай.

– Не мога така – оправдава се Куцалан – трябва да ми разрешиш.

– Е, добре – ядосвам се – разрешавам ти. Давай.

– Не така – обяснява ми предводителят на глутницата. – Трябва да си отвориш ума, да ме пуснеш в себе си, да не ме пъдиш.

Сядам на някакъв стол и изпружвам крака. Трябва да съм спокоен. Няма какво да се нервя на един вълк, при това не точно вълк.

– Добре – казвам. – Опитай, пък аз ще гледам да не те гоня.

Започвам да си мисля за къщата в подножието на планината, за дивата зелена гора, която нахлува направо в двора ни. Мисля си и за лабораторията, където правех нещо, за хората, с които го правех, за това, че тези хора сега са несъществуващи и никога вече няма да се срещна с тях освен в спомените си, и то ако си ги възвърна. И за Вила си мисля, за това колко е красива и колко е странна и чужда. Дали ще иска да живее край мен, край моята къща в гората? Или в някой университет, ако отида да уча или аз да уча другите? Ама на какво ще ги уча, като всичко съм забравил, и как така успях да забравя всичко? Куцалан и Вила ще ми помогнат. Само да свърши войната, тая проклета…

– Добре го направи – Куцалан диша на пет сантиметра от лицето ми. Има влажен и подвижен нос и огромно устище.

– И какво? Аз нищо не си спомням?

– Правил си програма „Инфаркт“. Говори ли ти нещо?

– Инфаркт ли? Не. Някой от роднините ми почина от инфаркт. Не мога да си спомня кой беше. Аз, да ти кажа честно, и роднините си не си ги спомням добре. Несъществуващи са. Ама съм имал роднини, няма как без роднини. Всеки човек си има роднини. Сигурно и вие имате?

– Инфаркт е внезапна смърт, нали? – интересува се Куцалан.

– Да, рязка и почти необратима. Може да предизвикам инфаркт на машината. Това ли искаш да кажеш?

– Предполагам.

Гледам екрана и филмът на спомените започва да се увеличава с допълнителни кадри. Така било значи. Инфаркт. Имаше нещо такова, за да се предпазим от издънка. Защо не сме го стартирали, когато са ни нападнали? Заемам се да ровя едновременно по екрана и в спомените си. Постепенно започвам да си изяснявам какво трябва да правя. Подканям Куцалан да се рови из миналото ми и да докладва, досущ като птицата Мамник, изпратена на разузнаване.

Аз подготвям програмата „Инфаркт“, Куцалан подсказва разни неща.

– Хвалиш се на някой, че си направил пряк достъп до паметта.

– Така е – сещам се – заобикалям стандартните процедури.

– Триеш всички нива на обектни приложения. Не знам какво е, но звучи интересно.

– Да, да, „Инфаркт“ унищожава основните приложения, нещо като дихателна парализа при нас.

– Има някакви прихващачи и предупредители.

– Да, всяка система трябва да има предупредители за смъртта си. И при хората е така. Инфарктът не идва изведнъж, организмът предупреждава далеч преди това. Така е, за да не стане грешка…

Залата изведнъж се осветява в ярка светлина. По стените изскачат тревожни червени лампи и всички монитори бясно започват да мигат със страховити предупредителни надписи:

„Внимание, затварянето на системата ще доведе до прекратяване на всички действащи в момента връзки. Това може да предизвика непредвидени в алгоритмите промени. Моля откажете действието или го потвърдете с оторизиран код.“

– Кодът съм аз – крещя в екстаз, защото всичко ми става ясно и хич не ми е жал за многогодишния труд, който след малко ще пратя по дяволите. Колко пъти този мой труд щеше да ме убие, та сега аз да го жаля. – Върви на майната си – тържествено благославям и стартирам програмата „Инфаркт“.

Тревожното бръмчене се засилва и лампите започват да светят в убийствен ритъм. Сещам се да сваля визьора и да хвърля Q-пушката настрани. За какво ли ми е повече…

Машината съобщава с гробовен глас, че всички системи ще бъдат изключени и всички връзки и действащи процеси ще бъдат прекратени. Само така.

– И някаква подсигурителна програма сте правили – казва Куцалан, докато аз тържествувам, че така лесно и хитро спрях машините убийци.

Каква ли пък е тази подсигурителна програма? Щом стартирах програмата „Инфаркт“, значи аз имам право да го направя. На всеки друг компютърът не би изпълнил командите. А за несъзнателна грешка, какво измислихме? Имаше нещо за този, който стартира програмата, нещо му готвехме…

Куцалан е тревожен, души въздуха наоколо и ушите му се въртят като локатори. Гледа ме изпитателно, сигурно продължава да се рови в ума ми, за да разбере какви съм ги намислил някога. Нека да рови, разрешавам му. Умът ми е открит, не е скрит зад решетки.

Очите на вълка проблясват и като светкавица озаряват ума ми. Ах, това ли било! Понечвам да побягна, но не успявам. Дебели стоманени колони се издигат от пода и с устрем се забиват в тавана, превръщайки помещението в здрава клетка. Да, който срине системата, остава в клетка до изясняване на случая. Защо го е направил, пиян ли е бил, на бас ли се е хванал. Ама и аз как се улових, като плъх. Опипвам яките пръти и ми е ясно, че никаква сила не може да ги повдигне, нито да ги премести. Нищо, ще чакам да дойде помощ. През това време Куцалан ще доведе Спир да ми носи храна и да ми прави компания. Да си играем на несъществуващи думи. Дано само машините да са спрели, мините да са мирясали…

– Спрели – обажда се Куцалан оттатък клетката. – Мамник казва, че две СБУ-та са спрели на площада.

– Браво – радвам се. – Пращай някой да вика помощ, да ме измъкнат от тъпата клетка, и доведи Спир с малко храна.

Лампите са спрели да мигат и светят с равномерна бяла светлина, екраните са угаснали, а Куцалан гледа мрачно.

– Какво става? – подканям го аз.

– Радиация – отвръща той. – Покачва се.

– Как така ще се покачва бе, човек? Нали уж беше в нормата?

– Да, ама след като спря системата, и тя започна да се покачва.

– А, това е нова клопка, създадена от другите, от тия, дето ни натръшкаха нас. Ами сега? Нали съм имунизиран?

– Покачва се много.

– Какво значи това много? – викам неудържимо. – Нали каза, че няма да ми навреди, нали съм имунизиран? Пак в болница ли ще ходя?

Усещам, че изпадам в паника и истерия, но който не е лежал в оная болница, дето гниех аз, няма как да ме разбере. Опитвам се да се овладея, да изглеждам спокоен пред лицето на смъртта. Да, ама това става само в лигавите филми, където героят, преди да умре, ги къдри едни такива за изпълнен дълг, за жертва, за родина и прочие. Сядам на пода и забивам глава между колената.

– Колко време имам?

– Може би десетина минути. Мамник ще дойде всеки момент и ще каже какво е нивото.

– Вас няма ли да ви засегне?

– При тези нива става опасно и за нас.

Най-накрая да каже за нещо, че е опасно.

– Ще се опитаме да те измъкнем преди това.

– Ами хайде, почвай да гризеш със зъби стоманата – когато човек е в опасност, става отчаян и груб.

– Вила и близнаците идват.

– Слушай, Куцалане, омитай се оттук и ме остави да си пукна на спокойствие. Какво си мислиш, че ако лъчасаш заедно с мен или умрете заедно с мен, ще ми е по-спокойно и по-радостно? Все ще ми е тая. Моята смърт си е моя и с нея свършва моят свят. Изчезвайте. Това е заповед.

Куцалан дори не помръдва. Ей че тъп вълк. Защо ще стои край мен да се прави на герой? При тях най-вероятно геройства няма. Това са наши измислици, на хората, за да има за какво да роним сълзи.

Отнякъде се появяват Вила и близнаците. Приближават клетката и ме гледат. Какво са ме зяпнали, да не съм звяр някакъв? След това се приближават и докосват с ръце прътите. От близо пръстите на таласъмите приличат на корени на стара лоза. Черни, дълги и възлести. Ръцете на Вила не смея да ги погледна, страх ме е да не заплача от яд, че така нелепо ще си отида. Опират длани в дебелите стоманени пръти и замръзват така. Магия ли ще им правят? Чудо ли чакат да стане? Стоят така близнаците, затворили очи и изпънали ръце, а Вила спуснала коси пред лицето си като фередже. Дали пък фереджетата не са мода, излязла някога от вилите? Стоят така, натискат колоните и не помръдват. Имам чувството, че и не дишат дори.

В този миг влетява Мамник и така се разписква, че ми бръмват ушите.

– Куцалане, бягайте – викам му на вълка, но той не ми обръща внимание.

– Какво казва Мамник, опасно ли е вече?

– Почти – отвръща безгрижно вълкът.

– Какво правите сега? Решетката ли ще бутате, или се подпирате да не паднете? Кажи ми какво правите.

Куцалан мълчи, Вила и таласъмите продължават да се подпират на прътите, а Мамник врещи, та се къса.

За да не остана по-назад, започвам да крещя и аз. Наричам Куцалан глупаво сакато куче, хиена, чакал и мравояд. Това последното ми се струва страшно обидно. Нареждам му да изчезва, да се изпари, да се потопи, умолявам го да спаси Вила, заклинам го да остане жив, та да разкаже за геройството ми, преграквам от клетви, молби и закани. Все едно на някоя статуя на куче разправям. Продължава да стои безмълвен, а ония тримата подпират ли подпират. Поне да зърна лицето на Вила още един път, преди да умра.

Писъкът на Мамник стига неподозирани висоти, имам чувството, че ще ми изпопадат зъбите от тоя звук. Преминава в тоналност, която не се издържа. Всичките ми кости вибрират, главата ми ще се пръсне, а той врещи ли врещи. Нямам сили повече нищо да правя. Отпускам се на пода с изтръпнали от непоносимия писък кокали и се опитвам да видя Вила.

Писъкът на птицата изведнъж престава и настава такава страховита тишина, че за миг предпочитам Мамник пак да започне да врещи. Имам чувството, че в тая тишина костите ми ще се разпаднат.

– Време е да се махаме оттук – казва Куцалан и Вила и таласъмските близнаци се отдръпват настрани.

Най-после – мисля си. Щом си тръгват, значи наистина е нетърпимо. Най-добре е така. Може пък Вила понякога да си спомня за мен.

Вила и близнаците тръгват към изхода, следвани от Куцалан. Там спират, той се обръща и кой знае защо, се връща към мен. Дори леко подтичва. В зловещата тишина, изтръпнала от писъците на птицата, стъпките му отекват като див екот. Тича Куцалан към мен, тресе стокилограмовите си меса. Приближава, очите му горят, зъбите му святкат. Нещо сигурно иска да ми каже. Спира точно преди да се блъсне в стоманените колони. Застива за миг и след това замахва с дясната лапа. Онази, дето е голяма колкото каскет. Тя преминава през три от колоните като през холографско изображение. Те остават за миг така, след това се срутват на пода, сякаш са от захар. Колони, дебели колкото човешки крак, направени вероятно от генномодифицирана стомана, се сриват от един удар с лапа. Вярно, сериозна лапа, но все пак лапа. Куцалан минава през останките и се надвесва над мен.

– Ставай – казва – да се измитаме, както нареди преди малко.

След това ловко ме захапва за яката и още по-ловко ме мята на гърба си. Впивам се в козината му като прегладняла бълха, а той се понася към изхода, далеч от проклетата радиация.

Седим в двора на университета, слънцето все още грее и доставя наслада на зеления ребус наоколо. Вила се е свила близо до мен, но не съвсем близо, за да не ме притеснява. Близнаците са се сгушили до едно дърво и сигурно спят. Куцалан е седнал до мен и от време на време се прозява.

– Куцалане – питам – като се рови в паметта ми, откри ли нещо интересно?

– Какво значи интересно?

– Ами нещо, което не знам.

– Сигурно има много неща, които не знаеш, но и аз не съм им обърнал внимание.

– Как мислиш, дали радиацията ми навреди?

– Най-вероятно не.

Облягам се на стената на университета и затварям очи. Куцалан възбуди не само спомени за работата ми по машината. Събудиха се и други спомени. Някои приятни, други не толкова. Спомням си пак проклетата болница. Как лежа и умирам, как нямам сили вече да крещя, да вия, да плача дори. Нямам сили за нищо. Дори нямам сили да умра. Ужасен спомен. По-добре да не беше идвал.

– Куцалане – питам аз – там, в оная болница, в която лежах безпомощен и безнадежден, какво стана с мен?

Куцалан мълчи. Аз чакам. Знам, че ще ми отговори. И ще ми каже истината, защото те не могат да лъжат.

– В болницата ли? – пита уж небрежно.

– Да, в болницата.

– Ами – запъва се вълкът – в оная болница всички умряха.

– И аз ли? – питам, макар да знам отговора.

– Да, и ти умря.

Светът не спря да се върти и слънцето не се срути върху ми. Просто мъглата в ума ми изчезва и всички парчета от филма се нареждат в блестящи кадри, достойни за Оскар.

– Умрях, и после? – питам безжалостно. Куцалан ме гледа, но нищо не мога да прочета в погледа му.

– После те направихме наново.

Смея се пресипнало.

– Направихте ме? Аз кукла ли съм, робот ли съм, андроид ли съм? Затова ли съм имунизиран против радиация, затова ли мобилните мини ме прескочиха, затова ли ми е мътен умът? Е, свърших каквото трябваше да върша, сега можете да ме изключите, да ме прекратите, да ми пуснете програмата „Инфаркт“. Или ще се върна в щаба, за да послужа на нашите за модел.

– Ти беше единственият оцелял, който знаеше къде е къщата и как може да се спре. Иначе войната щеше да продължи безкрайно. Ние нямаме сили да се борим срещу машините. Затова те възкресихме и те създадохме наново. Нямаше как, ти умря там в болницата, а мъртъв не ни вършеше работа.

Това му харесвам на Куцалан. Каквото му е на душата, това му е и на езика. А езикът му е голям и дълъг, много неща могат да се съберат отгоре му.

– Значи аз съм изкуствен? Биоробот или там каквото е. Браво бе, как ще се обяснявам на хората сега?

Куцалан гледа встрани и усещам, че пак нещо страховито е кацнало на езика му.

– Всъщност хора няма. Или почти няма. Тук-там останали групички, като тази на Спир, но и те ще изчезнат. Ще станат несъществуващи. Успяхте да се самоизтребите с разни насочени радиации, генни бомби и прочие щуротии.

– Ааа – викам тържествуващо – значи ние сме се изтребили и сме оставили всичко на вас, да се ширите и разпореждате с цялата земя. Затова ли ви сътворихме, затова ли от онези парчетии, които открихме, ви създадохме наново – вас, митичните същества? Помощниците в мир и бой.

– Нищо не можехме да направим. Всичко стана много бързо. После тази къща и умните машини започнаха да ни унищожават и ние нямахме избор, трябваше да те възкресим.

– Господи Иисусе – викам налудничаво – имаш си конкурент. Несъществуващият възкръсна. Куцалане, кажи ми, че съм луд и че съм в лудница, а ти си главният лекар.

Умът ми се плиска тревожно и не може да намери изход. Хубаво ще да е, да съм полудял, а не възкръснал. Хубаво ще да е всичко това да не е истина, да се окаже, че е сън и ще се събудя… Къде? Може би в болничното легло?

– Куцалане – питам умолително – какво ще правя сега?

– Ние те създадохме по най-добрия възможен начин. Ти ще си част от този свят, както си бил досега. Ще намериш начин да продължиш живота си. Нали говореше нещо за къща край гората. Хора там сигурно няма, но къщата стои и гората сигурно стои.

– Глупчо глупав – смея се горчиво – за какво ми е гора без хора, за какво ми е къща без приятели? Вила ли ще ми е дружка, дето не смея да я погледна, кой бе, човек, кой? Кой ще е с мен сега? Като аз не съм и човек, а не знам си какво, робот ли, голем ли, урод някакъв.

Някаква дива мъка се надига в мен. Всеобхватна и пречистваща.

– Като ме създадохте толкова съвършен, сетихте ли се да ми възкресите и сълзите, та да мога да си порева поне – питам и усещам как сълзи, едри колкото бобени зърна, се стичат по лицето ми и с трясък падат на земята.

Хлипам, рева и смъркам сополи.

Близнаците са се приближили до мен и ме гледат. Очите им са големи и черни и в тях се отразява сополивото ми лице. Пресягат се и хващат ръцете ми със своите възлести дълги пръсти. Те са топли и странно нежни и леко галят дланите ми. Търся с очи Вила. Няма я. Внезапно дълга черна коса се стича покрай лицето ми, нежни ръце се обвиват отзад около шията ми и Вила се притиска до гърба ми. Главата ù поляга на рамото ми. Сега вече сълзите ми излитат като от фонтан. Затварям очи. Мамник се обажда нейде наоколо, но не писка зловещо, като за мини или радиация, а пее някаква странна и нежна песен. Отварям очи и виждам муцуната на Куцалан на пет сантиметра от лицето си. Отваря леко уста, в която зъбите святкат като звезди в тъмна нощ, примижава и облизва сълзите ми. Езикът му е грапав, топъл и един такъв розов и мек досущ като пантофа…

Спирам да плача и се мъча да мисля за друго, понеже Куцалан има телепатична чувствителност и не е желателно да мисля глупости в присъствието на стокилограмов вълк.

Редактираха: Иван Крумов, Вихра Манова

Публикации:

1. Антология „Таласъмия 2004“ – „Квазар“, 2005 г.

2. Сборник „Несъществуващият Вирт“ – „е-Книги“, 2010 г.

По пътя незнаен

Ивайло Иванов

Път…

Прострял се е пред мен като безкрайна сива змия, препасала сякаш целия свят. Вече не помня от колко време все пътувам и пътувам. Десет години ли станаха, двайсет ли?…

Страшното е, че не зная накъде съм тръгнал.

Спомням си оня ужасен ден, в който до мен достигна вестта, че вече нямало змейове. Ей така – нямало. Никой не разбра защо.

Хората реагираха различно. По-младите се радваха, че вече няма кой да им отнема изгорите, а старците упорито разправяха, че без змейове хептен сме я оплескали: кой сега ще пази селата от врагове и нивите от градушка? Били задигнали някоя и друга мома – голяма работа! Като че ли угрите не го правят? Само че след тях и трева не никне – и добитъка ще задигнат, и хамбарите ще опоскат, и покъщнината ще плячкосат, и ще скъсят с по една глава всеки, дето не е успял овреме да си плюе на петите. А пък дето е минал змеят – там земята прилича на градина. Какво от това, че понякога го прихващат едни…

Да, ама кой слуша старите? Нали даже и самите те, когато са били на възрастта на децата и внуците си, а кръвта им е кипяла в жилите, също са търсели собствени пътища – без да слушат бащите си? А и по българските земи отдавна сновяха хора в дълги тъмни роби с кръстове в ръце, които обръщаха народа към новата вяра. Тя пък проповядваше за един нов Бог – щедър и милостив. И всичко, което не било от него, било от силите на Злото. Също и змейовете. И хората преставаха да вярват в тях.

Мисля, че именно това затри змейовете – а не магьосаните оръжия или могъщите заклинания, с които поколения наред човечеството непрекъснато преначертаваше границата между двата свята.

Хората просто нямаха повече нужда от змейове. Нали имаха новия си Бог, имаха светии закрилници, имаха молитви за всичко. За какво им бяха змейовете?…

Никой не разбра къде са се дянали и какво е станало с тях. Просто вече нямаше змейове, и туй то.

Да. Спомням си оня ден, когато до мен достигна вестта за тяхното изчезване. Тогава се качих на коня и тръгнах нанякъде. Сякаш това бе последният ден от моя живот. Не помня изнизалото се покрай мен време. Ям каквото докопам, нощувам където завърна… Откак съм тръгнал, не съм вадил меча; може вече да е ръждясал, а може и съвсем да е клеясал за канията. Мечият калпак, стигащ чак до раменете ми, и дрехите ми от еленова кожа ме пазят еднакво добре и от зимните веявици, и от летните жеги.

Пътувам ли пътувам… Горкият ми аргамак! От многото пътуване бе изпосталял и заприличал на селско добиче.

Селото изникна внезапно пред погледа ми. Стотина къщи, скупчени в долината между хълмовете. Спрях и се загледах. Винаги правя така.

И може би ще правя.

Поне за времето, което ми остава.

Изпитвам някаква привързаност към местата, където живеят хора. Обичам дълго да седя и да се любувам на белеещите се дувари, лъскавите покриви и пушещите комини. Навяват една особена топлина… Напомнят ми за нещо, което никога не съм имал и надали ще имам някога. Винаги съм искал свой, собствен дом, в който да живея като всички останали. Иначе – колко му е да спра на някое място, да цаня майстори и да си вдигна къща за чудо и приказ – от бели дялани камъни, с червен покрив и дъбови порти.

Ама – не.

Че къща и дом не са едно и също. Че не се прави дом от камъни, греди и керемиди: друго трябва – друго… И няма ли го онова, другото, трупай колкото си щеш греди и камъни, не къща, палат може да съградиш, но никакъв дом няма да излезе…

Спуснах се по пътя към селото. Не пришпорих коня – нямаше закъде да бързам. Села много, пътища много… А и пред мен има толкова време!

Някои казват, че нямало край.

Не им вярвам.

Или не искам?…

Когато влязох в селото, вече се спускаше здрач. От прозорците струеше светлината на запалените свещи. Виждаха се силуетите на стопаните, които сновяха насам-натам из стаите, нареждаха вечерята, вдигаха пълни с вино рогове и чаши от ковано сребро…

Спрях в малката странноприемница в средата на селото. Вътре бе пълно с мъже, насядали около масите, които ядяха печени меса и шумно коментираха разни работи – ту своите селски неволи, ту поредния набег на угрите, ту царя Симеона. Ханджийката чевръсто подтичваше около тях с пълния мях и непрекъснато пълнеше каните.

Без да обръщам внимание на шумотевицата, се настаних на една маса в ъгъла, до която светлината от маслените лампи достигаше най-слабо. Седнах в сянката.

Тутакси дотърча ханджията и седна срещу мен.

– Вино? – кимна ми, хем делово, хем в поздрав. – Медовина, водица?…

– По-скоро – рекох – нещо за хапване. Ама да е повечко! И торба овес за коня ми!

Онзи само повдигна вежди към жена си и тя хукна да изпълнява заръката.

– Как те викат? – попита.

– Пламен – подхвърлих му първото име, което ми мина през главата. – А тебе?

– Вълкан – рече. После нерешително се огледа. – Ама допреди двайсетина години бях Курт. Ти… българин ли си? – наведе се той към мен.

– Българин! – казах кратко аз и свалих калпака. Побутнах го към края на масата.

– Гледам, че меч носиш – рече. – Откъде идеш?

– Отдалече.

– А-хъм – промърмори Курт-Вълкан – а закъде си тръгнал?

– За още по-надалече.

– А-хъммм – хмъкна пак той – не си от приказливите.

– Не съм.

Тъкмо тогава ханджийката стовари пред мен едно огромно блюдо, в което върху подредени малки лукчета бе кацнал огромен, вдигащ пара печен овнешки бут. Ароматът ме хласна право в главата и сякаш изпълни всяка моя фибра!

В един миг забравих и за пътя зад и пред мен, и за змейовете, и даже за ханджията Вълкан, дето сега ме гледаше с такава наслада, и лакомо заръфах месото. Да опустеят и старите, и новите богове, вери и имена – толкова време не бях слагал нищо в устата си!

– Тъй, де – засмя се жена му – за юнака – юнашка трапеза!

И сложи на масата няколко дебели порязаници топъл хляб.

Изобщо не усетих кога ханджията бе станал от масата и бе хукнал насам-натам из странноприемницата. Майната му – дошъл съм да ям, а не да приказвам!

Почти вече приключвах с бута, когато внезапно един звънлив глас прекъсна охотата ми:

– Здравей! Искаш ли медовина?

Вдигнах очи. До мен се усмихваше момиче с пълна ока в ръце. То ми смигна закачливо, сякаш повтаряйки въпроса си без думи.

Избърсах се в кърпата, която ханджийката се бе сетила да сложи на масата, и също без думи посочих с поглед празната чаша срещу мен, отвръщайки на усмивката.

Тя се настани срещу мен и някак важно се облакъти на масата.

Хубаво момиче! Косата ù бе нежно-кестенява и падаше на ситни къдрици по раменете. Няколко кичура от нея бяха стегнати в разноцветни ленени панделки. Дори през оскъдната светлина, която идеше насам, се виждаше как очите ù зеленеят в игриви, палави искрици от младост. Сякаш Слънцето бе слязло от небесата и бе седнало да ми прави компания тук – в тоя вмирисан есенен хан, в селото, чието име така и не бях научил…

– Красавец си – подхвърли тя кокетно – ама да се беше изкъпал!

– Как се казваш? – попитах, смутен от забележката ù. Че наистина не съм се къпал повече от месец. Сигурно смърдя на пръч.

– Светослава! – сякаш изчурулика.

После изведнъж сведе поглед:

– Не ме гледай така…

– А друго име нямаш ли си?

– Нямам си! – засмя се тя и отново вдигна очи към мен. – Мама и тате са покръстени, преди да се родя. А твоето име как е?

– Пламен ме викат – повторих онова, което бях казал на ханджията.

– А другояче викат ли те? – върна ми със смях въпроса.

– Аз… – рекох – имам много имена…

Небеса, колко бе хубава!

– Хех! – разкърши тя рамене – Чуден човек си, Пламене! Хората имат по едно или две – а ти казваш: много си имал… Не ме гледай така! – този път не сведе глава, а вби очи в моите с нахална по момичешки усмивка.

Повдигнах рамене.

– Знам, че съм хубава! – продължи тя. – То ми личи! – и закачливо се заизвръща наляво и надясно, та да я видя по-добре. – Ама и да ме гледаш, и да не ме гледаш – няма да съм твоя!

– Защо? – подех играта и аз.

– Защото съм на змея!

„… на змея! – прокънтя като камбана в ушите ми. – … На змея!“

Ако ще да бе паднал гръм посред тая странноприемница и да бе помлял всичко вътре барабар с масите и хората, пак нямаше да ме втрещи чак толкова! Змеят ли?…

– И други чакат за медовина! – игриво ми се изплези тя и понечи да стане.

Скочих след нея:

– Не… – задъхах се. – Светослава… чакай! – дръпнах я за ръкава. От очите ми бе избила влага. – Чакай!… На кого каза че си?

– Стресна се, а? – изкиска се тя шеговито и пак седна срещу мен. – Мен ме люби змей!

Сякаш изведнъж преминалите покрай мен години се стопиха като ледени късчета самота… а жаравата на спомена ги превърна в пара и ги запрати някъде далеч, далеч – в мрака на небитието, откъдето няма връщане.

– Ти… – с невероятни усилия се стараех да се овладея – ти… сигурна ли си? Не знаеш ли, че няма вече змейове?…

– Има! – уверено отсече Светослава. – Поне Горун със сигурност го има!

– Сигурна ли си – повторих като замаян – че наистина е змей? Виждала ли си го?

– Разбира се – засмя се тя – даже ме е носил на крилете си! Знаеш ли: отвисоко земята се вижда мъничка, мъничка… – и посочи с ръце. – Ей толкова, колкото ябълка…

Вече не слушах думите ù. Ромонът им минаваше и заминаваше покрай мен, а аз бях замижал в упоение, каквото не помнех от години… години… Мътните ги взели всички богове! Това момиче наистина бе виждало змей! Небеса! Змей!…

– … и сега ме иска за жена – някак самодоволно завърши тя. – Ама – поде пак, този път по-неуверено – тате не иска да ме дава…

Поклатих глава.

– Сърцето – казах бавно – не пита. Ни баща, ни майка. Ти, Светославо, ти искаш ли го?

– Има ли значение? – повдигна рамене тя с изражение като на някой от древните философи. – Щом е казал, че ще ме вземе, значи ще ме вземе и толкоз!

– Не говоря за него – излезе като стон от гърлото ми – а за теб. Ти искаш ли го, тоя твой змей Горун?

Тя сведе глава. Леко бе прехапала устни.

– Ами… – въздъхна. – Не, Пламене… не го искам.

– Защо? – разшириха се в почуда очите ми. – Ти… ти… знаеш ли какво може змеят? Той ще ти даде всичко, което пожелаеш! Ще се грижи за теб като за царица! Ще те брани! Ще те…

– … отведе в пещерата си – сви в гримаса устни тя – и цял живот няма да видиш нищо друго освен нея – и отново въздъхна. – Аз бях там, той ме е водил… Там е студено и влажно. Там е… мъртво… А самият той е грозен, див и страшен. И изобщо не го е еня какво искам или не искам. Прави това, което той мисли, че искам… Какво знаеш ти, Пламене, с многото имена?… Не ща при змея, ама… Не, не ме гледай така!

Бях сбърчил вежди. Не можех да повярвам: от години жалех за змейовете, а сега… тъкмо на такъв ли се натресох! Но змейовете са като хората – различни. И двамина еднакви няма да срещнеш. Тоя ли намери да оцелее?

– … сега е заплашил селото – продължаваше Светослава – до другата неделя да ме дадат доброволно. Иначе щял да долети от планината и да изпепели всичко.

– Добре, де! – рекох. – Поне за селото не се ли грижи?

– Каза – отвърна тя – че нямало да си мръдне пръста, докато не бъда негова.

Ужас! Е, Горуне, с тебе имаме да си поприказваме!

– Няма да ме дадат – знам аз… – наля си тя медовина и отпи една голяма глътка. – Ще хвръкне като хала, ще разпердушини селото…

– Знам… – прошепнах.

– После ще дойде с невидими сватбари, на бели хатове и златни кочии…

– Знам…

– … с невидими свирачи и нечута музика…

– …

– … и ще ме отведе.

Една тежка въздишка се изтръгна от гърдите ù:

– Не ме гледай… така…

Знам… Помня ги тези невидими сватове. Тези призрачни змейови сватби! Тези грабнати момичета… Белите хатове и златните кочии…

Змейово венчило… Дето нищо добро не носи след себе си. Дето обрича и двамата на самота.

Помня момите, дето не искаха да идват със змея. Помня белезите на годините по лицата им. Помня как чакат смъртта си, както се чака свободата. И как змеят, утолил страстта си към една, все търси нови и нови моми, които да заситят в него онова, що не се засища… Без да се усеща, че не може силом да вземе това, което се взима само със сърце.

Горуне… Какво правиш, Горуне!…

– Не бой се, момиче – казах ù тихо – няма да те вземе змеят! – гласът ми простърга в стоманен отенък. – Няма да има… ни невидими сватбари, ни златни кочии…

Светослава ме погледна изпод вежди, хем смутено, хем презрително:

– И кой ще му попречи?

– Аз!

– Че кой си ти, бе? – изсмя се тя пресилено.

Станах от масата.

– Пламен – засмях ù се закачливо – с многото имена!

Дааааа… Я, гледай ти! А отначало това село ми се стори като другите! Като влязох тук, мислех само да похапна и да си замина, но сега вече знаех, че ще поостана. Поне до другата неделя!

Поне!

Извадих самовилската кесия и по масата на ханджията потече река от пари. Голяма работа е тая самовилска измишльотина! Винаги си стои пълна. И даже да се опитваш да я изпразниш, все не можеш и не можеш! Да е жива и здрава Димна Ангелина – вещицата, дето ми я подари.

– Най-хубавата ти стая! – заръчах. – И една голяма каца гореща вода посред нея!

Курт-Вълкан само смаяно кимна. Тежко ударих с юмрук по тезгяха и сграбих една пълна ока медовина. С наслада я заизливах в пламналото си гърло.

Ех, Горуне, Горуне…

В стаята ме чакаше кацата гореща вода. В един миг смъкнах всичко от гърба си и цамбурнах в нея. Няколко минути стоях така, а сетне яростно се задращих по тялото.

Търках се грубо и ожесточено. Като че ли исках да измия от себе си спомена. Буйното цвилене на призрачни хатове, омаята на нечута свирня, шумоленото на венците бръшлян, закичени около челото ми, сладостния аромат на носеното в кърпа вино… Писъка на осиротелите майки, моминските сълзи и онази гадна, гробовна тишина на озлочестени домове, виснала като воденичен камък на врата ми – всичко, всичко…

Ето защо си отидоха змейовете! Ето защо людете се отвърнаха от тях! Богове и кумири много – и всеки един е от щедър по-щедър на добро. А злото… злото трябва да бъде забравено! Но що да сторят онези, които го помнят? Ще го поправиш ли с мъст? Мигар тя ще върне времето? Много ги е грижа людете за мъстта ти!… Те вече намериха най-жестоката мъст за змейовете. Най-страшната. Единствената, която утолява преживяната болка. Забравата.

Но те могат, а аз – не. Прахът на тяхната забрава само засилва в мен мъчението от спомените. И от тях боли… боли.

Дълго се мих…

Когато излязох от водата, цялото ми тяло бе покрито с кървави резки. Загърнах се с чистия бял чаршаф, който стопанинът бе оставил на одъра. Сега косата ми не бе сплъстена и се виеше в бляскава чернота по гърба ми. Рошавата ми допреди малко брада сега искреше на идещия от прозореца лунен лъч.

И пак не можах да се измия… Ще мога ли някога?

Ръцете ми сякаш сами намериха тежката снага на меча. Рязко го изтеглих от ножницата. Острието проблясна, сякаш в жажда за кръвнина, злокобно и хищно. Ни едно петънце ръжда не беше избило. Хвала тебе, Димна Ангелино! Яко държи магията ти!

Пази се, Горуне!…

Току вече мислех да си лягам, когато дочух тихи стъпки, които замряха зад вратата. Някой леко потропа.

Добре, че бях сварил да си облека ризата. Вратата се отвори с едва чуто скърцане и в стаята влезе Светослава по бяла нощна роба. Носеше запалена свещ. Погледна ме и тихо приседна на трикракото столче до одъра.

– Я какъв си бил хубав, юнак – Пламен! – заразглежда ме тя възхитено, а после добави с насмешка: – Че докато плюскаше в хана, преди да минеш през топлата вода, мязаше повече на Горуна!

Седнах на одъра срещу нея и леко положих меча до себе си:

– Какво искаш?

Коленете ми почти се докосваха до нейните.

– Да те питам… – започна тя нерешително – това, дето го каза долу, че змеят нямало да ме вземе… Защо го каза?

– Защото ще го убия! – погледнах я твърдо в очите.

Светослава ме изгледа учудено изпод вежди, а сетне почука с пръст по челото си:

– Ти луд ли си, бе? Знаеш ли какво е змей?

– Да.

– Вярно? – ахна. – Виждал си? Но тогава сигурно знаеш каква е силата му! И как хвърля вихрушки и мята огън.

– Да, Светославо – протегнах ръка към нея и я помилвах по косата – знам силата на змея.

– Убивал ли си змейове? – пое дланта ми тя.

– Не – признах ù аз с лека усмивка – не съм.

– Но тогава… – объркано завъртя главица тя – защо мислиш, че ще убиеш Горуна?

– Защото мога!

Тя пое ръката ми с двете си длани, без да каже нищо.

– И защото трябва… – тихо добавих.

Момичето помълча известно време, свела очи към пода, а сетне ме погледна отново.

– Недей да отиваш нахалост, Пламене – сви устни тя – аз… сама ще ида при змея. По-добре така, отколкото и тебе, и селото да затрие.

– Не, Светославо – хванах я аз за раменете и с лицето си изправих нейното – няма да ходиш при змея! Аз ще ида при него – и тайнствено се подсмихнах. – Пък… каквото стане.

Но тя изглежда не ме чу.

– Не искам змея, Пламене – поглади с длани тя косата ми и по цялото ми тяло се разляха тръпки на премала – юнак искам, но човек… Да ми разтвори душата, а не да я заключва. Юнак, Пламене… като тебе…

Не усетих кога съм станал и как се е озовала в ръцете ми, просто в един миг се свестих да я прегръщам диво и опиянено, да целувам очите и устните ù, да заравям лице в косата ù…

– Ти… наистина ли, Светославо? – чух се да казвам, по-тихо от прошумоляването на свличащите се дрехи.

Тя се сгуши в мен, също като птиченце, което се свива в гнездото си.

– Наистина – промълви – още откакто те видях да влизаш…

Телата ни упоено се оплитаха като в танц, усещах как ръцете ù галеха раменете ми, спускаха се по гърба, после хукваха към лицето ми, а устните ù намираха моите.

– Наистина ли… наистина ли…

Мълния раздра нощното небе.

– СВЕТОСЛАВО! – изтрещя гръмотевицата.

Тя скочи пребледняла и набързо навлече робата.

– Змеят!… – изписка.

– ДА НЕ ИСКАШ ДА УБИЯ И НЕГО, И ТЕБЕ? – продължи да цепи въздуха хряскането отвън.

Светослава се бе свила в ъгъла на стаята. Беше стиснала очи от ужас.

– Не бой се! – опитах се да я окуража, но сега тя надали виждаше и чуваше нещо друго освен собствения си страх.

Бръкнах в дисагите си и извадих шепа магьосана пепел от огнището на Димна Ангелина. Отворих прозореца и я запратих навън в тъмното.

– Ъ-хъ… – задави се гръмовният глас. – Ъ-хъ… Ще ми паднеш… ще ми паднеш ти! Ъ-хъ…

И тътнещото свистене на змейовите крила профуча току съвсем над нас, а после се изгуби към планината.

– Ти… – очите на момичето светеха от изумление – ти го прогони?!

Целунах я по челото, без да кажа нищо.

– Наистина ли можеш да го убиеш? – додаде плахо тя.

– Мога – макар и тих, гласът ми звучеше твърдо.

Ех, Светославо, Светославо… Тя навярно си мислеше, че щом го казвам, то змеят със сигурност няма никакви шансове срещу мен. Всъщност това изобщо не бе така – който и да е змей в битка срещу мен има равна възможност за победа. Впрочем именно това ме отличава от повечето човеци – за разлика от мен, те не могат да застанат с меч срещу змея и да се надяват, не просто на победа, а на даже и на оцеляване.

– А може би пък не заслужава да умира – вдигна поглед тя към мен внезапно – ами ако наистина е последният?…

– Права си – искрено се съгласих с нея – може и да не заслужава…

– Тогава… – объркано занарежда тя – не можеш ли просто да го прогониш? А?… Не искам да му ставам жена, но и той пък поне засега нищо лошо не е сторил, ни на мен, ни на селото. А и жива твар е… Защо да умира? Аз… аз не го искам… но му прощавам.

Стиснах очи. Това беше учението на новия Бог! Сякаш самият Той говореше чрез устата ù: Да простиш… Дали това момиче съзнаваше, че всъщност е по-силно от мен? На нейната прошка и нейната забрава не могат да се опрат никакви змейове с всичката си мощ.

– Така е, Светославо – седнах на леглото аз и замислено се загледах в нощната чернота зад прозореца, чудейки се какво да ù отвърна – но не затова трябва да умре той…

– А за какво?

Леко я погалих по бузата:

– Който много знае – опитах се да се пошегувам – бързо остарява!

Тя се засмя:

– Тогава ти трябва да си много стар: я какви неща само знаеш!

Беше се успокоила.

– Тъй, де! – казах. Разговорът определено пак отиваше към задявка. – Не виждаш ли колко ми е голяма брадата? Това е защото бързо съм остарял!

Заедно посрещнахме изгрева. Всъщност Светослава още спеше под дебелия козяк, аз се бях подпрял на перваза на прозореца, мълчаливо вперил поглед в кървавото око на слънцето, което надничаше иззад студените хълмове на планината.

Горуне, Горуне… Ще почакам още няколко дни до пълнолуние, а на следващата сутрин – или ти, или аз! Колкото повече расте Луната, толкова повече намалява силата на змея. Моята също. Е, след пълнолуние с Горун нямаше да сме слаби като младенци, но доколкото можех да предполагам – Горун беше млад и нощното светило беше по-безпощадно към него, отколкото към мен.

Димна Ангелина… Старата магьосница, в чиято дървена хижа бях прекарал последната зима. Тя ми разказа това за Луната. Не знам годините ù, но неизброимите бръчки по лицето ù бяха тъй дълбоки, че може би вече бе прехвърлила стоте. Въпреки това, дали от стройната ù фигура, дали от неугасналия устрем на погледа ù или от благородството на лика ù, човек усещаше, че на младини е била много, много красива.

Тя умееше да прави магии. Можеше дори да сваля месечината от небето. Казваше, че това се прави само по пълнолуние, защото тогава Луната се е напила с магическа мощ от всички змейове, самовили и духове от горите, реките и моретата. И идвала месечината при нея, в образа на бяла крава. От млякото ù се правили най-могъщите магии, защото в него била всичката сила на Луната.

И все пак…

И все пак аз не съм роден, за да убивам змейове. Не искам да убивам змейове! Дори и Горун. Но трябваше да го направя. Но не за да умре – не: за да живее… И мисля, че знам защо изчезнаха змейовете. Димна Ангелина ми го подсказа.

Излязох от стаята, като оставих Светослава да спи под топлия козяк, и слязох в хана.

– Няма да дам дъщеря си на чудовище! – разпалено ръкомахаше Курт-Вълкан. – Ако поне тя го искаше, тогава щях да си помисля, ама…

Жена му го слушаше зад една от масите, скрила лице в шепи, без да спира да повтаря:

– Ще ни изтрепе… ще ни изтрепе!

– Че няма да я дадеш, я! – изръмжах и двамата притихнаха. – Не бой се, има кой да се справи със змея!

Ханджията бавно дойде до мен.

– Кой си ти? – затрепери гласът му.

Положих ръка на рамото му. Явно тежестта на пестника ми не му понесе и го събори на стола зад него. Той седна.

– Не ти ли казах снощи? – подметнах му насмешливо. – Пламен! – и се обърнах към жена му. – Има ли нещо за хапване? Че мога да глътна цяла гъска с краката и перушината!

Сетне духовито обясних на Курт-Вълкан и жена му, че ще му видя сметката на тоя змей. Гледах да бъда възможно най-убедителен. Тези хора се нуждаеха от поне мъничко увереност, че не са сами срещу чудовището.

Казах, че ще остана още няколко дни. Не споменах за пълнолунието, разбира се.

„Здравей! Искаш ли медовина?“… Небеса, какво ми направи това момиче? Връщайки се назад в спомените си, с неописуемо учудване осъзнах, че до този момент никой и никога не се бе интересувал от мен, какво искам аз и дали изобщо искам нещо. А бе и красива… В един миг усетих, че накъдето и да се обърна, образът ù все ми е пред очите: игривият ù зелен поглед, ситните къдрици на косата ù, стегната в мънички панделки; тя в хана с оката медовина в ръце; по бяла нощна роба в стаята ми… топлината на тялото ù…

През тези няколко дни до пълнолуние Горун изобщо не напомни за себе си. Със Светослава сякаш дори бяхме забравили за него. Вярно, че Вълкан и жена му като че ли много добре знаеха къде прекарва нощите си дъщеря им, и виждах тревогата в очите им – ако змеят разбереше, от селото нямаше да остане камък върху камък.

И все пак с удоволствие бих разменил тези няколко дни за цялото време, което ми остава. Ха, добре, че не ми се наложи да правя такива замени!

Много бързо разбрах, че Светослава не беше просто едно уплашено момиче, търсещо закрила. Тя ме избра. Избра ме, без да знае кой съм. Небеса, тя се влюби в мен! Това ми изглеждаше толкова нереално и толкова ново, че в началото просто не знаех как да се държа. Имал съм жени… много жени. Но никоя, абсолютно никоя не ме бе обичала. И за никоя не съм мислел така, както за нея. За никоя не съм се тревожил и от ничие докосване не съм се разтрепервал.

Светославо…

Майната ù на тая ветровита есен! Светослава ме разходи из околностите на селото. По поляните и ливадите, където се събирали с дружки, да си говорят за момците от селото – кой бил най-добър за женене, кой коя искал и щял да вземе. Сега тези ливади бяха пожълтели и посипани с есенни листа – грозни и мъртви. Но си ги представих през пролетта – целите окъпани в багрите на живота. Надвечер ми показа кладенеца, където обичала дълго да се гледа. Разправи ми как преди месец – ей така, докато се гледала там долу – във водата изведнъж се появил образът на змея и ù казал „Моя ще бъдеш!“. Разказа ми как се е уплашила тогава и хукнала към селото, а на пътя я чакал Горун, грабнал я на крилете си и я отвел в пещерата. После я пуснал, като казал, че ще прати сватове…

Прегърнах я – напук на всички змейове по света. И се любихме, там – до кладенеца. Отдаде ми се диво и горещо. Светославо… Светославо…

Дните се изнизаха неусетно и дойде време да тръгна срещу Горун. Въпреки младостта си и въпреки пълнолунието обаче, Горун надали беше от лесните противници.

Чувствах се готов за битката. Бях стегнал косата си в конска опашка, на главата ми вместо оня калпак сега носех плътния шлем от четири пласта мечешка кожа, а брадата ми се вееше върху обсипаната с железни плочки кожена ризница. На кръста ми заплашително се полюшваше мечът, магьосан да сече дърво и камък, хора и змейове.

Никой не знаеше къде живее змеят. Разправиха ми, че бил някъде из пещерите в планината, ама смеел ли някой да го търси? Светослава пък знаеше пещерата, но не и пътя до нея. Какво пък – и сам щях да го намеря!

– Ако се върнеш здрав и читав – погледна ме Вълкан и кимна към дъщеря си – на тебе ще я дам!

Отново го потупах по рамото, а той отново не издържа тежестта на ръката ми и седна.

Към планината, към планината!… Конят внимателно пристъпваше по виещата се пред нас пътека. Нападалата шума хрускаше под копитата му. Ръката ми бе стиснала дръжката на меча.

– Къде си… – мърморех си под носа. – Къде си, горянино?

Отговаряше ми само есенното шумолене на капещи листа. Но от среднощния ни посетител нямаше и помен. Дълго яздих така. Взирах се измежду дърветата, ослушвах се за плясък на змейски криле, но напусто.

Чак когато навлязох в някаква затънтена клисура, вятърът изведнъж ме лъхна в един неусещан от години, но до болка познат ми, близък повей: змей.

Чевръсто слязох от коня и предпазливо поех по вятърната диря. Можех ли да си го представя допреди няколко дни? Уж толкова време давах мило и драго, само и само да видя отново змей, а сега безшумно пристъпвах с магьосан меч в ръце към леговището му, твърдо решен да го убия…

Не след дълго пред мен се показа добре скрит между дърветата широк вход на пещера. Но дирята по вятъра не идеше от там.

– Къде си? – беззвучно се движеха устните ми, а очите ми шареха по посока на следата.

Ето го!

Горун се бе изправил върху един голям камък встрани от пещерата, огромен и чорлав, с ръце на кръста и вперен в мен ироничен поглед. Люспестата му кожа блестеше на оскъдните есенни лъчи, надменно и самоуверено. Опашката му пореше в осморки въздуха около него, от устата и ноздрите му се виеха кълбета дим, а крилете му потрепваха свирепо. Истински змей… див и страшен!

– ДВУКРАКО НИЩОЖЕСТВО! – прогърмя гласът му. – Какво търсиш тук?

Приближих се още малко с меча в ръка.

– Дойдох да ти кажа – през годините гласът ми не бе загубил яснотата и силата си – да оставиш Светослава! И да се махнеш оттука!

Искри изскочиха от очите на змея:

– МОЯТА СВЕТОСЛАВА ЛИ???

– Не е твоя!

Той се затресе в смях като от свличаща се каменна лавина:

– А ЧИЯ Е?

– Моя! – произнесох твърдо.

Крилете му се разтвориха в смъртоносно плющене.

– ИНАК?

– Инак ще умреш!

Пастта му някак небрежно блъвна към мен дълъг огнен фонтан. Мястото, на което бях застанал, избухна в пламъци. Змеят се закикоти в смях, примесен с вой, скимтене и рев. После дълго гледа с интерес след отлитащия към небесата пушек.

– Еее-хееей… – грозно се ухили той нагоре. – Там ли си вече?

– Ммммм… не съвсем! – обадих се иззад гърба му.

Горун се извърна изблещен. По негова преценка вече трябваше да съм станал на въглен, а душата ми да му маха щастливо от облаците. Да, ама в живота нещата не винаги са такива, каквито ги искаме!

– Дръж се! – изсъсках към него и вдигнах меча.

Преди обаче да успея да направя и крачка, змеят вече се носеше към мен с разперени криле, замахнал с кривата си сабя. Двете остриета се срещнаха в гръмотевичен звън. Джаннн… Зин-зин-зин… Ударите му се сипеха бързо един след друг, но до един ги отбивах с ловки, премерени движения. След което нападнах аз, а на него му се наложи да се отбранява. По лицето на Горуна се четеше зверска ярост, сега примесена обаче с неописуема изненада. Той отбиваше атаките не по-зле от мен, като през цялото време ме къпеше в пламъци и хвърляше върху ми едри камъни, които смогваше да докопа със свободната си ръка от земята, без да спира да ругае ужасно.

Изведнъж мечът ми намери пролука в защитата му и с все сила се стовари върху рамото му. Горун изрева кански. Отсечената му ръка отхвръкна встрани, а от раната бликнаха потоци огненочервена кръв. Той падна. Бързо се присегна към откъснатия крайник, плюна върху кървящото месо и намести ръката си обратно. Злоба, страх и почуда напираха в дъха му:

– К-кой си ти?… Какво си?

– Раб божи в кожа! – отвърнах кратко, допирайки в гърлото му върха на меча.

Горун навярно усети как омагьосаното оръжие пие от силата му.

– Ще ми се да я видя… тая твоя кожа – и рязко се претърколи встрани, грабвайки сабята – опъната на тъпан за сватбата ми!

И отново замахна. С един удар избих оръжието му и отново го повалих. Мечът ми отново затърси гърлото му.

Внезапно Горун замря, зяпнал към мен. Като че ли яростта му се превърна в дим и отлетя… и остана само изумлението. Той с оцъклен поглед протегна ръка към лицето ми. В движението му нямаше злоба. Сякаш… сочеше нещо.

– Небеса!… Ти си… – и нокътят му се спря вляво на челото ми. Близо до слепоочието.

Върху една едва покарала мъничка люспа.

Хванах я с два пръста и рязко я махнах. Дори лицето ми не трепна. Свикнал съм… Усетих как от раничката по лицето ми се проточи тъничка, гореща струйка. Погледнах люспата. Крайчецът ù, с който е била вбита в плътта ми, сега бе обагрен в кръв.

– Страшно боли – поклатих с равен глас глава срещу него – когато ги изтръгвам…

Той седна. Все още дишаше тежко:

– Как ти е името?…

– Пламен – рекох – но става и Огнян. А защо не и Горун, Горан? Или Горянин… Ние имаме много имена…

Гласът му трепереше:

– Братко… защо дойде с оръжие? Как тъй змей срещу змей меч вдигна? Защо не дойде с мир? – Въпросите му валяха един върху друг, все тежки и болезнени като планина от нахвърляни една върху друга канари. – Ето… в неделя вдигам сватба… Кум ми бъди! Най-буйния хат ще ти дам… Заедно ще се веселим!…

– Не! – погледнах го рязко в очите. – Няма да има сватба, Горуне. Посегнеш ли към Светослава, ще умреш! От ръката ми ще умреш!

– Но… – той не знаеше какво да каже. – Защо? Змей си… Ти ли не знаеш какво е страст?!

Прав е! Аз ли не знам?… Но змейовата страст е алчна, безпощадна и пагубна. И векове наред сме я утолявали само и единствено с помощта на силата си. Но колко струва силата на оня, който не може надви собственото си безумие? Та нали именно заради това хората престанаха да вярват в нас? И именно за това ни осъдиха да бъдем забравени!

– Светът се промени, Горуне – заговорих тихо – хората се промениха… И ние трябва да се променим…

– Хората! – прекъсна ме ядно той. – Пъплещи по земята, хилави двукраки червеи!… Дето спряха да ни почитат! Ще им го върна тъпкано!

– Как? – сопнах му се аз. – Като избиеш едно село и грабнеш една мома? Днеска тая, утре друга… И за да не те кълнат постоянно, сегиз-тогиз ще разкарваш по някой и друг облак от нивите им, та да си заработиш награбеното. Ей по тоя път сме вървели досега! Ето къде ни изведе!

– Ама аз им обещах – защити се събратът ми – дават ми момата, поемам селото! И докато съм жив, косъм няма да падне от главите им, а земите им ще се къпят в плодородие! Мигар не е честно?

Лицето ми се сви в болезнена гримаса:

– Вече не е тъй, Горуне! Те си имат нов Бог… А тоя нов Бог знае само да дава и прощава. Не е като нас. Той е добър и щедър… И не чака нищо в замяна, разбираш ли – изстенах – нищичко!

– Тогава?

– Остава да намерим друг път, Горуне, да се променим и ние… и да им дадем повече, отколкото новият им Бог може да им даде! Без да искаме нищо. За да ни има, Горуне – този път моят глас затрепери – за да ни има…

– Да дам??? – ревна Горун. – Какво да им дам? Небеса! Че аз нямам нищо!…

– Имаш! – спокойно му отвърнах аз. – Не забравяй, че новият им Бог е там – и посочих към небето – а ние с теб сме тук! Помниш ли времената, в които си бил дете и още не си можел да летиш, а само си подскачал по горските поляни, пърхайки с криле? Как си играел с малките горски зверчета и си давал, без да знаеш какво е да вземеш… Когато дъхът ти още не хвърляше пламъци, а беше просто топъл… И как дори в най-лютите зими той сгряваше земята и от него по нея цъфтяха незабравки?…

– Искаш да се накажа да бъда човек ли? – изрева той зловещо. – Като тебе?

– Искам да кажа, че новият им Бог…

– Новият им бог е лигльо! – прекъсна ме злобно Горун. – А ти си предател!

И отново налетя срещу мен с кривата си сабя. Отбих удара. Оръжията ни отново зазвънтяха в бясна стръв едно срещу друго.

– Не, Горуне! – ревнах и аз насреща му. – Ти си предателят!

Острието на меча ми се спусна шеметно напред, право към гърдите му. И лакомо потъна в тях с глух трясък на разсечени плът и кости.

Сабята падна от ръката му. Горун остана няколко мига така, раззинат и вцепенен, като ужасено местеше погледа си ту към мен, ту към изгарящата гърдите му рана, а сетне бавно се свлече върху накапалата есенна шума. Кръвта му заплиска върху нея.

– Братко… – захриптя той, а от устата му потече кръв. – Какво правиш, братко?… Та ти ме убиваш?

Прибрах меча в ножницата. От очите ми отново бе избила проклетата влага. Мен, който бях нанесъл удара, ме болеше също толкова свирепо, колкото и него, който го понесе.

– Ти – изтръгна се като вопъл от гърлото ми – отдавна си мъртъв. И всички като теб.

Горун риташе в агония. Стенеше, ревеше, хъркаше…

– Знаеш ли – рекох му на тръгване – най-трудно ми беше да си спомня – сведох глава – незабравките…

Унило се спусках надолу към селото. Не пожелах да го доубия. Беше смъртно ранен, но знам ли – ние, змейовете, не умираме толкова лесно. Може би… може би просто исках той да оживее… и да разбере…

Цял живот съм търгувал със силата си. Пазел съм селата, а после съм обирал най-едрите класове от нивите, най-налятите гроздове от лозята и съм грабвал момите. Гледах ги как набързо се състаряват и повяхват – една след друга, една след друга. Старееха и умираха, също като конете, които бях сменил, откак не помня кога тръгнах на път, като ме оставяха все по-сам и по-сам. Все се бях питал какво им липсва: имаха най-белия хляб, най-ароматното вино, най-крехките мръвки; имаха мен – най-могъщия, най-силния! А на тях им е липсвала свободата – не просто да правят с живота си каквото пожелаят, а и най-елементарната: сами да изберат това, което им давах. Също и незабравките. Да, разбира се… незабравките.

Но дойде новият Бог – и станах излишен…

И в деня, в който ни забравиха, поех по белия свят, крещейки без глас към небесата моето голямо „ЗАЩО?“. Но небесата мълчаха. Сега там се бе настанил новият Бог. Който гледаше само към тях – двукраките пъплещи нищожества. Защо, защо, защо?… Какво имаха те, което да го нямам аз?

– Душа! – ми бе отговорила Димна Ангелина.

Точно така – душа. Ние, змейовете, нямаме души. И живеем чрез душите на хората. Именно затова ни убива забравата.

Мъдър е бил оня, който е създал хората и змейовете! На единия дал душа, на другия – сила. На единия – воля, на другия – устрем. И ги сложил на кантар, да види кой над кого ще надвие…

И през всичките хилядолетия досега змейовете бяхме уверени в пълното си превъзходство. Силата ни и хорското страхопочитание ни даваха илюзията за непобедимост. Но колко струва бездушната, разпиляна сила? Не ние се оказахме избраните, а те… Бъдещето бе заложило на тях – хилавите двукраки хора, които презирахме, заради слабостта им да ни излязат насреща, без да си даваме сметка, че всъщност живеем тъкмо чрез тях и именно вярата към нас в душите им ни прави това, което сме.

Когато разбра, че съм змей, Димна Ангелина няколко пъти се опита да ме убие, но все я усещах: и отровата в гозбата надушвах, и се сепвах в съня си, когато се прокрадваше към мен с магьосан кинжал… На млади години и тя е била грабната от змей, но успяла да избяга. Поне това ми разказа, след като усети, че съм разбрал как именно злото, което сме вършели, ни е осъдило на забрава. И след като видя, че се отричам от него и търся път да оцелея. Тогава омагьоса меча ми, тогава ми подари оная кесия и ме научи да си служа с пепелта от огнището ù.

Помагах ù, грижех се за нея, носех дърва, палех огъня, чистех хижата ù… И едва тогава разбрах: Небеса! Сбогом, небеса! Никога повече няма да се рея във вас! Ще си остана тук – на земята. По-далеч от новия Бог и по-близо до тях – хората. Те имат право на това. Цял живот съм вземал. Сега ще дам. Единственото, което имам – себе си. И ще се слея с тях.

Ако змейовете си бяха останали същите, един ден все пак вярата в новия Бог щеше да ги затрие и те все пак щяха да изчезнат. Един по един. Не, навярно нямаше да бъдат забравени така бързо, но тогава щяха да останат в паметта на поколенията като диви, грозни злодеи, дори след смъртта си протягащи алчната си паст към всичко, което никога не им е принадлежало.

И може би другите змейове също са го разбрали, защото отведнъж просто се изгубиха. До един. Така е – светът се промени, ще се променим и ние. Ще се слеем с хората, които довчера презирахме заради силата си, но силата на тяхната невяра все пак ни победи. След нея се спускаше покровът на забравата.

Трябваше да го направим. И навярно след нас, подгонени от забравата, ще дойдат и духовете на гората, самовилите, юдите… Ще надвият по нещо в себе си, ще се променят и ще дойдат.

За да ни има!

За да живеем чрез децата и внуците си. За да израснат хората след нас по-снажни, по-силни, по-смели, по-красиви, по-мъдри и по-свободни. И знам, че един ден и те като нас ще литнат към небесата, с които ние се сбогувахме.

Нашите небеса…

А сигурно след много, много векове някой далечен наш потомък ще разчете магическата формула, по която са подредени неизброимите частици, от които е направен човекът, ще надзърне през диплите на хилядолетията и ще възкликне: „Ето го змея!“.

И ще си спомнят!

И ще ни има…

Чак до свършека на вечността!

Ето го новия ни път. Път незнаен и труден. Но единствен.

И ще вървя по него.

Поне за времето, което ми остава.

Цялото село бе излязло да ме посрещне. С венци от цветя, тъпани и гайди. Небрежно преминах мълчешком през тълпата и отидох до Вълкана.

– Няма вече змей! – рекох. – Няма да има змейова сватба…

Хванах Светослава за ръката. Тя се притисна до мен и сведе глава на плещите ми. Прегърнах я.

– Дай ми я – обърнах се пак към Вълкана, думата заседна в гърлото ми, но намерих в себе си силата да я кажа – тате!

Ха, също като в приказките – юнакът побеждава змея и получава ръката на девойката. Да, юнакът победи змея.

– Хубаво! – плесна Вълкан с ръце и се засмя. – Стягаме се за сватба!

Светослава се притисна към мен още по-силно и по-нежно.

Моят път… Нашият път…

Гледай се сега в кладенеца, Светославо!… Хубава си, момиче! Ненапразно разправят, че змейовете виждат през кладенците и се влюбват в жените, които се оглеждат в тях. Твоят змей те обича!…

На следващия ден отново се качих на планината. Все ме теглеше това проклето любопитство: дали е оживял Горун… дали е разбрал? Или вече се е разпаднал на пепел, изгаряйки всичко около себе си…

Този път стигнах по-бързо. Нали знаех накъде да вървя.

Горун го нямаше. Слязох от коня и се завтекох към мястото, на което вчера го видях да пада, пронизан от омагьосания ми меч. Земята беше разорана и обгорена, но сега по нея личаха рехави, синьо-зелени петна.

Незабравки…

Приклекнах и ги погладих с ръка. Да – незабравки… Колко са много!

Значи е жив! Значи е поел!

Изправих се и закрещях във възторг към небето:

– Горунеееее!..

– Е… Е… Е… – отвърна ми ехото.

Не! Не към небесата…

Не там!… Той е разбрал! Той е тръгнал по незнайния път – нашия обсипан с незабравки мост през забравата.

Ще го видя ли някога пак? Ще го позная ли?

Не знам…

Знам само, че долу в селото ме чака жената, която ме бе избрала. А аз бях избрал нея. Чака ме пътят, по който бях тръгнал. Първият ден от моя живот.

Чака ме истинска сватба – с истински свирачи, истинска музика и истинска веселба.

Като на всички змейове и змеици, които се сбогуваха с висините на облаците и заживяха като човеци сред хората. И като тях щях да взема човешка дъщеря – Светослава, която обичам и която ме обича. И завинаги да се обрека на нея, а тя – на мен; там – пред самия олтар на новия Бог. В собствения му храм! Това ще е победата ми над него. Моята победа. Нашата победа…

За да ни има!

Даааа… Ще цаня майстори. Ще съградя оня дом, който винаги съм искал! Че къща и дом не са едно и също. И мисля, че намерих онова – другото… Което прави от къщата дом, от силата – мъдрост и от страстта – щастие. Ще дочакам да се радвам на деца и внуци. Ще ги гледам как растат, неподозиращи нищо за потеклото си, тайната за което ще отнеса при новия Бог.

Но не завинаги – не: те ще си спомнят. Разбира се, че ще си спомнят! И ще ни простят. Нали тъкмо на това ги учи новият Бог?…

И пътят ще ни изведе от плесента на забравеното минало. Незнайният път…

И ще го следвам.

Поне за времето, което ми остава.

Редактира: Емануел Икономов

Публикации:

1. Антология „Таласъмия 2004“ – „Квазар“, 2005 г.

2. Алманах „Литературна Варна 2005“ – „Славена“, 2005 г.

3. Алманах „Български фантастични ваяния 2005“ – „ЕГИ“, 2005 г.

Господаря на вълците

Йоан Владимир

Догарят свещите. Мънички, мънички пламъчета, треперят, а каква сила и страст ми носят тук, в тъмното…

Краката ми са премръзнали. Ръцете си мога да стопля с дъх, но краката не. Завих се с две одеяла и пак зъзна.

Налях си вино. Червено, тежко, тръпчиво. Сгрява тялото и отпуска душата, а и след него вече не усещам глада.

Пресегнах се и закрепих на коленете си книга. Разгръщам я с обич. „Добра вест за Господаря на вълците от смирения божи пастир Йоан“ – зная тази книга почти наизуст, но въпреки това не спирам да я чета…

… Малцина знаят, че още преди да се посвети на Княза на Сен, Господаря на вълците бил предостоен мъж.

Дядо му Момчил Мито бил по-малък брат на храбрия Никола, протосеваст на българите и управител на крепостта Мосинопол. Същия, за когото се знае, че никой кон не можел да носи тялото му, затова влизал в бой върху колесница, теглена от буйни жребци.

Баща му Дамян Песнопоеца служил при великия цар Михаил и се бил с него при Велбъжд. Той е онзи прочут воин, който дълго бранил посеченото тяло на царя на българите, като въртял два меча и пеел боен химн, за ужас и почуда на враговете си. От неговата песен сълзи покапали от слепите очи на краля Стефан Дечански и когато битката свършила, той поискал да ожени младия мъж за една своя сродница – българската принцеса Мария, племенница на премъдрата кралица Теодора.

От нея, от майка си Мария, Господаря наследил правото си да властва над Меропа. Тя била внучка на великия крънски деспот Алдимир и пресветлата деспина Мария, която е родна дъщеря на христолюбивия цар Смилец и сестра на клетия прокуден цар на българите Йоан Комнин Дука Ангел Палеолог. Тя, майка му Мария, била също и потомка на мелнишкия деспот Слав. На нейната кръв се крепи правото му, а ония, които го хулят и твърдят, че с метеж и убийство е взел деспотската си корона, са най-долни лъжци.

Като сродник на царе, крале и василевси, не е чудно, че когато се родил, Господаря бил изкъпан в светена вода, повит в багреница и кръстен от трима епископи. Затова по-късно василевсът Йоан Кантакузин го нарече севастократор и любим брат. Затова и василисата Анна Савойска му предложи ръката си и опеката над сина си Йоан Пети. Сами решете дали са прави ония лъжци и хулители, които разправят, че се родил в конюшня, че го облизали и накърмили кучетата, че тия вълкодави отпосле той имал за братя и на тяхното мляко дължал бесния си нрав. О, юродиви безумци! Щеше ли Господаря да бъде наричан брат от най-благородни люде, ако сам не бе достоен по кръв за царска корона?

Отгледан и възпитан от предостойни мъже, Господаря прекарвал дните си в учение, а нощите в молитва. Бил така усърден в науките, благочестив в мислите и прозорлив в държавните дела, щото самият му братовчед крал Стефан Велики го пожелал в свитата си и му поверил отбрана войска. Лъжат и блудстват в словата си ония, които твърдят, че Господаря избягал при него от ръката на правосъдието. Никой разумен не ще им повярва, че този тъй благороден младеж се отдавал на грабежи, пиянство и разюздан живот, немислимо е такова падение…

Пречист младеж бил Господаря, който и стана отпосле достоен владетел. И се прочу надлъж и нашир с великодушието си и с храбростта пред ония, които му служеха. Клеветят най-долно, които твърдят, че окаяни люде се събирали под знамената му, че не знаели друг бог освен него, че не всевишният ги водел, а отчаянието, че за предаността им Господаря плащал с плячка, за измяната – с бесило.

Нима не го възлюби тъй силно народът на Меропа, че сам го посочи за свой единствен господар?

Нима не бе пресветлата регентка Анна Савойска, която увенча смирената му мъдрост с деспотска корона?

Нима не го прие в прегръдките си император Йоан Кантакузин и сам го наметна със синята княжеска мантия?

Сами ще отсъдите и нека онемее езикът на всички лъжци и хулители, и нека се задави клеветното им гърло, и нека изсъхне ръката им, що написа неистини!

Истина ви казвам: могъщ и праведен мъж бе князът на Меропа!

Ако на мен не повярвате, то имайте вяра на премъдрия цар Александър, от Бога поставен самодържец на българите, който сам пожела да се сроди с него. И му изпрати девица от своето си коляно, която носеше в жилите си древната кръв на светия цар Петър. Тя бе най-първа по род и достойнство измежду търновските девойки, подобно на роза сред макове и на гълъбица сред врани.

И даде ù в зестра цар Александър девет крепости – и древния Плъвдив, и могъщата Цепина, и непристъпния Стенимахос, и Кричим, и Перистица, и Света Юстина, Аетос, Беден и Косник…

Истината, Йоане, както е казал един мъдрец, е оная лъжа, на която са повярвали най-много хора. На кой дявол му е притрябвала истината за това как е роден и живял князът на Меропа? Единствено важното тук е как той умря.

Свещите угаснаха, виното си изпих, и тук, в мрака, под одеялото, ми е топло и уютно като в утроба.

Да, от оная уговорена сватба започна всичко. Там двама се срещнаха и срещата им бе предопределена още от началото на времето.

Позволете ми да ви разкажа.

По чистата, покрита с пресен сняг равнина препускаше конник.

Беше красиво като сън. Сребристосиньото небе и ослепително бялата равнина се докосваха и сливаха в хоризонта. Ездачът, облечен в бели кожи, едва се отличаваше. Кестенявата козина на жребеца блестеше на утринното слънце, сякаш гореше, а копитата му пръскаха назад облаче снежна мъгла.

Двамата, кон и ездач, изглеждаха като едно същество. Равният, сигурен ход на коня в снега, стегнатата, устремена стойка на ездача, плавното преливане на движенията им бяха наслада за окото.

Глутница от шест едри кучета тичаше след конника. Сребристосиви, рошави и настръхнали, с раззинати челюсти и изплезени езици. Тичаха в удивителен синхрон и ужасяващо тихо. Без лай, без ръмжене. Само лапите им удряха тежко и ритмично в снега, като туптене на огромно невидимо сърце.

Един мъж стоеше на пътя им към крепостта. От двете му страни се издигаха скалите на прохода, зад гърба му бяха стръмните склонове, стоеше с вкопани нозе и не помръдваше, сякаш крепеше планината на плещите си.

Той не зъзнеше. Дълъг до земята рошав черен кожух с качулка бе само наметнат на раменете му, под него се виждаше бяла риза. Присвиваше очи срещу снега и следеше конника.

Около него в полукръг бяха наредени мъже. Носеха запалени факли, но на огъня им нямаше как да се сгреят. В режещо чистия сутрешен въздух димът беше двойно по-задушлив.

Когато доближи, конникът спря, скочи от седлото и хвърли юздите, а кучетата му забавиха крачка, като по даден знак. Беше висок и строен, издължен по момчешки, навярно бе много млад. Лицето му бе увито с шал, очите – премрежени от заскрежени клепачи. Бавно и уверено се насочи към неподвижния мъж, а жребецът го следваше заедно с кучетата.

Застана пред него с вирната брадичка. Мъжът бе огромен, на ръст над седем стъпки, но новодошлият го гледаше съвсем отблизо и право в очите. Гласът изпод дебелия шал прозвуча глухо и странно:

– Ти ли си Момчил, господарят на Меропа?

– Аз.

Конникът първо свали ръкавиците. Под тях се показаха бели ръце с тънки пръсти. После смъкна шала и откри лицето си.

– Аз съм Елена, дъщерята на протовестиария Раксин.

Едничкото, което потрепна в каменното лице на мъжа, бе крайчето на устните му. Сякаш против волята си опитваше да се усмихне или пък обратното – полагаше усилие да не се засмее.

– Защо си сама? Къде е свитата и охраната ти?

– Бях дала дума да съм тук в уречен ден и час. Трябваше да тръгна по тъмно, а бурята още не беше отминала. Не бой се, брачните книжа нося със себе си. Идвам с най-добрата охрана. А свитата ми ще дойде. Ако не ти се чака, няма да чакаме.

Момчил кимна. Хвана ръката ù и се обърна към мъжете:

– Окажете почит на моята невеста.

Посрещачите забиха факлите в снега, свалиха шапките си и коленичиха. Елена също свали шапка, притисна я към гърдите си и сведе глава:

– Поклон и на вас, достойни люде! Нека небето ми е свидетел, че идвам с чисто сърце, като при свои.

Жестът и думите ù бяха образец за смирено величие и изящество, които никой не забеляза. Всички се бяха облещили срещу лицето ù, обрамчено от гъсти и меки коси, снежнобели на цвят. Не заскрежени, а бели бяха и веждите, и миглите ù. Кожата ù бе бледорозова, почти прозрачна, бледорозови бяха и пълните ù устни. Единственият цвят на това почти безплътно лице бяха очите. Тъмносини, почти теменужени, като небе пред буря.

Струваше им се толкова далечна и неистинска. Хладна и неуловима като снега, сякаш можеше да се разтопи и да изчезне.

Един от посрещачите се изправи, свали от рамото си гайда и я наду. Писъкът отекна пронизително и грозно, а планината върна присмехулно ехо. Горе, в едва различимите кули на крепостта лумнаха огньове. Трикратен рев на бойни рогове приветства новата господарка за добре дошла.

Без да каже и дума повече, Момчил я поведе към прохода. Като почетна стража след тях се наредиха конят ù, мъжете с факлите и кучетата.

Малко преди да влязат между скалите обаче, спряха. Там, на завет, върху купчина суха шума, бе оставена закрита носилка, увита с дебели кожи и халища. До нея бяха застанали със скръстени ръце двама възчерни и грозни прегърбени носачи.

– В сняг ездачи не могат да стигнат догоре – каза Момчил, докато отмяташе едно от халищата. – Ще има и с кого да разговаряш по пътя.

В носилката седеше жена. Изглеждаше толкова мъничка – нежна и омагьосващо красива, като есенен цвят. Лицето ù бе леко издължено и със съвършени пропорции като на икона, очите ù – огромни, зелени и тъжни. Две дебели плитки не бяха успели да съберат дългите ù до под кръста къдрици с бакърен цвят. Черната вълнена рокля, която носеше, само изтъкваше мекия матов блясък на кожата ù.

Елена се приведе и без да каже нищо, се качи в носилката.

Не изкънтя гръм, небето не се раздра, земята не се разтвори. Зелените очи на едната жена блеснаха като изумруди, в теменужените на другата припламнаха мълнии. Нищо повече не се случи.

Вътре не беше нито тъмно, нито топло, както Елена очакваше. Между кожите и халищата бяха оставени пролуки за свеж въздух. Носилката се разклати, докато я наместят носачите на раменете си, после се залюля равномерно.

Никой вещер и никой пророк през вековете нататък не узна колко малко думи си казаха двете тогава:

– Странно. Не те видях. Как е името ти?

– Катерина.

– Тебе ли наричат Милостивата?

– Да, мене.

– Виждам черни криле зад гърбиците на носачите ти.

– Аз помня лоши неща за твоите кучета.

В очите на Елена бушуваше титанична буря. Усмивката на Катерина озаряваше полумрака в носилката. Гласът ù бе мек и ласкав:

– Ето ме сега, мила. Сега съм пред теб, нали? И на мен ми бе трудно да те позная като жрица на Сен…

Елена се наведе към мъничката жена и нежно сложи пръст на устните ù:

– Мълчи!

Катерина затвори очи в знак на съгласие.

Те бяха като деня и нощта.

Елена хвърли белите кожи, а Момчил – черния си кожух, и някакво странно, мистично вълнение обзе събраните хора. Не бяха срещали до днес девойка, почти равна по ръст на княза, с вирната като него брадичка и същия опасен огън в очите.

Момчил имаше широко лице с изваяни черти, яркочервени устни и тънки вежди над черни и дълбоки като ада зеници. За мъж бе неприлично красив. Лицето на Елена изглеждаше като излято от восък, фино и безплътно, с едва отличими черти и устни, забулено в мъгла, през която пробиваха само искрящите ù виолетови очи. Дългата катраненочерна коса на Момчил бе сплетена на плитка и прехвърлена по момински през рамо. Дебелата снежнобяла плитка на Елена се спускаше по гърба ù и изчезваше някъде под червения ù вълнен сукман. Поразяващо различни и сякаш родени един за друг.

– Това са ми първенците – обяви Момчил и гласът му потрепна остро и предизвикателно.

Голямата гостна зала в дома на управителя на крепостта бе претъпкана с най-жалката сбирщина главорези, които Елена бе виждала. Млади и стари, покрити с грозни белези, с мръсни бради и захабени одежди, но с бляскави оръжия, с безбожно дръзки очи. Сякаш нарочно избрани да уплашат до смърт крехката търновска господарка. Девойката бе сама сред непознати, дори кучетата ù бяха останали вън, бе обградена от груби мъже и обсипана с любопитни погледи, но нито сянка на смущение затъмни челото ù, нито свян обагри страните ù. Стоеше пред тях с ръце зад гърба си, дишаше спокойно.

– Събрали са се да те посрещнат и почетат с трапеза и жертва.

Върху софри, направо на студения дъсчен под, бяха постлани кърпи, а по тях наредени блюда с дивеч, димящ хляб и прясно сирене, ябълки и кани студено вино. Момчил седна на пода край най-близката софра и Елена без колебание коленичи до него. Мъжете насядаха също, но никой не посегна към храната.

През отворените врати влязоха още двама мъже. Единият носеше на поднос тънък нож с костена дръжка, другият държеше за краката бял петел – огромна птица, която пърхаше и се мяташе в ръцете му. На шията на петела бе завързан шнур от червени конци. Мъжете пристъпиха към девойката и тържествено ù поднесоха ножа.

– Ти си новата господарка тук – прошепна Момчил. – Ти трябва да го заколиш.

Гласът му бе подчертано вежлив, но ъгълчетата на устните му потрепваха присмехулно. Не така сдържани бяха в насмешката си мъжете наоколо. Видно бе как чакат да запищи или да се разплаче.

Елена се изправи и сграбчи птицата, стисна с две ръце врата ù, пречупи го и откъсна главата. Подхвърли нагоре диво пърхащото и плискащо кръв тяло, а кръвта от главата изцеди в чашата си. Вдигна чашата срещу лицето му:

– Наздраве! Да сме честити!

Изпи до дъно кръвта, бавно облиза устните си. Избърса ръцете си в една чиста кърпа и я преметна като дар през рамото му:

– Считай това за годеж.

Залата гърмеше от смях, одобрителни възгласи и суматоха в опит да заловят обезглавеното тяло на птицата. Но лицето на Момчил бе станало строго и някак тъжно.

– Бог да благослови хляба ни – каза той и разчупи една пита.

По обед пристигнаха свитата и чеизът ù. Четирима слуги и една възрастна прислужница, двама коняри с двадесет и шест коня, няколко сандъка, пълни с камшици, ризници и кинжали, и още шест огромни кучета.

– Знаех си – отбеляза кратко Момчил, когато я видя преоблечена с кожени войнишки дрехи, с тежък меч на хълбока, размахала боен бич от здрава кожа с остри метални шипове по края. Две от кучетата я следваха по петите.

– Няма да се преструвам. По-добре отсега да ме видиш каквато съм.

Ръката, с която стискаше камшика, беше изтръпнала, другата – положена върху дръжката на меча, бе мокра от пот, но очите на Момчил бяха непроницаеми. С вирната предизвикателно брадичка, изопната от напрежение, Елена се взираше в тях и се мъчеше да отгатне какво крият – укор, одобрение, присмех? Щеше завинаги да запомни очите му в този миг – живи, тъмни очи, в които радостта и тъгата се сплитаха меко, с топъл блясък…

– Александър ми обеща невеста, а ми праща войник – не се оплаквам! Видях и конете ти. Великолепни животни. Това ли е зестрата за дъщерята на болярина Раксин?

– Ти получи девет крепости.

– Ще съм честен с тебе, Елено. Седем от тия крепости са си мои отдавна. Тука, в Стенимахос, съм бил винаги добре приет. А в Плъвдив, така или иначе, никога няма да заповядвам.

– Злато ли чакаше да ти донеса?

Елена нямаше злато. Още преди да почине, баща ù бе разорен, защото бе гледал на държавната хазна като на собствена. Само че не в обичайния смисъл, а тъкмо наопаки. Друг ковчежник навярно би харчил от хазната за собствени нужди, но баща ù я допълваше за сметка на своите си имоти. Дълги години двамата с него бяха живели скромно, почти бедно, за да насмогнат на широките пръсти на самодържеца. Всичко, което ù беше останало от богатството на баща ù, Елена бе взела със себе си.

– Не. Чакам от тебе здрав гръб и подкрепа от север. Чакам и да разбера защо великият логотет Филип и могъщият протовестиарий Раксин са допускали в държавните дела едно момиче.

– Не вярвай прекалено на слуховете, господарю.

– Недей, не ме наричай така, не съм свикнал. Тук всички ме наричат по име… На слухове не вярвам, Елено, на очите си вярвам. Прочетох брачните книжа. Трябва да имаш големи заслуги пред самодържеца Александър, за да поиска да те обявя за мой наследник.

– Необичайно е, да. Обаче погледни ме, Момчиле. Какво ще стане с мене, ако загинеш? Ще стане ли от мен монахиня?

Момчил плъзна поглед от вирната ù брадичка по леката плетена ризница, по меча, камшика и високите до коленете ботуши, отметна глава и се засмя.

– Ето, виждаш ли – спокойно заключи Елена.

– Латините имат монаси бойци. Все едно. Още не смятам да умирам. Ще ти кажа истината, Елено. Не исках съпруга, не исках и крепости. Исках само силен съюзник. Водил съм много битки, имал съм много съюзници. Сега за първи път ми е нужен съюзник не за война, а за мир. Трябва да опазя мира в планината, докато узурпаторът Кантакузин разкъса латинската кучка и паленцето ù. Или тя него. Виждаш колко съм откровен.

– Знам това.

– Александър ми наложи в тоя съюз и съпруга. Нека. Ако тази е цената да опазя земята си, готов съм да се оженя. Но за да посоча наследник, трябва да имам син.

– Само Бог ще реши.

– Не! Аз решавам!

В очите му лумнаха огньове, но девойката спокойно издържа изгарящия му поглед.

– Планината – продължи бавно Момчил – е моя. Всичката планина между Марица, Струма и морето. Не съм готов да я дам на никого. А когато му дойде времето да посоча наследник, той ще е моя плът и кръв. Без значение дали ти ще си майка на сина ми… или не. Това е думата ми и така ще бъде.

– Какво ми предлагаш тогава?

– Място на съвладетел, докато си жива. Първо мой, после и на моя син. Ще се погрижа, ако умра преди теб, синът ми да не те прати в манастир. Давам ти думата си. Ако не си съгласна, можеш да си идеш още утре. Ще те изпратя със същата почит, с която те посрещнах.

Елена вдигна ръка и без нужда приглади кичурите коса зад ушите си.

– Не. Ще приема думата ти, Момчиле. Кога мислиш да се оженим?

– Две недели преди Еньовден. Поверявам грижата за сватбата ни на тебе, имаш достатъчно време. Сама реши каква сватба ти е по сърце.

Елена кимна.

– За да я подготвиш, разполагай с хазната ми и людете ми както намериш за добре. Недей да ме търсиш за нищо. Аз с всичко съм съгласен.

– Твърде щедър си с мене, Момчиле. Нима защото не се уплаших да убия едно пиле и да се оцапам с кръв, реши да ми се довериш?

– Не. Онова одеве беше шега. Малко груба, признавам, дано ни простиш. Но си права, Елено, че е хубаво да се видим какви сме от първия ден… Ето, и аз нищо не скрих. Вярвам ти, защото знам, че и баща ти, лека му пръст, ти е вярвал за всичко. Щом ти е поверявал хазната на царството, защо аз да не ти поверя моята? И още нещо узнах преди малко. Научих, Елено, че не могъщите велможи Филип и Раксин са избрали Александър за цар и самодържец на българите. Ти си била тази, която си го посочила! А тогава си била на седем годинки.

– Казала си му твърде много.

– Ти ще му бъдеш жена. Трябва да те почита.

В малката стаичка, предоставена на Катерина, се носеше мирис на сухи цветя и тамян. Завесите бяха плътно спуснати. Двата големи свещника бяха отрупани с десетки догарящи свещи. Под тях бяха събрани на купчинки причудливи предмети, поднесени в дар на гадателката. Отвън двамата ù мълчаливи слуги отпращаха закъснели гости, които плачеха и молеха да видят Милостивата.

Катерина седеше на широк, изящно резбован трон, навярно донесен от някоя черква. Бе седнала на ръба му, присвита и с отпуснати рамене, обронила глава на гърдите, цялата излъчваше умора. Черните ù дрехи я правеха да изглежда още по-мъничка.

– Тези всичките хора… те измъчват! Защо ги приемаш?

Катерина въздъхна и зарови ръце в скута си:

– Ти служиш на могъщите, аз – на нищите. А нищите са много.

Елена приближи и погали една разпиляна по черната рокля къдрица:

– Ти не си виждаща. Какво искат от тебе?

– Не виждам, но помня всичко. И така им говоря. Всеки търси утеха.

– Какво помниш за мене?

Катерина вдигна лице. Зелените ù очи светеха като на котка. Изправи се, надигна се на пръсти и нежно целуна устните ù:

– Помня всичката обич и закрила, които ми даде. То бе в началото на дните, но аз ще го помня винаги. Другото няма значение.

– Покажи ми се – замислено помоли Елена.

Катерина започна да се съблича. Когато остана гола, приближи до единия от ярко горящите свещници.

По изящно изваяното ù тяло, през корема, около талията, между гърдите ù, чак до врата се надигна и запулсира черно-морава подутина. Изглеждаше сякаш огромна змия е пропълзяла под кожата ù. Лицето ù потъмня и се изостри, зелените ù очи се обагриха в пламтящо алено. От подмишниците към ръцете ù се протегнаха ципи.

– Виждаш ли ме?

– Виждам те – прошепна с пресъхнали устни Елена. – Ти си най-красивото създание на човешката земя.

Преобразяването бе само за миг, после изчезна. Катерина стоеше гола до свещника и се усмихваше:

– Все така казваш.

– Не помня… не помня… – Елена се задъхваше от гняв и отчаяние. – Аз не помня кога сме се срещали! Разкажи ми!

– Не бива – тъжно поклати глава Катерина. – Хората не помнят. И така е справедливо. Вие имате безсмъртна душа, ние – безсмъртна памет. Най-човешкото свойство е да се забравя…

Катерина се облече, после започна да разглежда оставените ù дарове. Повечето бяха фино изтъкани и красиво извезани кърпи и ризи – най-скъпоценното в нечий момински чеиз. Имаше и няколко грубо изработени сребърни бижута, монети с дупчици, изтръгнати от наниз, ръчно изплетени копринени шнурчета, украсени с мъниста.

– Плащат ли ти?

– Не точно. За да си спомня за някого, трябва да се докосна до него. Затова ми носят нечия лична вещ. Гадая по нея, после ми я оставят.

– Трябва да имаш купища…

– Раздавам събраното на бедните по празници. Нали затова ме наричат Милостива… Малко неща пазя. Чакай, ще ти покажа нещо!

Изтича в дъното на стаичката до леглото си и донесе грижливо увита в кърпа малка икона. Застана на най-осветеното място, отгърна я и я показа на гостенката си. Елена ахна:

– Това си ти!

– Света Марина – усмивката на Катерина бе станала особено загадъчна. – Тук я наричат света Черна. Вярват, че тя държи затворени всички зверове и чудовища. Но ако се разсърди, може да ги пусне.

Очите на Елена се бяха разширили, устните ù потрепваха.

– Наистина си ти!

– Радвам се, че поне мъничко ме разбираш… – Приближи и хвана ръката ù. – Искаш ли да ти разкажа за него?

Елена сведе поглед:

– Точно за него дойдох да говорим.

– Доброто ли да ти кажа, или лошото?

– Всичко.

Свалиха две възглавници на пода и седнаха между свещниците. Катерина продължаваше да се усмихва и да държи ръката ù, като че ли се опитваше да ù вдъхне кураж.

– Осмели ли се той да ти каже за децата си?

Очите на Елена се разшириха и потъмняха от изумление.

– Момчил има шестнайсет деца, всичките са момчета. Ще се срещнеш със синовете му, когато снегът се стопи и се приберем в Каменния град.

– Нали не е…

– Не се е женил никога. Незаконни са всичките, но той ги призна до едно. Кръщава ги на апостоли – Петър, Павел, Лука, Йоан, Матей, Марко, малкия Андрейчо…

– Не е възможно! Защо не ги видях?

Катерина въздъхна:

– Защото никое не е всъщност негово. Носи му се славата на пияница и развратник и тая слава Момчил сам я раздухва. Когато някоя клета женица дойде при него и каже „Твое е, не ме ли помниш, мръснико, ти си баща му!“, той веднага признава.

– Приема лъжите им?

– Не, мила. Приема децата им.

Тя се протегна и взе една свещ, завъртя я между малките си ръце, сякаш се топлеше на огънчето.

– Казва, че е по-добре той да отгледа нечие чуждо дете, като лъжлив баща, вместо обезумялата му майка да го удави в някой кладенец, за да скрие греха си.

– Прав е…

– Онова, за което хората тук го обичат, е неговата вярност. Знаят, че той им е верен, и му отвръщат със същото. Помня когато за пръв път под планината стъпиха варварските наемници на василевса… Императорът ги изпрати да грабят в Тракия, така им плащаше, с плячка… Имаше гарнизон в Комотини, но крепостта залости здраво вратите си и ги остави да вилнеят на воля. Тогава Момчил водеше само триста конници. Крадци и бивши кондотиери, събрани от кол и въже. С него са и до днес, ще ги видиш.

– Видях вече жалката паплач, която величае за свита.

– Поведе ги не срещу варварите, а срещу Комотини. Градът се предаде веднага, хората дори не разбрали кой е и защо е дошъл. Отвориха му вратите и когато влезе в крепостта, Момчил най-напред избеси гарнизона.

– Боже!

– Обеси всички на крепостната стена. Посочи стените на тълпата и каза: „Има място за още страхливци и въжетата са ми доста. Хайде сега, добри люде, да изчистим земята си от варвари“…

– Избил е толкова хора, за да сплаши тълпата?

– Последваха го. Даже жени имаше под знамената му. Комотини го призна за свой господар.

– Това ли наричаш вярност?

– Не. Верността дойде после. Година по-късно василевсът изпрати пак варвари, за да върнат града към империята. Момчил тогава завоюваше Мелник и нямаше как да помогне. Гарнизонът удържа близо месец, но не предаде крепостта.

– Това не е вярност. Било им е все едно дали варварите ще ги избият, или ще ги избеси Момчил.

– Така е. Все едно е от чия ръка ще умреш, когато трябва да защитиш земята си.

– Не земята е важна, а хората!

Катерина само поклати глава.

– Когато убили баща му при Велбъжд, а майка му останала самичка с четири деца, за две-три години натрупали дълг. Поискали да им вземат дома и земята. Ходила майка му да се моли на стария деспот за помощ, на колене плакала пред него, но той я отпратил. Тогава Момчил му рекъл: „Някой ден ти ще коленичиш пред нея“. Години по-късно, когато го убил, заповядал да го погребат коленичил в нозете на покойната си майка.

– Значи е вярно. Той е наистина убиец и узурпатор.

– Да, такъв е.

– Чувала съм враговете му да говорят, че е изменчив и не държи на думата си.

– Лъжат. Той обеща на Кантакузин да го признае за свой император, и го призна. Обеща на Латинката да не вдига меч срещу нея и детето ù, и удържа на думата си. Двамата очакваха преданост и покорство, каквото Момчил не е обещавал. Той поиска от Александър подкрепа, като прие да се ожени за тебе… – Усмивката на Катерина потрепна. – И ще го стори.

– Кажи ми, моля те, защо не си ти княгиня на Меропа?

Катерина сведе поглед:

– Аз съм Черна, мила моя, аз съм Милостивата. Нося монашеска дреха и утешавам страдащите от толкова време, че вече не принадлежа на себе си…

– Мразиш ли ме? Ще ми простиш ли, когато заема мястото ти?

Милостивата вдигна отново лице, очите ù бяха влажни, но озарени от някаква неразумна радост:

– Ще ти разкажа нещо, което дори Момчил самият не помни. Беше на три годинки, тогава баща му за пръв път го заведе на лов. Беше лято и бурята дойде внезапно, завари ги насред пустошта. Стъмни се, плисна дъжд и баща му реши да се скрият на завет в една скална ниша. Но пещерата се оказа вълче леговище…

Нежният глас на Катерина се извисяваше, очите ù сияеха по-ярко, споменът я караше да пропада в някаква треска.

– Скочиха вълкът и вълчицата да бранят малките си, а мъжът размаха брадва и нож. И той не за себе си се боеше, а за сина си. Но момченцето никак не се уплаши. Пристъпи напред, протегна ръчички към побеснелите зверове и им рече…

Млъкна и се замисли дълбоко, а Елена не смееше и да диша. Бе като омагьосана от възбудата и преображението, които виждаше. Накрая се престраши да прошепне:

– Какво им рече?

– „Къш!“ Това им казало детето. Вълците заскимтели, подвили опашки и се скрили в дъното на пещерата.

Страните ù пламтяха. Елена я гледаше, без да мигне, с благоговение.

– Когато срещнах Момчил, преди девет години, когато погледнах в очите му, това бе първото, което си спомних. В сърцето си разбрах, че не е обикновен човек. Нищо не знаех за него, не бях още чула дори името му. Нарекох го в мислите си Господаря на вълците.

– Защо ми разказа това?

– Звярът се покорява на човек само пред силата на духа му. А човек повелява на зверовете само с чистотата на сърцето си. Той е достоен за тебе.

– За мен навярно е, но не разбрах какво свързва теб с този мъж.

– Любов, мила. Към тази планина. Ние сме свързани в планината, венчани сме в нея и за нея, платили сме скъпо, за да останем тук. Никой човек не съм усещала така близък, както него. Понякога си мисля, че го обичам точно толкова много, колкото обичах теб…

Остър спазъм прониза Елена, тя се сви и захапа устна, за да не извика.

Ярката светлина на нощната лампа блесна право в лицето ми и ме заслепи. Нарочно я оставих включена, за да ме събуди, когато възстановят електрозахранването в града. Едва минава полунощ, справили са се бързо. Значи бурята не е била толкова страшна…

Климатикът се включи на пълна мощност, но все още е кучешки студ. Не искам да пия повече вино. Нека запазя мисълта си трезва…

Увих се хубаво с одеялото и се надигнах. С крак разместих догорелите свещници край леглото си, за да не се препъна в някой. Насочих късогледите си очи към стената отсреща. Тя е цялата с лавици…

Не, нямам навик да заспивам в библиотеката, просто цялата ми къща е библиотека. Всичките стаи и горе, и тук, долу, включително кухнята и гаража, са натъпкани с книги. Нужни са ми, наистина, но това е дълга история…

Да видим сега какво си имаме тук. Така. „Хроники на Трите порти“, енциклопедичен справочник. Отварям на Ж. Жрици на Сен.

… Широко известна е силната обвързаност на жриците на Сен с българските владетелски династии и ключовата им роля в някои моменти от историята. На какво се дължи тази връзка, е трудно да се отговори. Повечето учени, най-вече от школата на рационалистите, изтъкват чисто обективното обстоятелство за географското местоположение на Трите порти в границите на българската държава (вж. Мутафчиев, К. Р., „История на българския народ от наченките на човешки живот по нашите земи“, С., 2095), както и близостта на древните български владетели от рода Дуло с вълците, още от носещия „вълче име“ канасубиги патрикий Кубрат (вж. Добрев, П., „Култът към светия цар и свещените вълци у древните българи“, С., 2032). Силната връзка на почти всички жрици на Сен със Свещената майка на вълците е факт, общоприет в научните среди.

Някои учени от школата на мистиците, без да оспорват близостта между жриците на Сен и вълците, ограничават ролята им в историята на българската държавност само до епохата на Второто българско царство. Като основен аргумент се посочва доста спорният мит за произхода на Асеневци от средите на свещените вълци (вж. Кирилова, Х., „Калоян Кучето и свещената вълча кръв на Асеневци“, В.Т., 2176). Тук се изтъква силната обвързаност на действията на първите трима владетели от династията с интересите на Свещената вълчица и враждата ù с Белия конник (последният в ролята си на традиционен застъпник на Солун е пряко отговорен и за смъртта на Калоян, вж. Симеонов, Л., „Царе и цареубийци“, С., 2067).

Това ограничение е отдавна отхвърлено като несъстоятелно. По един или друг начин жриците на Сен са играли своята роля в цялата история на българската държава. Особено значима е например намесата на принцеса Персика, чиято принадлежност към кастата на жриците вече се приема за безспорно доказана. На нея се приписва решаващо участие както в покръстването на българите през 865 г., така и в цялата изумително далновидна политика на княз Борис-Михаил (вж. Филипов, Д., „Неезически жрици на Сен. Княгиня Персика, монахиня Елисавета и света Злата в светлината на новите открития“, годишник на БАН, 2110).

Непременно трябва да се вземе под внимание, че поведението на всяка от жриците е строго индивидуално, съобразно личните ù човешки качества. Някои от тях са оставили ярка и неопровержима диря в държавните дела, каквато е например прочутата Асла, наставничката на Асеневци. Ролята на други, особено в по-късните индустриални векове, е едва забележима и трудно доказуема, какъвто е случаят със света Вангя от средата на двадесети век…

Кастата

Взаимоотношенията между жриците са еволюирали в различни посоки с течение на времето и с развитието на средствата за комуникация. През средните векове се е признавала само една жрица. Много рядко в края на живота си жрицата е приемала ученичка. През почти цялата история на кастата жриците са предпочитали да действат сами. Обяснение на този факт е дадено едва през 2094 година от жрицата Ема Тиха в интервю за сп. „Личности“ (бр. 7, стр. 18 – 34):

„Съзнанието ми се носи през времето като малка рибка сред океана. Обектите и събитията, които виждам, са съизмерими с моята нищожност. Разбирам видяното така, както е способен да разбира моят ум. Изгубих слуха си като дете. Звукът за мен е само спомен. Аз виждам в тишина.

Сестрите ми виждат други брегове и други дълбини от океана на бъдещето. Те могат да чуват и ще разберат видяното по друг начин. Всяка от нас отговаря за делата си само пред собствената си съвест. Разбирате ли? Ние просто не можем да бъдем единни.“

Въпреки това контактите между жриците започват още в края на ХІХ век, с развитието на съобщителната техника. Основната им цел е защита от посегателства от най-разнороден характер. Кастата на жриците на Сен е официално регистрирана като сдружение с идеална цел близо два века по-късно…

Науката е безсилна

През последните два века са правени многократни опити да бъдат обяснени способностите на жриците на Сен, главно чрез разчитане на ДНК. Единственото безспорно заключение на медиците бе поразяващото откритие, че всички те са потомки на една пра-пражрица, която учените наричат „жрицата Ева“.

Не е обяснено обаче защо дарбата се проявява само при женските наследници на „жрицата Ева“, и то не при всички. Загадка остава и фактът, че отключването на дарбата е свързано със сериозно физическо нараняване, често водещо до траен недъг – загуба на зрение или слух, тежко инфекциозно заболяване, кома, частична или цялостна парализа. Необяснена от науката е и способността на жриците да оцеляват след особено големи физически наранявания, мъчения и дори обесване, какъвто е случаят със света Злата…

Любопитни факти

Синдромът Касандра. Повечето жрици на Сен остават напълно чужди за мъжко внимание и дори избягват, доколкото е възможно, компанията на лица от мъжки пол. Една двадесета от жриците избират да се омъжат и да създадат семейство. На това се дължи и изключителната рядкост на генетичните наследници на „жрицата Ева“. Родените от жрици деца са предимно момчета, и то съотношението дъщери към синове е едва 1:7. В историята няма документиран случай, при който жрица на Сен да е дъщеря на жрица на Сен – предаването на дарбата е минимум през поколение.

Око за око, добро за добро. Чувството за дълг и справедливост у някои жрици е развито до степен на патологичност. Записани са впечатляващи случаи, в които жрица на Сен дава награда или възмездие за услуга или вреда, нанесена на нея или член на нейното семейство и близко обкръжение.

Една от най-реномираните в Източна Европа вериги болнични заведения „Майка Тереза“ води началото си от малката клиника „Санта Тереза“ в Скопие. Дали самата Агнес Бояджиу, по-известна с монашеското си име „майка Тереза“, се е числяла към кастата на жриците, е твърде спорно. Възходът на болниците, носещи името ù, се дължи на друг, малко известен факт: в клиниката „Санта Тереза“ до Скопие през февруари 2041 година е прието по спешност семейството на Сребра Трифонова, пострадало при автомобилна катастрофа. Младото момиче е с прекъснат гръбнак, а близо три денонощия сменящи се екипи хирурзи се борят за живота на родителите ù. Впоследствие жрицата Сребра Малка чак до смъртта си през 2098 година е пряко ангажирана с развитието на клиниките „Майка Тереза“.

Друг също толкова ярък случай, но с обратен знак, е „загадката Дуб“ – поредица от зловещи събития, разиграли се южно от Прага, на левия бряг на река Сазава, в началото на ХІІІ век. Жрицата Асла Втора, пряка потомка на прочутата първа Асла, изминава пеш разстоянието от Търново до замъка Дуб в Средна Чехия с единствената цел да отмъсти за обида, нанесена на леля ù Ладика. Там с нейната пряка или косвена намеса са извършени няколко убийства и самоубийства.

Албиносите. Преданията и документите са запазили спомена за жрици от Античността и Средновековието, чиято „недъгавост“ е липсата на пигментация. Необяснимото в случая е, че този вроден дефект се среща при всички известни жрици, живели до началото на ХІV век, и при нито една жрица от по-ново време. Последната жрица, за която със сигурност се знае, че е албинос, е монахиня Елисавета, чиято личност до ден днешен си остава загадка…

Жрецът. Не е документиран случай, в който пророческата или лечителската дарба, характерна за жриците на Сен, да е принадлежала на лице от мъжки пол. Затова е и особено любопитна легендата за съществуването на жрец на Сен. Митът се подклажда от няколко несъществени, но красноречиви детайли:

Първият от тях е поредицата дребни фигурки, изобразени върху Окото на Сен (в науката този предмет е известен също и като Лампата на Асла). Макар да се появява за пръв път в средата на ХІІ век, този артефакт, запазен и до днес в Музея на кастата, е доказано древен. Началната фигурка в редицата, тази на Виждащия, се определя категорично като фигурка на мъж.

Противниците на теорията за жрец на Сен изтъкват обстоятелството, че всички фигурки по Окото са на мъже и не бива да се възприемат като реални изображения, а като условни символи.

Като символ се определя и друг детайл: един от атрибутите на жрицата, запазен от епохата на късната античност – сребърния фалос. Фалическото въплъщение на идеята за плодородие е типично за античния свят, но съотнесено към кастата на жриците, е твърде странно.

Най-чудният детайл се намира в открития в края на миналия век в Източните Родопи древен храм на богинята Кибела. Върху камъка в подножието на великолепната златна статуя на богинята, е и най-старото писмено споменаване на посветена на Сен. Функциите ù са определени точно с три думи – „вижда, лекува, опложда“. Преводът на надписа не се оспорва, съществуват обаче съмнения дали описанието се отнася за жрицата или за самата богиня.

Митът за жрец на Сен бе скандално раздухван два пъти през последното столетие. Веднъж чрез резултатите от генетично изследване, в което се намеква, че уникалната ДНК на „жрицата Ева“ би могло да е принадлежала и на лице от мъжки пол – „първожрецът Адам“. Вторият случай предизвика бурни вълнения в църковните среди с публично изказаната хипотеза, че митичният жрец на Сен, пророк и лечител, е бил не друг, а Исус Христос.

И двете твърдения са категорично отхвърлени от кастата на жриците.

Пролетта в планината е възторжен химн на живота, който малцина са призвани да чуят. Не защото старите букове се покриват с млади листенца, между които птиците вият нови гнезда. Не защото се топят снеговете и правят реките пенливи и буйни. Не защото земята ухае топло и сладко като детска плът. Не, този химн е недостъпен за сетивата. Прославата на живота не може да се види, докосне и помирише.

Когато напролет си в планината, радостта, че си жив, те просмуква целият. Не се радваш на птичките, нито на топлото и зеленото, а на самия живот, дето трепти вътре в тебе. Дето друг път и никъде другаде не си усещал, даже не си знаел, че е възможна тази чиста, опияняваща наслада и радост, че си жив. Пее ти се, без сам да знаеш защо…

Момчил пееше.

Гласът му бе силен и леко дрезгав, издигаше се и се разстилаше широко, сякаш чертаеше могъщите възвишения наоколо. Мелодията беше особена, неравна, извиваше се като подмамени от вятъра върхове на ели, а думите звучаха загадъчно като заклинание. Докато пееше, Момчил излъчваше някаква тайна, нещо страстно и неуловимо – магия.

Започваше да пее веднага щом отвори очи, хрипливо и нестройно, после на пресекулки, докато се плискаше в ледените ручеи, пееше на коня си, додето го оседлаваше, а по пътя така се увличаше в песента си, че препусваше диво и необуздано напред, без посока, подир стреснатите стада зайци. Понякога малката свита, която ги съпровождаше, му пригласяше, но през повечето време и те, както Елена, се прехласваха да го слушат.

Беше цялата му душа на показ и тя бе така богата и дълбока, че сърцето на Елена боязливо се свиваше…

Яздеха от село на село, Момчил държеше да я разведе из земята си. Показваше ù пътища и мостове, мелници и винарски изби; като дъщеря на ковчежник в началото девойката пресмяташе всичко, после осъзна, че не е нужно. Съкровището на княза не бяха бъчвите и хамбарите, а празничната суетня, с която го приемаха. Винаги, навсякъде, всички.

Момчил не изпращаше гончия, да извести за пристигането му; във всяко село влизаше тихо и кротко, като у дома си. Така го и посрещаха – като син или брат, завърнал се след дълго отсъствие. Край коня му хукваха да тичат възторжени малчугани, момите пищяха, жените се просълзяваха от радост, мъжете го прегръщаха. Елена бе така удивена, че понякога губеше чувството си за реалност.

– Не е възможно да те обичат толкова – му каза една сутрин, когато напускаха овчарски колиби, а грубите полудиви овчари плачеха като деца на сбогуване. – Никой не обича така господаря си. По-скоро твърде се страхуват от теб.

– Аз не съм господар за тях, аз съм онзи, който им варди кошарите, стадата и пасищата.

– Значи си им овчарското куче. Никой не е благодарен на кучето си.

– Не искам от тях да са ми благодарни, Елено.

– Ами какво искаш?

– Нищо.

Често минаваха напряко през горите или катереха хълмовете по кози пътеки. Момчил ù сочеше:

– Ей тука, в това усоище, съм ловил караконджули. Черният ми кожух, знаеш го, е направен от тях.

– А змейове ловувал ли си? – повдигаше вежди Елена.

– Не, змейове не съм. Ами ти?

Ето това я правеше щастлива. От мига, в който бе облякла мъжки дрехи и беше запасала меча си, и Момчил, и мъжете му я приеха за равна, една от тях, без уговорки и без насмешка. Нямаше намеци, че трябва да носи поли и накити, че ù подхожда хурка, а не меч, че мястото ù е в кухнята, а не в конюшните. Безусловно ù бяха признали правото да бъде каквато е, и толкова неподправено уважение Елена не бе усещала, откакто изгуби баща си…

Понякога замръкваха на открито. Тогава ловуваха, палеха огън и заедно приготвяха храната. После устройваха турнири край огъня. Никой не намери за неприлично да се сбие с бъдещата княгиня. Най-често противник ù беше слаб и строен млад мъж, с дълги и меки коси и брада, бледо чело и присмехулни пъстро-зелени очи. Наричаха го Йоан, а Елена на няколко пъти успя да го събори и притисне в тревата, преди да научи, че този Йоан е всъщност монах, прокуден от Атон поради Варлаамова ерес и приет от Момчил за епископ на княжеството.

Откритието я накара да осъзнае, че Момчил не само на годеницата си бе позволил да бъде себе си. С него всичко бе просто и истинско.

Аз, раба божия монахиня Елисавета, с ръката си писах това, щото да остане спомен за тоя човек, когото познавах. Години споделях хляба му и ще напиша всичко както си е било. А ти не ме съди строго, любезни читателю, че са словата ми прости и неизкусни. Истината е добре да се каже просто.

Момчил бе от незнатен произход, син на стратиот и селянка. Мнозина зоват себе си принцове и князе и се гордеят с кръвта на бащите си. Той дължеше короната си на друга кръв – кръвта по острието на меча. Княз бе по дързост и воля.

И ония, дето увличаше след себе си, бяха дръзки и храбри. Не бяха хрисими, ни почтени, нито благочестиви. Защото не добродетелните вземат превес в битката, а смелите.

За верността им той не плащаше. Нито един наемник нямаше във войската му. Не златото ги водеше, а честта. Еднакво му бяха предани. Готови бяха по-скоро костите си да сложат в бой, нежели да го предадат на погибел.

На верността им Момчил отвръщаше с вярност. Беше винаги пръв в боя и никога не се огради с тежка конница, нито се скри в шатра. Пръв за атака свиреше неговият рог и последен възвестяваше края на битката. Ведно със стрелците стреляше, начело на конницата нападаше, наравно с пехотата въртеше меч, а след битка сам, с ръцете си, прибираше убитите и ранените.

От селата в мирно време не събираше данъци, нито десятък, нито друга повинност. Такса за тържище и път не вземаше, нито за работилница, нито за лов, нито за вино. Златото в хазната му бе от кръвнина – неведнъж някой властелин бе откупувал от него пленената си войска, а сам василевсът бе платил за свободата си два сандъка имперско сребро. Селяните и търговците се кълняха в него и сами идваха и молеха да припознае селата и градовете им за своя земя.

В дома си живееше просто. Нямаше нито слуги, нито придворни, за къщата и покъщнината синовете му се грижеха, а той ги беше научил на труд и покорство. По нищо домът на княза не се отличаваше от селските хижи – ни по скромност, ни по порядки, така нищите го имаха като свой и го обичаха.

Не те нему, а той на тях служеше. Слуга, а не властник беше Момчил, слуга и в земята си, и в дома си. Всички признаваха само него за господар. Защото Бог така е устроил света, че само онзи, който за нищо не ламти, да получи всичко…

А враговете му се дивяха на неговото могъщество, защото един човек виждаха те и едно име знаеха. Слепи бяха да видят, че зад тоя мъж стоят стотици воини и хиляди нищи, че зад него е цялата планина между Марица, Струма и морето, че са слети в едно и затова е трудно да ги надвият.

Императорът на войските си плаща сребро и злато, на съюзниците си – плячка, но колко голяма е имперската хазна и колко плячка може да отнесе варваринът? Момчил любов и вярност имаше, а те са повече от сребро и злато, защото са бездънни и безкрайни.

Много го хулеха и клеветяха, понеже велик страх бе смразил сърцата им. Не от многоброен враг се плашат човеците, а от силата на духа. Защото всяка войска можеш да изтребиш, но духа човешки и волята му не можеш лесно да сломиш…

Елена гледаше отвисоко Каменния град и се наслаждаваше на топлия блясък на камъка под юнското слънце.

Този град, строен на два хълма над река Черна, бе истинският дом на Момчил, нищо че неотдавна бе обявил великолепния Ксанти за своя столица. Че градът е от камък, подсказваше и името му. Но че цял град може да се издълбае направо в скалата, не беше допускала.

Виждаше добре нисичките постройки, сгушени нагъсто по стръмния склон. Не бяха точно къщи, а полупещери, вкопани дълбоко в скалите. Над повечето вместо покриви се издигаха бойници – не домове, а малки крепости. Свързваха ги не улици, а издялани или градени с каменни плочи стълбища. В ниското двата хълма бяха опасани от крепостна стена. Под стената, към реката долу, се спускаше почти отвесна пропаст. В крепостта можеше да се влезе само откъм източния хълм – от брега на реката тръгваше нещо средно между мост и козя пътека и водеше към единствената порта. Не от греди, а от ковано желязо. Портите бяха и денем, и нощем отворени, защото тежестта им можеше да бъде местена само от волски впряг.

До по-високата западна половина се стигаше само по няколко въжени мостчета, прехвърлени между двата хълма. Ако някой прережеше въжетата, западният връх оставаше достъпен само за птиците. И дори враг да преминеше портата, ще превземе едва половината град. По най-високата част на западния хълм, на самия му връх имаше още една крепостна стена. Три четвъртити бойници се зъбеха от нея, а над тях се издигаше кръгла кула. Точно кулата бе княжеският дворец на Момчил.

Извън града, покрай реката, се точеше дълга редица обори и кошари. Пред портите беше и тържището. Никой непознат, било то овчар или търговец, не се допускаше в крепостта. Елена знаеше, че из пещерите под града има тайни складове и водоеми. Скривалищата все още не ù бяха доверени, но изненадващо дори и за себе си, Елена не се сърдеше.

– Твърде добре, светла господарке – прекъсна съзерцанието ù Петър, който стоеше на почетно разстояние зад нея и нещо ù говореше. – Ами тогава да приберем дебелите кожи горе, на сухо и проветриво, и да постелем черги. Лятос не е така студено, а пък ще е по-празнично.

Най-големият син на Момчил бе едва пет или шест години по-млад от нея. Нарече я господарка от първия ден и нито веднъж не посмя да я погледне. И сега стоеше с наведена глава и смутено мачкаше в ръцете си кърпа. Елена се питаше как ли ще я нарича след сватбата, а дали тя ще съумее да бъде майка на шестнайсет чужди деца, предпочиташе да не мисли.

С наближаването на Еньовден в душата ù страхът растеше. Ако не успееше да го задуши, щеше да я пречупи…

– Имаш ли време и за мене, Елено?

– Имам.

Дръпна се от прозореца с леко съжаление, а Петър тихичко излезе от стаята.

Момчил бе с разпиляна коса и раздърпана, не много чиста риза. От седмица почти денонощно заседаваше с главорезите си.

– Писа ли на Александър?

– Писах му.

– Спомена ли изрично, че ми трябват тежки конници?

– Споменах.

– Хубаво. Дано да побързат. Умур вече прехвърля проливите.

– Ще му пиша пак.

– Когато напускам града, за всеки случай затваряме портите. Не е зле да прегледаш запасите от храна и вода.

– Вече го сторих.

– Конюшните и оборите долу искам да опразним и стадата да пръснем из околните села.

– Ще се погрижа. От моите коне можеш да вземеш които си харесаш.

– Разчитах на това.

– Само кафявия жребец недей. Няма да ти се подчинява.

– Знам – усмихна се Момчил. – Юнашки кон е той! Разбрах, че ти си купила новите ризници за гончиите. Добър избор, Елено, смаян съм!

– Дреболия.

– Следващия път ще те взема с мене. Решил съм да ти дам да водиш стрелци и лека конница.

– Велика чест ми оказваш, Момчиле.

– Знаеш ли…

Той приближи до нея и дълго я гледа в очите, преди да продължи.

– Трябва да ти призная, че колкото наближава сватбата, все повече се радвам, че Александър ми отреди тебе. Още не си ми близка, но понякога чувствам, че мога да ти поверя и живота си.

Елена не издържа на погледа му.

– Чувам, че подготвяш тиха и скромна сватба.

– Ти ме остави аз да реша каква сватба искам…

– Благодаря, Елено.

Пресегна се и плахо погали бялата ù плитка. После се обърна и си тръгна, почти тичешком, надолу по стръмното стълбище на кулата.

Когато стъпките му заглъхнаха, Елена побутна спящото в ъгъла огромно куче:

– Вече сме сами.

Кучето с мъка отвори очи. В погледа му се четеше изтощение. Надигна се бавно и продължи да се изправя, стъпило на задните си крака. Едрото му туловище се разтърси, в гърлото му загъргори болезнено ръмжене. Още преди да успее да се изправи докрай, се беше преобразило в човек.

Мръсен и брадясал, мъжът будеше не страх, а съжаление. Беше съвсем гол, затова Елена свали наметката си и му я подаде.

– Слушам те, Комире.

– Лоши вести ти нося, Елено, прости ми.

Очите му, кръвясали и трескави от умора, я гледаха виновно.

– Каза „не“?

– Каза „не“. Нямаш право да тръгнеш с него, нито да му проводиш глутницата на помощ. Светата майка Вълчица заръча да ти припомня, че си ù дала дума. Тая земя ще е наша. Момчил трябва да умре.

Девойката се извърна бързо и се загледа пак през прозореца. Нужно ù бе малко време да овладее гласа си:

– Разбрах, Комире. Иди да се наспиш.

Кафе. Не харесвам вкуса му, но ароматът му за мен е най-вълшебният мирис сутрин.

Особено ако почти не си спал.

Две препечени филийки соев хляб. Мързелива и непълноценна закуска, но притъпява глада и гаденето. Особено ако не си вечерял, а вместо това си се топлил с вино.

Рано сутрин на верандата е свежо и температурата е само тридесет и един градуса. Мога да пия кафе, да закусвам и да зяпам хълма под къщата. Радвам се на разноцветните туфи мъх и жалките храсти. Всъщност – възхищавам им се. Трябва да си истинско чудо на природата, за да оцеляваш при резките смени на температурата и практическата липса на влага.

Понякога, с риск да ме арестуват, ги поливам. Тогава избуяват, пускат зелени клонки, а веднъж дори цъфнаха. Сега са сиви и сбръчкани. Май ще е по-добре да почета, докато си изпия кафето. Някое леко и забавно четиво, над което да се посмея на глас:

Лъжат безочливо и безстидно, които твърдят, че Господаря е имал жена и живеел с нея невенчан, в грях и блудство. Истина ви казвам: аз, смиреният божи пастир Йоан, венчах в светото тайнство на брака княза Момчил и светлата господарка Елена!

Александър, самодържецът български, размени венците и пръстените, а благочестивата царица Теодора държеше венчалните свещи. И бяха свещите в сребро обковани, а венците – от чисто злато, дар от царя и царицата.

Триста души отбрани гости, достойни люде отблизо и далеч, седнаха на трапезата им и всеки вдигна наздравица и се поклони на младоженците. Тридесет блюда бяха гостени и тридесет бъчви старо вино изпиха за прослава и за бъдни честити дни.

Девици от най-благородно коляно пяха им с ангелски гласове, и дариха гостите със златотъкани кърпи, и постлаха им сърма и свила, и поръсиха с розов цвят и благовония.

А подир гощавката сам кумът Александър развя кърпата си и поведе хорото, и изви се хоро многолюдно, хоро тежко, и не замлъкнаха гайдите три дни и три нощи, и бе така светла и сита, и честита сватба, щото да се помни от всичките люде в планината нине и присно, и вовеки…

– Няма да има сватба, Момчиле.

Елена леко потръпваше, но гласът ù бе ясен, а погледът решителен. Бе връхлетяла в покоите му дори без да почука.

Навън бе още нощ, но той бе буден и търкаше усърдно някакво видимо само за него петънце по острието на меча си. Най-близките му хора бяха вече събрани, тихо и напрегнато си говореха. Изгледаха Елена учудено, после се изнизаха един по един, кой с намигване, кой с оная хитра и заговорническа усмивка, с която човек се оттегля от семейна кавга.

Момчил не я удостои с внимание. Вдигна меча си към пламъка на запалените свещи. Острието засия. Докато му се любуваше, подхвърли през рамо:

– Седни и ми разкажи.

– Реших да ти кажа истината.

„Истината, истината, истината.“ Тази думичка бе кънтяла и отеквала в главата ù от много дни, а онзи коварен страх бе избуял и бързо се беше превърнал в див ужас.

– Така ли? Че кога си ме лъгала?

– Винаги. През всичкото време, откакто съм тук.

– Лъжеш, не ти вярвам! – Момчил се смееше.

Елена чувстваше главата си леко замаяна. Струваше ù се, че няма дълго да издържи, че всеки миг ще изпадне в несвяст, или по-лошо – ще избухне в плач. Непосилно ù бе да говори, затова измъкна изпод елека си изящно украсен документ и му го подаде. Беше кратък, но скрепен с всичките царски печати:

„Аз, Иван Александър Асен, от Бога поставен цар и самодържец на всички българи, повелих… Госпожа пресветлата севастократица Елена може да заповядва сама в земите на у Бога Христа покойния си съпруг…“

Момчил дълго го чете, сякаш не успяваше да разбере недвусмисленото му съдържание.

– Александър те излъга. Никакви конници няма да получиш от него. Той никога не е и мислел да ти помага. Видях смъртта ти, Момчиле, видях я още преди година.

– Ха! Катерина ми каза за теб, че си ясновидка! Но аз на пророчества много-много не вярвам… На Александър не съм и разчитал чак толкова. Вълкът затова има дебел врат, понеже…

– Той те излъга, защото аз го накарах! Знаех, че ще умреш, и поисках земята ти. Александър ме прати тук не за твоя съпруга, а за твоя вдовица! Още не сме се оженили, но той ми е признал правото да заповядвам в земята ти!

Момчил мълчеше, гледаше я с пламтящи очи и се усмихваше.

– Хубаво – каза накрая. – Твърде хубаво даже. Ще рече, че ако не сега, то поне след смъртта ми ще имаш неговата подкрепа. Много се радвам, Елено.

– На какво се радваш? Ще те убият. Те затова идват. Ти си мислиш, че са тръгнали да обсаждат Солун, но те идват за тебе. Ти отиваш на стража, да пазиш селата по пътя им от плячкосване. Но те не идат за плячка този път, а за да се отърват от тебе!

– Значи ще е истинска война – въздъхна Момчил.

– Ще се биете един срещу шестима. Не можеш да победиш!

– Няма как да оставя селата на юг на варварите. То ще значи да предам всичко, в което вярвам…

– А кой ще ги брани от варварите, когато те убият?

– Ти.

Елена се подпря на стената, свлече се и заплака. Плачеше и от срам, и от облекчение, плачеше с неудържимия и пречистващ плач на виновния, пред разтърсващата сладост на прошката.

Момчил дойде при нея, смутен и угрижен, опита да хване ръцете ù, да я погали, притисна лицето ù между дланите си, в опит да задържи погледа ù.

– Няма нищо… Недей, не плачи… Виж, Еленко. Щом не искаш сватба, няма да те насилвам. Ако е речено да умра, нека. Вече зная, проклет да съм, не бях прав. Ти ще си ми достоен наследник. И без да си ми жена, и без някой цар или патриарх да признае правото ти, защото ти вярвам. Ти си ми повече от сестра… Ти си ми брат. Като на брат ти се моля, не изоставяй децата ми. И ония, дето съм приютил, и онова… дето ще се роди…

После я целуна по бузата.

Дълго след като тръгна, Елена гледа подире му с празен поглед. В главата ù кънтеше само една нелепа мисъл:

„Аз… не ти, а аз трябваше да те целуна! Нали аз те предадох.“

Стоя така вцепенена дълго. Някаква невидима сила я притискаше. Смразяващ ужас. Мислите ù препускаха през времето, лъкатушеха напред и назад, подреждаха се и се разпиляваха в по-ясни или по-смътни картини. Всичко бе точно, всичко бе правилно, всичко така трябваше да бъде.

Лъчите на изгрева пълзяха по пода и чертаеха часовете, а Елена не помръдваше.

Някой отвори вратата и влезе по-тихо от сянка.

– Търсих те, мила…

– Ти си бременна – каза Елена.

Катерина седна на крайчеца на постелята, сви се и притихна.

– Успя да скриеш от мен досега!

– Не ме съди строго, мила. Ти умееш да виждаш през времето, но аз съм влюбена жена и като всяка жена виждам в сърцето си. Знаех си, че Момчил е обречен. Реших, че няма да го дам!

Елена продължаваше да стои неподвижно, скована и изтръпнала, почти не чуваше думите ù, не чувстваше, не мислеше за нищо.

– Той ще умре на Еньовден.

Катерина само поклати глава:

– Няма. Не давам. По-скоро аз бих умряла.

Елена си пое дъх и с огромно усилие на волята успя да помръдне врата си, после ръцете и раменете. Коленичи до нея:

– Не помня коя съм, нито какво е било между нас. Но виждам и знам, че двете с тебе можем да направим с този свят всичко каквото пожелаем. Помогни ми да си спомня коя съм!

– Ако си спомниш, ще трябва от всичко да се откажеш.

– Знам. Небето вижда! Ще ми помогнеш ли?

– Небето помни! – прошепна Катерина.

Тя вдигна изящните си ръце и започна да гали косата ù, лицето ù, раменете. Целуна очите ù, страните, устните. Накрая, още по-тихо, прошепна до ухото ù:

– Ти ми даде себе си. Ти бе и мой мъж, и моя майка, и мое дете.

Елена изгуби съзнание.

… Летописците ще спорят вечно. Дали Царицата на Алам се покори пред Великата богиня на земята Кибела, или богинята в своята премъдрост бе избрала да покровителства изгубената царица?

Ето стиховете, които е издълбал мъдрият страж Унар в Свещения камък над бездната:

„Тя бе огън от дълбините и светлина в небето.

Тя бе сърцето на всичко нетленно.

Тя бе красота.

Майка.

Когато премъдрата видя могъщата,

тя ù подари себе си.“

Този е първоначалният превод на стиховете, който обаче е твърде оспорван. Финалните руни буквално гласят: „бе подарена собствена същност“. Знае се, че в древния език на Унар няма понятия за „аз“, „ти“ и „тя“. Знаем също, че всички създания на Алам приемат Царицата за своя Майка. И не на последно място, логично е поетът да пише стихове за своята царица, тъй като богинята на земята е твърде далечна и чужда за пазителите на бездната.

Друго, също толкова оспорвано свидетелство е „Картина за средоточието на времето“, писано от Магда при престоя ù сред еднорозите от Седемте езера. Там, между другото, е споменато:

„Най-необяснимият съюз, сключван от зората на времето до днес, е съюзът между царицата на мрака и Великата майка. Той донесе мир за хиляда години. Никога не се разбра кое бе довело до това немислимо съединение. Може би само еднорозите знаеха.“

Тук се натрапва фактът, че Магда говори за съюз. В строгия речник на юдите това означава недвусмислено: договорка с обща цел, изключваща всякакво лично чувство, симпатия или изгода. Говори се за мир, продължил хиляда години, но не е посочено дали това е време, измерено според човешкото летоброене, или според далеч по-сложния цикъл отвъд Втората порта. Освен това през онази древност в Белия свят било прието да наричат Велика майка само Свещената вълчица, а пряк съюз между Светата майка на вълците и Царицата на Алам е нещо наистина немислимо.

Невъзможно е да се определи нито кога е сключен съюзът, нито периодът на споменатия хилядолетен мир. За съществата от бездната времето тече толкова бавно, че понякога се оспорва самата представа за време. От друга страна, за юдите, както и за всички създания на Белия свят, които са подвластни на Сен, е характерна пророческата дарба. Затова е трудно да се каже дали Магда е говорела за хиляда изминали години, или за хиляда години от бъдещето.

Съхранени са два разказа за първата среща между Царицата на Алам и Великата богиня Кибела. Двата са много различни един от друг, според светоусещането на ония, които са ги създавали.

Едната легенда е подчертано емоционална и поетична, което е характерно за създанията отвъд бездната; тя е претворяване на стиха на Унар, издълбан върху Свещения камък. Ето как е предадена в „Летопис на войните за Втората порта“:

„Слънцето се въздигна.

Новият бог отпъждаше мрака и топеше ледовете.

Земята бе оплодена с Живот.

Верени, старите скитници между световете, трябваше да си идат.

Една черна верени бе кацнала на най-високия връх на планината с Трите порти и плачеше. С обронени криле, с проточена шия, с раззината черна паст, тя бе цялата въплъщение на болката.

Дойде при нея божеството на живата земя. То беше и огън, и вода, и раждане, и смърт, и мъж, и жена, на гърдите му грееше слънце, на лицето му светеше луна, в очите му блестяха звезди.

– Коя си ти, о, най-прекрасна, и защо плачеш? – попита божеството.

– Аз съм най-старата тук – тъжно му отвърна тя. – Могъща вер-верени, която трябва да си тръгне. Бях господарка на тази земя векове и хилядолетия и я обикнах така силно, така страстно, че сега не искам да я напусна.

– Аз пожелах теб силно и страстно, о, прекрасна! Остани тук и бъди моя съпруга.

– Не мога! – изплака верени. – Ти си божество на живота, ти изпълваш земята с живот и я караш да ражда. А аз съм нежива, аз съм дух в камъка, не мога да остана при теб и при живите.

– Ще ти дам нов образ, мой образ и подобие. Ако се слееш с мен, ще ти дам от себе си.

Тогава могъщата вер стана жена на мъдрото божество. И живяха в мир и вярност един към друг хиляда прераждания. Това време бе достатъчно на верени да научи съпруга/та си какво е да изпитваш истинска любов. Когато се научи да обича, великото божество на земята отиде при своите човеци…“

Според тази легенда връзката между Царицата на бездната и Великата богиня на земята е възникнала импулсивно, по случайност. Тя обяснява брака им като резултат от чувства. Страстната любов на царицата-верени към земята съвсем естествено се прехвърля и към земното божество. За съществата от бездната решението ù не се нуждае от обяснение. В тяхната версия на легендата не се споменават нито условията, нито резултатите от тази връзка. Всеизвестно е, че за всички верени любовта е напълно достатъчна и често единствена причина за всякакви действия и постъпки.

Другата легенда е възникнала на основата на кратката бележка, оставена от юдата Магда, затова съвсем разбираемо преразказва събитието в съответствие със строгото тълкуване на юдите:

„Еднорозите станаха посредници между Великата богиня на земята и старата царица на мрака. Обградена от еднорози, царицата дойде при Кибела. Еднорозите я пазеха и едновременно ù помагаха да понесе болката от Живота. Само еднорози допускаше тя до себе си, защото верени бе така невинна, а сърцата на еднорозите са чисти.

Двете бяха достойни за тази среща. Едната бе господарка на бездната, другата – повелителка на живота, извор на раждане и на покой след смъртта.

Когато еднорозите я доведоха, другите богове побегнаха, защото не можаха да понесат страшния и грозен образ на верени, а тя бе най-черна от черните лами. Само Великата богиня на земята показа мъжеството си и не се уплаши.

Като по-стара, Царицата на Алам трябваше да говори първа:

– Дойдох при теб, Велика майко на земята, защото само двете можем да си помогнем. Ти се грижиш за живите, аз заповядвам на неживите. Ние сме равни.

– Имаш право – прие Великата богиня Кибела. – Нека сключим съюз.

– Предлагам ти мир. Живите и неживите никога да не се срещат в битка. Ще положа клетва пред тебе и ще остана сама на човешката земя, като гарант за нашия съюз.

– А аз ще ти дам даровете на живота – реши богинята на земята. – Ще можеш да се родиш и живееш в живо тяло. Ти ще заключиш неживите отвъд Първата порта и ще ги държиш там вечно.

Така и сториха. Настана мир за всички от двете страни на Портите и този мир продължи хиляда години…“

Макар и древни, двете легенди са доказано литературен текст. Истината навярно никога няма да излезе наяве…

Простотата на мислите и чувствата у древните хора винаги ме е удивлявала.

Парадоксът е, че именно простите неща генерират сложност. Колкото са по-прости, толкова повече усложнения.

Когато древният се влюби, той изцяло приема чувството си. Заявява го пред всички и се обрича публично на любимия човек. Създава семейство, деца и усложнения.

Модерният човек, когато се влюби, изпитва тревожност, с която се справя благодарение на опитен терапевт и подходящи медикаменти. Постигнал относителен душевен покой, той започва да търси и да избира консултант. Всички знаем колко трудна и сложна задача е изборът на сексуален консултант и посредник. Само добър консултант може да гарантира доброто физическо и психическо здраве на предпочетения любовен партньор. Накрая се постига договорка за общ месечен сексуален уикенд, от който обаче не произтичат никакви усложнения.

Когато древният намрази, воден от първичната простота на омразата, той търси начини да отнеме здравето и живота на своя враг. От това винаги произтичат усложнения, понякога с мащабите на социален катаклизъм.

В наши дни омразата намира поле за изява предимно в сферата на комуникацията. Учим се още от деца как да общуваме с омразните на нас съседи, колеги и роднини, а именно – вежливо. Колкото повече мразим, толкова по-делово, студено и сложно общуваме. Най-възпитаният начин на общуване е посредством адвокат. Добрият адвокат, както и добрият психиатър се грижат да живеем с омразата си, без да настъпят усложнения.

Древният е знаел винаги точно към какво се стреми. Но когато го получавал, често оставал излъган, разочарован и нещастен. Осъществените планове и желания са причинявали в древността най-сериозните усложнения.

Модерният човек никога не е сигурен какво всъщност иска. Затова изключително рядко страда от депресивния шок на сбъднатите мечти.

Буква П. Перитор.

… Крепостта Перитор е останала в историята с решителното сражение между княза на Меропа и обединените ромейски и селджушки войски на император Кантакузин и смирненския емир Умур бей. Точното местонахождение на крепостта все още не е установено, спорна е и годината на битката. Приема се, че се е състояла в средата на лятото на 1344 или 1346 година. Тъй като цялата информация, с която учените разполагат, е от турски и арабски източници, налице са сериозни трудности с превода и разчитането на фактите.

Със сигурност се знае, че споменаваният български княз е Момчил. Името му е назовано в поемата „Славните дела и славната смърт на Умур паша“, написана в средата на ХІV век от придворния поет Енвери, един от малкото оцелели в битката:

„Имаше тогава един храбър воин,

наречен Момчил – той бе много висок.

Всички, които го виждаха, оставаха изумени;

всички се дивяха на неговия величествен вид.

Той бе едър колкото двама души,

погледнат отдолу, се извисяваше като минаре.“

Годината на битката се определя различно, според две събития. Първото е краят на бейлика Айдън, състоял се през 1344-та. Окончателното превземане на Смирна от османските турци е отбелязано в летописите им за есента на същата или следващата година.

От друга страна, в редица арабски източници годината 1346 е посочена като финална за дългогодишната междуособна война във Византия. Като причина за края на войната е определена смъртта на претендента Кантакузин и последвалото окончателно овластяване на малолетния Йоан Палеолог и регентката Анна Савойска. Мнозинството от историците са съгласни, че става дума за две едновременно състояли се събития, а именно – общата смърт на Кантакузин и емира на Айдън при Перитор и последвалият от това бърз упадък на смирненското княжество…

Перитор го беше предал.

Подлеците дори задържаха Райко като заложник, за да се спасят от казън.

Врагът идеше и сееше по пътя си пепелища. На живот или смърт, трябваше да го спрат. В ясното утро, в часа, в който камбаните на изменника-град възвестиха празника рождество на Кръстителя Божи, ехото довя тътен на варварски тъпани.

В старите порутени укрепления недалеч от града Момчил бе оставил част от хората си. Тях ги беше прежалил. Челните турски отряди удариха укрепленията, набързо избиха защитниците им и се пръснаха да грабят околността.

Изненадата можеше да преобърне всичко. Императорът и емирът бяха решили, че битката е свършила, и напредваха към града в безпорядък. Веднага щом ги видя, Момчил препусна. Конницата му винаги нападаше в галоп.

Успяха да се врежат в редиците на врага, преди стрелците да се разгърнат и да опънат лъковете си. От варварска конница Момчил не се страхуваше. Бяха леко въоръжени и върху дребни коне. Завършаха сред тях и доста избиха, преди насреща им да излезе тежката императорска конница.

Момчил трябваше да отстъпи.

Колкото по-близо до крепостта отстъпваха, толкова по-малко място имаше за копиеносци и тежката конница бе принудена да се отдръпне по фланговете и да стори път на пехотата.

Момчил пръв скочи от коня си и размаха меч и боздуган.

Настана сеч.

… Съотношението на силите и ходът на битката при Перитор трудно могат да бъдат определени. За тях съществуват единствено косвени данни, по които се съди за приблизителната численост на обединените ромео-турски войски.

По броя и големината на корабите, поръчани от Умур бег за флотилията, потеглила от пристанището на Смирна към Абдера, се изчислява, че през Проливите са прехвърлени над двадесет хиляди селджуки.

През същия период, 1345 – 1346 година, от военните регистри на Византийската империя са заличени над седем хиляди наемници, и то предимно от елитни части – конница и тежка пехота, включително личната императорска гвардия.

Ако изчисленията са верни, то превъзходството на обединената армия на Кантакузин и Умур над Момчил е приблизително шест пъти.

Кръв бликаше от раната над слепоочието, смесваше се със струйките пот и капеше в очите му. От забитата в хълбока двувърха стрела десният му крак бе напълно изтръпнал. И ръката, размахвала боздугана допреди час, висеше безжизнена, а стърчащата под рамото кост бе разпрала кожената му риза.

Навярно изглеждаше жалък.

Усещаше как малкото оцелели от хората му се сгъстяват в обръч около него, за да го защитят. Зад гърба им бяха стените на Перитор – нямаше накъде повече да отстъпват. От удара в главата беше почти напълно оглушал и битката сега кипеше около него смразяващо тихо.

Стискаше меча с лявата си ръка и сечеше насляпо пред себе си. Притъмняваше бързо, нима мръкваше? Осъзнаваше, че движенията му стават по-бавни, а ударите – по-малко смъртоносни. Кръвта му изтичаше.

Като насън, от много далече, чу фанфарите, които известиха включването на императорските щитоносци в битката. Гордостта на василевса настъпваше в стегнати редици, тържествено и бавно, изчаквайки хаотично сражаващите се селджуки да ù направят път. Десният му крак се подгъна и го свали на колене.

– Маноле! – изрева, и заради глухотата в главата му викът прозвуча грозно, зло, като грачене.

– Тук съм, Момчиле – отговориха му от дълбоко, някъде от преизподнята.

– Изправи ме, Маноле… Да се виждам!

Две здрави ръце го подхванаха и го изтеглиха с мъка нагоре. Само Манол беше достатъчно силен да го повдигне. Вкопа краката си, заоравайки калната от кръвта пръст. Призля му, стисна зъби и се подпря на услужливия гръб. Варварите се бяха изтеглили, на тяхно място, прескачайки купчините трупове, щитоносците наближаваха. Недалеч разпозна коня си, задните му нозе бяха посечени и животното отчаяно се опитваше да се изправи.

Момчил отметна глава и се огледа. Две дузини оцелели се бяха скупчили около него. С кои думи човек се сбогува с най-близките си, преди да умре, той не знаеше. Само някакво тихо, парещо чувство се разливаше в гърдите му, че не е сам.

Засмя се, гръмко и радостно. Изплю кръвта, нахлула в устата му, облегна се на широките плещи на Манол и запя. Песента му излезе нестройна и накъсана от мъчително дишане. Като вой.

Връх на късо ромейско копие се заби в гърлото му и пресече песента в хрип. Последното, което видя, бе уплашеното момчешко лице на убиеца си. Дочу иззад гърба си изригнали яростни крясъци и си помисли колко приятно хладен е металът, промушил гърлото му.

Последното чувство, което изпита господарят на планината Момчил, преди да умре, бе удивление. Удиви го това, че смъртта идва с болка.

… За изхода от битката не съществуват достоверни преки свидетелства. Отново по косвени данни се съди, че Момчил е спечелил. След 1346 година започва истинският възход на автономното му княжество, а той самият се превръща в една от водещите фигури за епохата си.

Обратно, след обезкръвяването на бейлика Айдън при Перитор настава преврат в съотношението на силите между турските бейлици в Мала Азия. На древната държава на селджуките е сложен край и Смирна скоро е покорена от надигащата се млада османска сила.

За крепостта Перитор повече не се споменава. Мястото ù на картата не може да бъде определено и до днес. Допуска се, че крепостта е била разрушена или изоставена по време на битката или скоро след нея.

Единственото пряко свидетелство за края на битката при Перитор е в споменатата вече поема на Енвери, но то е безполезно за историческата наука поради алегоричния си, фолклорен характер:

„От земята на гяурите

излязоха демони с черни криле.

И те погубиха славния Умур паша.

След тях надойдоха глутници вълци.

Много праведни мъже умряха в дяволската сеч.

О, Аллах, защо ни наказа…“

В мъртвешката тишина след битката се надигна вълчи вой.

Ехото го усили и умножи.

Все още бе ден, но вълците сякаш бяха наблизо. Гъмжилото на полето пред Перитор ги чуваше ясно и се стъписваше. Учудени от близостта на глутницата, която явно нямаше търпение да получи своя зловещ пай от битката, командирите не забелязваха странните хора, крачещи бавно през полето. Чак когато по редиците премина вълна на шепот и сбутване, ги забелязаха.

Висок старец и дребна жена с черно вълнено було, дълго до петите, се държаха за ръце, внимателно прекрачваха или заобикаляха труповете и се промъкваха към шатрата на императора. След тях кретаха двама възчерни гърбави слуги. Процесията изглеждаше толкова нелепа и жалка, че никой не понечи да ги спре.

Когато наближиха, стана видно, че високият мъж е всъщност жена с мъжки дрехи и побеляла коса. Именно тя се осмели да се обърне към великия примикюр на императорските гвардейци и на много правилен гръцки му каза кои са и защо идват. Великият примикюр бе удивен да узнае, че мъничката жена с черно було е вдовицата на убития едва преди часове планински княз.

Скръбта на вдовицата заслужаваше уважение и гвардеецът се съгласи да доложи лично на василевса.

Двете жени и слугите им сведоха глави.

Не след дълго василевсът излезе от шатрата си и дойде при тях. Все още носеше шлем и доспехи, над тях бе наметнал пищната императорска мантия. Изгледа ги с цялото презрение, на което беше способен. Двете жени се поклониха дълбоко и зачакаха да им заговори.

Той се обърна направо към жената с вдовишко було:

– Разбирам молбата ти и реших да съм милостив към теб.

Натърти важно на думата „милостив“ и по устните на белокосата пробяга странна усмивка.

– Научих, че си мизийка и сродница на Александър. Великодушно ще те оставя да избереш как да постъпиш. Можеш да останеш в планината, в който манастир си харесаш. А можеш и да се върнеш в Търново при своите. Тялото на мъжа си можеш да вземеш. Ако го разпознаеш.

Дребничката жена вдигна ръце и отметна булото. Императорът затаи дъх.

Княгинята беше прелестна. Беше само по тънка копринена риза без ръкави. Лека и прозирна като паяжина. Под нея гъвкавото ù тяло тръпнеше греховно и съблазнително. По бледото ù лице се разливаше руменина, нежна като розова пъпка. Очите ù сияеха, сякаш Зорницата и Вечерницата надничаха под клепачите. Устните ù бяха натежали от страст. Косата ù беше разпусната и се увиваше по раменете и гърба ù на лъскави червени къдрици. Беше дяволски красива. Крехка и неземна.

– Можеш да решиш и друго – рече императорът, когато си върна дар слово. – Ако пожелаеш, можеш да дойдеш с мен в Константинопол.

– Пресветли господарю, ти сгреши – обади се белокосата. – Не дойдохме да молим за милостта ти. По силата на брачните книжа и по волята на Александър, самодържеца български, княгинята на Меропа е сега единствен пълновластен господар тук. Дойдохме да ти кажем да си вървиш.

Василевсът я гледаше, сякаш пред него стои говорещо куче. Трябваше му малко време, преди да осмисли думите ù и да избухне в смях.

– Брачните книжа важат за живите, не за умрелите, жено! И откога Александър се разпорежда в империята ми?

Ядно ù обърна гръб и се наведе към хубавицата:

– Ела с мен! Ще бъдеш честита.

Тя вдигна лице към него и се засмя. Смехът ù беше звънлив, искрен и чист, изтъкан от убийствено пренебрежение. Завъртя се, улови ръката на белокосата и коленичи пред нея. Целуна вътрешната страна на дланта ù, коленете и стъпалата ù. После вдигна лице и промълви:

– Верени зихти колло, сураййа.

Белокосата притисна пръсти към слепоочията ù и се усмихна:

– Прощавам ти. Сега си свободна.

Чу се грозно, остро плющене, като от разкъсваща се плът. Двамата гърбави разпериха криле.

Една от най-красивите песни на Бездната е „Когато Те се Разделят, как Болките пеят“. Това е разказ за сбогуването на Царицата на Алам и богинята на земята Кибела, две създания, свързани от най-трагичната любов в човешката история. Ето оригиналния превод на песента, съхранен в книгата „Летопис на войните за Втората порта“:

Стоеше тя под дъгата.

Родена сега и все още сляпа, в очите ù падаше седемцветна сянка, косите ù повиваха голото тяло, мръзнеше силно и чакаше.

Еднорозите се притискаха до нея, топлеха я с телата си, къпеха я със сълзи, светлинка ù даряваха от блестящи рогове и копита, защото тя се свиваше от студ и мрак. Тя не усещаше студ преди, плътта ù не беше преди топла плът. Тя не се боеше от мрака преди, защото тя бе мракът.

Преди тя беше верени, най-прекрасната, о, най-черната.

Сега е жена и трепери!

Под дъгата летят пеперуди с прозрачни крилца, а в езерата плават лебеди с бели пера и златни човки. Вятър плете на еднорозите гривите.

Два черни ахатови меча просияват на залеза и падат няколко гвардейски глави. Мечовете секат дебелата броня за миг. Императорът гледа тъпо обезглавените тела, които дълго стърчат изправени като в безумен сън, после очите му потрепват и срещат очите на белокосата. Огромни, тъмновиолетови ириси, през тях присмехулно го гледа смъртта, това императорът разбира миг преди мечът ù да се забие в шията му.

Сега е жена, и като всяка жена не с очите си, а със сърцето вижда и разпознава своята любов.

Вижда я променена, цялата в кръв. Кръв сплъстява косите ù, кръв струи от очите ù, кървави рани гноят по тялото ù. Любовта ù е цялата кървава болка.

„Що е ставало с теб, мила?“ – без глас пита верени.

Кибела идва при нея и коленичи, под коленете ù се разстила кървава локва, еднорозите погнусени бягат. С изранени кървави пръсти гали голото тяло на верени.

„Воювам – отвръща. – Всички човеци воюват. Земята е цялата в кръв и няма надежда, и няма покой.“

Крилатите черни стражи танцуват танца на гибелта. Това не е бой, а коситба. Жънат ред по ред щитоносци, вършеят сред гората от копия, летят и догонват бягащи конници. Никой, видял танца на стражите, няма да оцелее. Катерина седи, заровила лице в скута си да не вижда, запушила уши с длани да не чува. Само от вонята няма как да се спаси, няма по-канска воня от човешката кръв и нечистотии.

Елена стои изправена, подпряна на меча си, зорко следи клането. Събрани около тях, върколаците вият протяжно. Вече е нощ и скоро ще изгрее луната.

„Но защо, но защо? – плаче верени. – Нали затворих всичките си деца в Бездната? Нали държа заключени Портите? Да няма болка и кръв? За тебе?“

„Не можеш да спреш смъртта, тя е част от живота“ – казва Кибела и я прегръща. Докосва и гали тялото ù. Целува я. Верени трепери от отвращение пред вкуса на кръв.

Над тях дъгата блести в златно жълто, морско синьо-зелено, огнено алено. Тук, под дъгата, Кибела е мъж и опложда с болка и кръв чистото женско тяло на верени. В любов и жалост верени зачева жрица на утехата и надеждата…

Призори полето под крепостта е заблатено от кръв. Стражите събират телата, струпват ги на купчини и ги запалват. Дали е все още нощ, или вече е ден, никой не знае, защото небето е затъмнено от черен смрадлив дим.

От ъглите на устните и от краищата на виолетовите очи на Елена се стичат тънички струйки кръв. Кръв тече и от носа ù. Тя го изтрива с длан и после с кървав пръст сочи към притихналия от смразяващ ужас град:

– Без пощада! Милост за никого! До основи!

– Повелята ти няма смисъл за тях, мила. Стражите не знаят какво е пощада.

– Нека. Да не остане никой, който да помни тоя черен ден!

– Ще се запомни, мила, непременно ще се запомни. Човеците помните лошото винаги, доброто – рядко, истината – никога.

Верени сега е жена и зачева дете от болка, любов и жалост. Събужда се в прегръдките на мъж с бели коси и орлов поглед. Времето е спряло в белите му зеници.

„Защо ми даде живот, мила, щом трябва да го живея без тебе?“ – шепне верени, положила глава на гърдите му.

„За да помниш. Помни за мен и за теб, помни небето и езерата, които ни бяха ложе, помни дъгата, под която се любихме, защото ничия друга любов няма да може да преобръща света така, както нашата.“

По-добре е да се научиш да приемаш света такъв, какъвто е, отколкото да не се научиш…

Физиците и теолозите винаги са грешили в опитите си да опознаят и обяснят света. Светът е непознаваем, защото е жив. Светът е необясним и мистичен, защото се движи, променя се, а всяка промяна е вид чудо.

Пазителят на Портите

Правени са опити да бъдат обяснени Трите порти и проходите, както от учените, така и от теолозите, но те са били винаги условни, предвид ограниченията на нашите, човешки представи и понятия в областта на логиката и мистиката. Най-добре приети към момента са теориите на биофизиците, използващи в обясненията си мисловни конструкти, близки до квантовата физика и популярните идеи за паралелните вселени, черните и белите дупки и връзката между тях.

Приема се едновременното съществуване в пространството на световете, свързани помежду си чрез Трите порти. В миналото дори се говореше за разположение по четири направления – Първата порта (Запад), Втората порта (Север), Третата порта (Изток) и познатата ни Вселена (Юг) – които въпреки, че са условно обозначени с четирите посоки на света, се осмислят чрез сложна координатна система, в чиято нулева пресечна точка е мястото на Пазителя. Опитът този модел да намери математическо изражение обаче доведе до огледални функции и еднакво вероятен положителен и отрицателен резултат от решението, заговори се за още четири свята, разположени в подобна координатна система, но с отклонение от 180 градуса по всички направления спрямо нашата, т.е. допусна се съществуване на Четвърта порта (Север-Северозапад), Пета порта (Север-Североизток), Шеста порта (Юг-Югозапад) и Седма порта (Юг-Югоизток), контролът над които принадлежи на втори пазител.

След серия спекулации с този модел математическата теория беше отхвърлена.

Как са ситуирани Трите порти във времето, няма единно становище. Тук се намесва и религията с твърдението на все повече свещеници, че човекът обитава един или друг от световете отвъд портите преди раждането си и след смъртта си (вж. Сами-Фарух, К., „Къде е раят, който не открихме на небето?“, сп. „Жива вяра“, бр. 4, 2212). Чисто физичното естество на портите обаче остава неясно за човешката мисъл, липсват каквито и да е данни и по въпросите за материалната и/или нематериалната им структура.

Традиционна е теорията за портите като вид тунел в пространството и времето. Дълго време се смяташе, че географските обекти в Рило-Родопския масив, отбелязани на картата от преданията с името „Трите порти“, са реални проходи между световете. Битуваше схващането, че тези проходи са невъзможни за преодоляване от човек, но достъпни за съществата отвъд портите и именно такава е била ролята на Пазителя – да отблъсне пряко нашествие. Подобно схващане е логически неиздържано.

Факт е, че преминаването на портите, тогава, когато е възможно, се случва във всяка точка на пространството и времето. Осмислянето на този факт накара физиците да заговорят за множество енергийни микро-тунели между световете, свързани в сложна решетъчна структура, в която личността на Пазителя създава характерна интерференчна картина. Същността на Трите порти бе нехайно сведена до пренебрежим от гледище на науката култов обект, места за поклонение, посветени на деистичните персонажи отвъд Трите порти. А необичайно силното присъствие на същества, дошли отвъд Портите, именно в този географски регион бе обяснено с локален дефект в структурата на решетката.

Подобна прекомерна намеса на понятия и представи от класическата физика в теорията на Портите бе посрещната с възмущение от страна на теолозите и заклеймена като твърде опростенческа и поради това – неистинна.

През последно време все повече в сериозните научни среди се прокрадва идеята, че Трите порти не са обект, а субект – самата личност на Пазителя…

Една, две, три… Седем черни верени.

Кръжат над бездната. Това е техният възторжен танц. Магията на оковите им се беше отдръпнала. О, радост, о, щастие.

Нежен смях и любовен шепот съпровождат танца им. Те преплитат шии и докосват ципите на крилете си. Те са свободни.

Дали светът отвъд е все още натровен с живот? Дали и прокълнатите от бездната ще ги последват? Верени не мислят за това.

Вер са блажени, вер са безгрижни.

Те ще имат отново небе и посока. Сега пеят и танцуват. А царицата скоро ще се завърне. Заедно ще счупят камъка на Първата порта, за да пуснат и Нея, и тя ще ги поведе през световете.

Тук, в мрака, времето тече бавно, а понякога спира и е безвремие.

О, любима наша майко царице, благодарим за полета, който ни подари!

Тя е била затворена в Бездната твърде дълго и сега крачи из човешката земя с възторжена грация. Така леки са стъпките ù, че не оставят следи. Така ефирни са движенията ù, невидими за човешкото око. Тя върви по пътищата без бързане и на всеки кръстопът танцува изящни пируети.

Тя няма посока, нито цел. Крачи по земята. Отново.

Стига до село и къща, на двора играе дете с мръсно лице, сплъстени коси и очи, едри като орехи. Зад тях прозира невинност.

– Да вляза ли? – пита Тя.

Детето се кокори насреща ù, изумено от яркочервените ù пламтящи зеници. То е така невинно, вижда я и я чува. Отвръща ù:

– Влез.

И Чумата влиза.

… Противно на научните предразсъдъци, истината е, че Пазителят държи Трите порти затворени с уникална по своя характер сила.

Традиционно се смяташе, че тази сила е личният му авторитет, че е достатъчна неговата повеля или забрана за преминаване на Портите. Схващане, меко казано, наивно.

Причините за тази заблуда се коренят най-вече в преданията за един от първите пазители на Трите порти: т. нар. Царица на Алам, чудовищно създание, за което за жалост знаем твърде малко.

Царицата на Алам

Алам е името, с което юдите наричат в спомените и легендите си света отвъд Първата порта (самите обитатели на този свят, според оскъдните ни данни, го назовават с поетичното прозвище „Бездната“). Погрешно е да се смята, че титлата „царица“ е носена от реален монарх. Като цяло, механичното съотнасяне на човешките понятия към света на Алам е неправилно – свят, в който не съществува дори живот в земния смисъл на думата, е не просто различен, но и непонятен за нас. В случая „царица“ е по-скоро означение за възраст или духовна сила.

Царицата на Алам е определяна като прамайка на верените, вероятно принадлежаща към вида вер (вж. „Вер-верени, шар-верени, хал-верени – древните дракони в спомените на змейовете“, авт. колектив, изд. БАН, 2178). При кошерната структура, типична за драконовите общества, властта ù не се крепи на авторитет от обществено положение, а е реална власт – както верените, така и мнозинството от съществата на Бездната, пряко и буквално са зависими от нея. Предвид това, безсмислено е Царицата на Алам да издава повели или забрани, тъй като волята ù практически е воля на всички в Бездната…

Една, две, три… Девет бели верени.

Реят се под звездите и сипят пух над Белия свят. Една стара клетва бе нарушена и сега те са напрегнати и тихи.

Мълчаливо се носят, издигат се и се спускат, прегръщат се и се разпиляват, но не намират покой.

Халите са тревожни и търсещи. Времето за тях е непоносимо спокойно. Жадуват буря. Ще отпуснат крилете си по плавните лъчи на Втората порта и отвъд ще намерят отново Пътя.

Какво ги разбуни така? Воят.

Долу, стъпила на върха на най-високата сребърна пирамида, Вълчицата разказва на господаря на Сен за избити човеци. Никоя клетва не трае вечно.

По широкото поле са разпръснати хиляди снажни бойци, облечени в блестящи брони, с оголени мечове, с искрящи копия, с потъмнели от ярост лица. Рогатите им шлемове изпускат ситна мрежа мълнии, безбройните светлинки се разпиляват под високия купол и се връщат, оплетени на венци, върху мрачните им чела.

Около трона вече са се събрали най-старите юди. Жълтите им очи са полупритворени в размисъл. Змиите около шиите и камшиците им съскат тревожно и хипнотично.

Подпрял лице на дланта си, князът е потънал в дълбока скръб. По кръглото му сияйно лице, по дребното му, ефирно тяло преминава тръпка. Той е целият въплъщение на божествената си същност, Надеждата…

Към високия трон на Сен приближава Вълчицата. Снежнобялата ù козина е настръхнала, от грациозните ù движения се долавя умора. Когато стига под трона, тя приема образа на красива жена с дълги сребърни коси.

– Сияйни господарю. Царицата на Алам отхвърли клетвата си. Портите са отворени. Мрак и огън ще покосят човеците, виждам.

– Да мрат човеците долни, да мрат, господарю! Не трябват ни нам червеите зловредни, само земята им нека опазим! Поведи ни, господарю сияйни, горите да пазим и изворите, и поляните дъхави, и пилетата хвъркати с гнездата им, и билките лековити… Да не стане на пепел онова, що е очите ни радвало и в песните ни преляло!

Юдите са наскачали и развели коси. Очите им са златни от ярост.

– Царицата избра и посочи наследник – мълви Вълчицата и тъга засенчва челото ù. – Речено било той да е мое дете…

– Вълк пазител! Никога!

– Той дори не е вълк, глупачки – горчиво поклаща глава Вълчицата. – Той е само купчина гниеща плът.

Юдите онемяват, даже змиите им примират от ужас. Князът се изправя от изумление.

– Скъпа моя, съзнаваш ли що трябва да сториш? Трябва да му прелееш от себе си, за да го възкресиш. Да му дариш не само млякото си, но и кръвта, и духа си!

По прекрасното лице на Светата вълча майка се стичат сълзи.

Напоследък някои учени лансират хипотезата, че Пазителят затваря Портите с тялото си, или по-коректно е да се каже – с личността си, т.е. същността на Пазителя заема пространството на проходите така, че те са невъзможни за преодоляване. Тази хипотеза бе инспирирана от откритието, че Пазителят винаги обитава два свята. Той съществува едновременно на две места, но не е подвластен на биофизичните закони в никой от тях. На практика безсмъртен, той е жител на два свята и не е в никой от тях.

Така например през времето, в което Царицата на Алам е изпълнявала ролята на Пазител на Трите порти, в Бездната тя е била считана за изгубена, за изчезнала. Непосилно е за човешкото въображение да си представи в какъв ли образ е обитавало нашия свят това чудовищно създание. Принципно се приема, че съществата от Бездната се явяват на земята уродливи и грозни, а тяхната несъвместимост с човешкото мислене и представите ни ги прави да изглеждат страшни и зли.

Няколко чудовищни женски създания си оспорват личността на Царицата. Сред тях са както страховити митологични персонажи като Сфинкс и горгоната Медуза, така и реални личности – истински чудовищни жени от историята! – вкл. ужасната трансилванска графиня Батори, която пиела и се къпела в девича кръв, за да съхрани младостта си. Последното предположение е анахронизъм, но красноречиво говори за страшната слава на Царицата от Бездната.

Все пак сериозните историци се изказват в защита на легендарната пазителка, изтъквайки факта, че именно в периода на нейното стражество човечеството е изживяло най-спокойните си години. Под какъвто и зловещ образ да е живяла сред хората, могъщата Царица на Алам е държала Трите порти здраво заключени, а преминаването им било изключително рядко и инцидентно.

Също така – за разлика от Момчил, Господаря на вълците, Царицата е изпълнявала дълга си съвсем сама, вероятно на това се дължи и оскъдната информация, с която разполагаме, относно нейната личност. Около яркия и обаятелен образ на Момчил е ситуирана цяла плеяда от стражи, изпълняващи разнородни помощни функции. При това странните му помощници изхождат от различни светове и затова ролята им често е нееднозначна: стражите от Бездната (вж. Авлия); вълчите дузини; Конниците.

Последно и най-важно – Царицата на Алам се счита единствената пазителка, недопуснала заплаха от нова война за Портите…

Змеят Сорул тича и пръска облак ситни кристалчета след себе си. Трябва да стигне преди Първия час от разходката на господаря. Краката му са посинели от бързането, ноздрите му изпускат синкав пламък, ноктите му са чак лилави от стискане. Не мисли нито как ще го събуди, нито как ще му каже. Сорул не може да мисли. Може само да гледа, да тича и да казва какво е видял.

Вече долавя в далечината розовото сияние и то му влива сили да размахва криле и да тича още по-бързо, нищо че е много уморен. Сорул е млад, само на хиляда и четиристотин прераждания на господаря, а все по-често се уморява. Не го жали господарят. Той никого не жали.

А Сорул се старае. Вярва, че няма да си остане винаги вестител, има и по-млади, по-силни, родени след него. Все някога ще го направят пазач, а после… После господарят ще му позволи да докосне яйце.

Сиянието е близо. Сорул изплезва език и от езика му се вдига синя пара, замъглява очите му. Хвърля се към блестящите стъпала, почти не ги допира, не забелязва острите жълти погледи на братята си, не чува въпросите им. Разперва с последно усилие четирите си крила и влетява в покоите на господаря.

Великият току-що се е събудил. Няколко змеици му помагат да се облече. Сорул пада на колене и опира чело в горещия под. Великият поема жезъла си и навежда глава да оплетат короната в златните му коси. Чак след това се обръща към Сорул.

– Говори!

Сорул вдига очи. Така коленичил, те са право срещу прекрасното лице на великия.

– Двама стражи на Алам избиха човеци, господарю. Царицата им позволи.

Опитва се да разбере добра или лоша е вестта, но не успява. Не трепва нито черта по божественото лице.

– Кога?

– Вчера, в последния час на разходката ти, велики.

Лицето е все така красиво. Никога не погрознява, дори когато господарят умира.

– Защо ми съобщаваш едва сега?

– Не исках да смущавам съня ти, велики.

Вижда как господарят вдига жезъла и го насочва срещу му. Разбира, че това е краят, но не помръдва. Знае как се награждават лошите новини. Само миг, и от Сорул остава купчинка пепел.

А великият бог на Огъня призовава робите си. Скоро златните градини на двореца му стават синьо-мораво-зелени от тях.

Една, две, три… Дванайсет пъстри като дъгата верени са готови да понесат огнената му колесница.

Шар са страстни, шар са горди.

Те са сестри, а не роби на бога на огъня. Той се усмихва и им сочи с жезъла си надолу, под пламъците на Третата порта.

Война.

… Разказът за раждането на Господаря на вълците, съставен от юдите и записан в „Летопис на войните за Втората порта“, е суров и хладен.

Било привечер.

Две уморени жени и дванайсет огромни кучета се явили при хълма на Втората порта. Високо горе се въздигал храм, съграден от гладки бели камъни. С ниски стени и без покрив, с врати в четирите посоки на света, каквито са всички древни храмове на Сен, и олтар от бял мрамор. Олтар с издълбани улеи за кръв – жертвено капище.

Двете жени и кучетата носели увито в бял покров тяло. До олтара ги чакала бяла вълчица. Изящна и грациозна, тя дори не трепнала, когато жените осквернили с човешките си нозе святото вълче капище. Чак когато положили обезобразеното тяло върху олтара и го отвили, вълчицата се изправила в образа на жена. Млада жена с дълга до петите сребристо-бяла коса и едри гърди, натежали от мляко.

Тя дълго гледала трупа, сякаш да види мъжа през жалките му останки.

– Купчина плът – прошепнала накрая. – Нима има нещо останало от онова, за което сте го обикнали и избрали?

– Животът и смъртта са като двете лица на една монета – студено отговорила жената, белязана с бели по рождение коси. – Може да се сменят и въртят до безкрай, монетата си е все същата.

Светата майка на вълците се дръпнала от олтара и се извърнала към нея:

– Да! Навярно ти знаеш всичко и за живота, и за смъртта. Предаде и мен, предаде и Княза. Повече не можеш да служиш на Сен.

– Вече си спомних коя съм била и не мога да служа на никого. Аз съм по-стара от тебе, по-стара от Княза, по-стара от този хълм и от луната, дето изгрява, защото аз ви родих първо, а после вие родихте мене.

Вълчицата кимнала скръбно и я проклела, както Князът на Сен ù заръчал:

– Ти беше древна и велика богиня, но пожела да идеш сред хората, за да им дадеш надежда и утеха. Ти стана белокоса жрица на Сен и прогледна в бъдното и служи на човеците много прераждания. Оттук насетне ще бъдеш нито богиня, нито жрица с бели коси. Твоите дъщери сред хората ще плащат за дарбите си. За надеждата – с болка, за утехата – с недъг. Така е справедливо. Това ми заръча твоят син. Само магията на древните клетви никой не може да ти отнеме. Новият пазител ще ти даде клетва, както някога ти се закле верени.

Прокълнатата жрица коленичила пред олтара.

Светата майка на вълците се осмелила да извърне очи към другата жена.

– С тебе никога не сме били близки – заговорила бавно Вълчицата – но сега ще се свържем чрез този мъж. Той ще стане моя плът, и моя кръв, и моя душа. Аз ще бъда за него и майка, и сестра, и наставник.

– Знам – отвърнала тихо Царицата. – Той е от мене избран да бъде на вълците господар. Скоро аз ще си ида, но ти запомни, че на този мъж ще се крепи мирът между Сен и Алам.

– Разбрах и ще го запомня. Виждам в утробата ти и мрак, и надежда, и огън. Страх ме е. Удивлявам се. Радвам се.

Когато луната огряла с пълното си лице над земята човешка, Светата майка на вълците издоила млякото си. Помазала челото на мъжа, покапала в устата му, поръсила раните му. Вълците стоели, почетно наредени, и протяжно виели, а над главата му кръжали стражите.

Първият страж положил до тялото древния меч на пазителите на Портите. Вторият го дарил с ахатов пръстен и ахатов пояс.

Скоро покойният мъж се събудил вълк. Светата майка на вълците и глутницата го подхванали и повели през Втората порта, по пътя на посвещението му. Призори щял да се роди нов пазител, Господаря на вълците, и да положи клетва пред Великата богиня на земята…

Удиви го това, че смъртта идва с болка…

Смъртта не дойде. Само го доближи и после си тръгна, но болката ù остана.

Болката го крепеше над пропастта като тънко, но здраво въже. Беше раздираща. Всяка частичка от тялото му се гърчеше в болка, а съществото му се бе свило някъде дълбоко и трепереше от ужас. Той се надигна, притисна колене до пламтящото си чело и нададе вой на нетърпима болка.

Около него бе студен и жесток мрак. Мракът също болеше. А от мрака не можеше да избяга, нито да го отпъди, колкото и да се мъчеше и да размахваше ръце. Високо горе нещо сияеше пронизващо. Сиянието бе много далече и много близо. Докосваше го, галеше го, прегръщаше го, притискаше нараненото му лице към топлите си гърди. Той се вкопчи в сиянието и заскимтя.

Болчице. Мамо.

Те дълго стояха под храма на Сен, държаха се за ръце и гледаха омагьосано след лунната пътека, по която се изкачиха Вълчицата и новороденото ù дете.

– Красиво е – промълви Елена. – Лошо ли е, че ми се струва красиво?

Катерина се усмихна загадъчно:

– Същото каза и на сватбата ни. На тази лунна пътека, под сиянието на звездите, еднорозите ни ожениха. Помня.

– Разкажи ми.

– Трудно ще ти разкажа с думи за нещо, случило се, преди човешкият език да бъде измислен. А езика, на който говорехме тогава, ти си забравила.

– Моля те.

– Добре, нека опитам. Бях разперила криле и летях плавно. По крилете ми се виеха змии и рисуваха картини и руни. Девет стражи с лъскави тела и кехлибарена кръв кръжаха под мен и придържаха опашката ми. Зад мене тържествено крачеха деветте болки, нарамили деветте си коси, с черни качулки и алени очи. Пееха деветте ноти на бездната. Първата болка, Чумата, пееше най-ниската нота и цялата планина тътнеше, деветата болка, Холерата, пищеше с най-високата нота, от писъка ù звездите капеха…

Усещаше, че е напълно гол.

Сиянието притискаше лицето му към гърдите си и го водеше нанякъде. Той не искаше да върви. Болеше го да ходи. Но не можеше и да спре, защото само допирът до майчините гърди му носеше облекчение.

Понякога не издържаше и падаше. Тогава усещаше, че няколко кучета го захапват и влачат. Зъбите им се впиваха дълбоко в и без друго болезнената му плът. Виеше до изнемога, после незнайно откъде намираше сили да се изправи и да се вкопчи в топлината и утехата на сияйната жена, която го водеше.

Животът се връщаше в тялото му с всяка крачка. А с него и болката се усилваше. Не можеше да я изтърпи повече, и падаше. Дузина челюсти се впиваха в крайниците му, разкъсваха го жив, не можеше да го понесе, и се напрягаше да се изправи…

– На главата си бях положила черната корона на Алам… Тогава все още можех да я нося и тук, защото в планината нямаше смъртни. Планината тогава още издигаше към небето сковани от лед върхове. Над нас летеше в огнена колесница, теглена от дванайсет шар-верени, твоят първороден син, Царят на Огъня. А пред нас малкият ти син, Князът на Надеждата, тичаше и тъчеше пътека от мека светлина. Ти стоеше между крилете ми и ме прегръщаше. Блестеше цялата…

– Как изглеждах?

– Изтъкана от най-скъпоценната земна тъкан. Косите ти бяха от златни и медни нишки, лицето от мрамор, очите от изумруди, рубинени устни и седефени зъби. Ако днес съм красива, то е защото съм взела от теб, от твоята хубост, мила…

– Кажи ми… мъж ли бях или жена?

– И двете. Или което от двете поискаш. Ти бе първото божество на хората. Наричаха те Велика богиня на земята, но ти беше божество на живота, можеше и да оплождаш, и да раждаш. Ти бе събрала цялата същност човешка.

– Значи имах…

Катерина се смя дълго, преди да потвърди:

– Да, мила. Ти имаше сребърен фалос между здравите си железни нозе. Чак по-късно, когато реши да идеш при хората, ти избра да си винаги жена. Мисля, че го направи заради мен.

– Щастливи ли бяхме?

– Много. Обичах те много.

– А сега?

Идваше в съзнание.

И съзнанието му бе болка. Вече почти не падаше. Крачеше много бавно, но уверено. Жената със сребърни коси го беше прегърнала през кръста и го крепеше. Беше му прошепнала, че го води при княза, комуто трябва да се посвети. Наистина вървяха към някакъв трон.

Покрай пътя им се бяха наредили ужасяващи женски създания с една или две глави, с яркочервена кожа и змийски камшици. Оглеждаше ги с очи, премрежени от тъпа, безумна болка. И те всичките също гледаха към него, с израз на безкрайно отвращение. В ярко жълтите им зеници четеше желание да го смачкат като противна буболечка. Но не смееха да го доближат, навярно защото глутницата огромни кучета вървяха около тях.

Когато приближиха и Князът се изправи върху трона си, той видя, че това е всъщност дете. Дете с тъничко крехко тяло и огромна, несъразмерна, червена глава. Дори не си беше представял толкова зловещо създание.

– Не плачи, мила моя. Ти ме напусна преди много години.

Елена ядосано изтри сълзите в ръкава си. Катерина я милваше по ръката.

– Заради тебе останах на този свят, заради него ще си ида. Животът винаги има свършек, мила. Дори ние, безсмъртните, не можем да останем в живота завинаги.

– Не плача за това. А защото не помня любовта ни с тебе.

– Небето помни. Нима друго има значение?

– Права си. Няма.

– Детето, което ще родя… То е толкова твое, колкото и негово. Аз съм верени, мила, аз не мога да раждам хора. Някога приех част от тебе. Детето ми ще е дете от теб и от него.

Притисна ръката, която галеше, към корема си, а Елена затвори клепачи. Беше ù нужна цялата сила, за да понесе видението.

– Ще го пазиш, нали?

– Да.

– Ще мога ли да го виждам?

Елена не отговори.

Нощта напредваше към утрото и ставаше студено. Катерина леко трепереше. Ръцете им се сплитаха все по-здраво…

Коленичи.

Прекрасната жена, която го беше довела, остана права до него, с ръка на тила му. Князът напусна трона си и приближи. Огромната глава бе точно срещу неговата, очите им се срещнаха. От зениците на уродливото създание струеше мъртвешки бял студ. Болеше го от този поглед.

„Подчини ми се“, казваха сияещите бели зеници и се приближаваха още.

Той не искаше да се подчини. Очите го омагьосваха да гледа право в тях, по-навътре, по-дълбоко. Противеше се с всички сили. Главата му пламна, кипеше целият, искаше да крещи. Белите очи сякаш копаеха проход към душата му.

Искаха да я изпият.

Ръцете им бяха нежни и търсещи.

Елена докосваше финото ù лице, меките медни коси, изящните устни, внимателно сякаш се опитваше да открие и опознае себе си. Катерина мълчеше и се усмихваше. Гледаше замечтано през нея, отвъд, към спомени, трупани хилядолетия.

Ръцете им ставаха ласкави и настойчиви.

Елена галеше шията и раменете ù, бавно свличайки дрехите. Дланите ù проследиха пулсиращата черна подутина, която се надигаше между гърдите и по корема на Катерина, улавяха туптенето и попиваха влагата.

Катерина се смееше радостно. Устните им се сляха.

Под хладното було на нощта двете се любиха върху мократа трева, а славеите не пяха, земята не ги люля и вятърът не полъхваше, защото целият свят бе стаил дъх пред древното тайнство…

– Той е мой – рече Князът, когато мъжът рухна.

Голото тяло се беше свлякло на сребристия пясък и конвулсивно потръпваше. Сияйната жена се наведе и за кой ли път му помогна да се изправи. Отново го поведе и този път всички се отдръпваха и бягаха от пътя им. Той вървеше слепешком, обронил глава, останал без сили да се бори с болката. Само глутницата ги следваше.

Наоколо ставаше по-тъмно, по-усойно, въздухът лепнеше от влага. Дори сиянието на косите ù помръкваше. Когато спряха и той открехна очи, различи пред себе си стотици, не, хиляди бесни очи, море от зловонен дъх и жадни за кръв челюсти.

Кучета. Вълци.

Обърна се към жената, но нея я нямаше. Вместо жена, зад рамото му стоеше вълчица. Със снежнобяла сияеща козина, изящна и неземно красива.

Вълчицата нададе кратък вой и той разбра повелята му:

„Яжте!“

Светата майка първа отхапа от плътта му.

Истина, истина ви казвам! Той бе убит, но възкръсна на седмия ден!

И слезе от планината, и отиде при своите. И рече им: радвайте се! А те се приближиха и му се поклониха.

Той бе могъщ във величието си и велик в мощта си. Всички се бояха от него, затова го хулеха и нарекоха прокълнат, и отрекоха се от него, а него отлъчиха от себе си, и го анатемосаха.

Той бе извървял пътя Господен и те не му го простиха. Той покани в земите си отхвърлените, онеправданите, грешните. И ги прие за свои братя, и им даде дом и закрила, и пусна ги в Царството си. А доброто на тоя свят не се прощава, ами се клевети и се хвърля името му в прахта. Затова и написах тая добра вест, за да кажа истината.

Аз зная истината най-добре, защото му бях изповедник и епископ на неговото княжество. Наричат ме Йоан. Сам си избрах името на Кръстителя, когато отрязаха косата ми в Атон, запазих си го и после, когато ме жигосаха и прокудиха. И аз като Кръстителя търсех онзи, който да е достоен да му завържа сандалите. Намерих го и му се обрекох, той бе моят господ, Господаря на вълците…

Ръкописът с добрата вест на еретика Йоан така и не е завършен. Много истина има в него, но и истината е многолика.

Куцалан

В древния фолклорен епос Куцалан се нарича предводителят на вълчата глутница. Той е куц, стар и изпълнява ролята на вълчи пастир. Сочен е като най-страшен и най-кръвожаден от глутницата. Според отделни примитивни вярвания слънчевото затъмнение се дължи на Куцалан, който може да спре или да погълне Слънцето.

Някои специалисти по история на войните за Трите порти обаче свързват мита за Куцалан, главно в частта, в която той поглъща Слънцето, с ярката и същевременно загадъчна фигура на Момчил, владетеля на планината (вж. Господаря на вълците). Изказват предположението, че със Слънцето се идентифицира реалният образ на божество от света отвъд Третата порта, а легендата за Куцалан е спомен за битка на Господаря на вълците с Бога на огъня.

Преданието гласи, че Третата порта се овладява в единоборство.

Огненият бог насочва шар-верени, които теглят колесницата му, към пламъка на Третата порта. Но преди да успее да я премине и да поведе войските си към човешката земя, някой прекрачва огньовете.

Невъзможно е. Мълниите на портата биха убили всеки човек.

Пришълецът обаче не е човек, а огромен вълк със сребриста козина. Язди снежнобял еднорог с бистросини очи и сребърни копита. Носи черен пръстен на пръста си и черен пояс над слабините.

Онова, което най-силно удивлява господаря на огъня, е мечът, който върколака държи. Меч от чист диамант. Мечът, който в зората на времето майка му бе изтръгнала от сърцето на земята. Същият, с който бе победила и прогонила първородния си син далече от земята на хората, отвъд Третата порта.

Ярост изкривява прекрасното лице на великия. А върколакът вдига омразния меч и с него чертае в нажежения въздух. Чертае знака на Юи. Предизвиква го на двубой за Третата порта.

Великият възпира шар-верени и слиза от колесницата. Не крие презрението си към натрапника, но не може да не приеме двубоя. Законът на Портите е по-древен дори и от него. Върколакът гали гривата на еднорога и също слиза от гърба му. Според закона в битката трябва да влязат един срещу един.

Двамата пристъпват заедно в третия кръг и огньовете лумват. В друг случай великият би изпратил в кръга на двубоя някой от робите си, но сега няма време. Трябва просто да вдигне жезъла и да изпепели нищожеството.

Това и прави.

Пламъците обгръщат върколака и го превръщат в горяща факла. Няколко секунди той вие, но не пада, нито изгаря. Безсмъртен? Великият не познава това божество. Яростта му нараства, защото разбира, че ще трябва да се бие.

Когато пламъците угасват, натрапникът стисва меча си и замахва бавно, но с удивителна сила. Жезълът посреща удара сигурно. И го отбива трудно. Гневът на великия е все по-горещ. Нима този демон му е равностоен?

Размахва жезъла с величав яд. Вълкът е бърз и посреща ударите. Добър и опитен боец. От това няма смисъл. С ловко и точно движение великият успява да избие меча от ръцете му и да го изхвърли извън кръга. Губи и жезъла си, но така е по-добре. Двубоят не бива да се протака.

Двамата впиват пръсти в раменете си и заорават нозе в жарта.

В погледа на великия пламти същински ад. Върколакът е раззинал челюсти. Ако срещне погледа на вълка, господарят на огъня ще прогори черепа му. Два реда остри олигавени зъби се стремят към гърлото на великия.

Мълчаливата им борба трае дълго. За великия тя е безумие. Никой човек или бог не може да му е равен по сила. Освен ако…

– Нося ти много здраве от майка ти – ръмжи вълкът. – Преди час ù дадох клетва. Аз съм сега Пазител на портите.

Изумлението и яростта заслепяват великия и той губи равновесие. Вълкът го събаря и притиска лицето му към въглените. Както повелява законът, стъпва с левия си крак върху главата на победения.

Новият пазител е глупак. Трябваше първо да свали короната от челото на врага си. Лъчите ù се забиват в крака му и прогарят глезена чак до костта. Върколакът надава последен, болезнен и триумфиращ вой. После куцайки напуска кръга.

В това утро слънцето не изгря.

Хората сме наивни.

Това е учтивата дума за глупави.

Живеем в безкраен и удивителен свят, но вместо да му се радваме, прекарваме отредените ни дни в опити да го опознаем, което е невъзможно, да го разберем, което е непосилно, и да го осъдим, което е ненужно и жалко.

Чудесата в света се случват бавно и постепенно, понякога им трябват хилядолетия, затова в краткото си живуркане няма как да ги забележим. А в редките случаи, когато светът се преобразява пред очите ни, толкова слепи сме за промяната, така вцепенени от собствения си ограничен ум, че можем да твърдим, разпалено и убедено, как нищо ново под слънцето няма, как новото е добре забравено старо и как светът е все същият, какъвто Бог го е създал.

Гледаме на света около нас от висотата на личната си нищожност и той ни се вижда малък, а ние – големи и важни. Докато светът е гостоприемен и тих, докато животът ни в него е спокоен и сит, вярваме, че е наша заслугата, че сме го покорили и притежаваме, че сме неговият венец или туптящо сърце, че дължим благодарност само на себе си, богочовеците.

Когато светът стане студен и мрачен, когато небето се раздира или земята се разцепи, когато ни поглъщат войни, епидемии и катастрофи, тогава не сме ние господарите на света. Някой друг е виновен, някой е гневен и ни изпраща казън, някой изпитва вярата ни или изкупва греховете ни, някой твори и руши заради нас, дава ни знак и иска да ни говори, на нас, безценните, важни човечета.

Дори за миг не допускаме, че онзи, по чиято воля или вина светът е такъв, какъвто е, или пък се променя, би могло да не ни забелязва и никак да не се тревожи, че съществуваме, обитаваме, опознаваме и му подражаваме. Или по-лошо – че може да крачи сред нас, изпълнен с унизителната готовност да ни помогне или услужи, да ни защити и даже да ни обича. Можем да го повярваме, да. Но няма да го приемем за истина.

В нашите мисли ние съдим за боговете по себе си. Лошите богове са мерило за човешкото зло. Добрите – за това колко добри искаме да бъдем. В никое човешко общество не почитат бог, който просто да не се занимава с хората. Никъде никога не допускат, че може да не помнят, да не познават или да не виждат никога боговете, от които истински зависи светът им.

Личността на всеки Пазител на Портите е уникална. Смяната на един пазител с друг може коренно да преобрази земята. От неговите действия или решения зависят движението между световете, видът и броят на обитателите им, структурата на обществата в тях, т.е. цялостният им облик. Може дори да се твърди, че типът цивилизация в голяма степен съответства на личния му емоционален и духовен свят. Периодът на смяната е особено рисков и често придружен с катаклизми – войни, епидемии, природни бедствия и климатични катастрофи. Всяка промяна на статуквото крие риск от унищожаване на човешкия вид.

Мистичната и мрачна епоха на доиндустриалните общества с тяхната строго йерархична и/или кастова структура, догматично мислене и войнстващ фанатизъм съответства на злокобната и човеконенавистна Царица на Алам. Ерата на рационализма и техническия развой на човешката цивилизация, дръзкото мислене и появата на видова, расова и верска толерантност свързваме с дейната и прагматична натура на Господаря на вълците. Как и защо е настъпила смяната на Пазителя, до момента не е изяснено. Знаем само, че събитието се е състояло някъде около средата на ХІV век.

Според основата и характера на предположенията си учените се разделят на няколко течения:

Деистите допускат намесата на свръхчовешки сили в една или друга степен. Известна е крайната неприязън към Царицата на Алам от страна на съществата отвъд Втората порта – юдите и човеко-вълците; има данни и за враждата ù с Конниците. Привържениците на теорията се позовават на факта, че тези създания са подчертано дистанцирани от света и проблемите на хората през времето на нейното стражество, а получават значително преимущество във влиянието си след замяната ù с Господаря на вълците. Говори се за заговор и умело планиран преврат, ръководен от свещената Вълчица и осъществен с пряката военна намеса на Черния, Червения и Златния конник. (Участието на Белия конник е силно оспорвано поради традиционната несъвместимост на интересите му с тези на вълците, вж. Христозов, К., „Земните страсти на небесните воини“, В.Т., 2088.)

Субективистите предполагат личен конфликт и надмощие на Господаря на вълците над Царицата в своеобразен турнир. В идеите им е допуснато съществуването на повече от един, дори няколко потенциални претенденти за мястото на Пазителя и огромната власт, която той придобива по време на стражеството си. По мнението им до „короната и меча“ на Царицата са се домогвали освен Господаря на вълците още няколко ярки личности от епохата, между които Магда, Хрельо Шестокрилия и Белязания. Битката между тях за позицията Пазител на Трите порти условно е наричана „малката война за Портите“. Налице са редица податки както за съперничество, така и за сложни, противоречиви, дори подмолни взаимоотношения между споменатите по-горе личности. Но дали е имало „малка война“ за мястото на пазителя, все още не е установено.

Т. нар. реформисти обвързват смяната на Пазителя с обусловена от напредъка на човешката цивилизация необходимост. Според тях връзката между личността на Пазителя и облика на световете е двупосочна – както смяната на един пазител с друг води до серия обективни промени, така и еволюцията на обществото и мисленето може да изиска подмяна на субекта Пазител. Сходни са и твърденията на циклистите, които лансират идеята за строг цикъл в развоя на световете и налаганата от него естествена подмяна на пазителите през точно определен период от време.

Каквито и субекти да са замесени и при каквито и обстоятелства да настъпва смяната, учените са единодушни, че по силата на правомощията си Пазителят на Трите порти е в голяма степен творец на заобикалящия ни свят. Смело може да се твърди, че както модерния свят, така и обществото, което познаваме, дължим на условията, предоставени от най-новия Пазител, изместил Господаря на вълците в първата половина на ХХ век.

Ето колко глупави и егоцентрични можем да бъдем…

– Какво ми сторихте, Катерино…

– Сватба.

Катерина плачеше и шепнеше по-скоро на себе си. Знаеше, че дори да я чуе, мъжът няма да я разбере. Твърде бавно и трудно животът се връщаше в умъртвената му плът.

Елена ги крепеше и двамата. На дясното ù рамо беше увиснал Момчил, бе трескав, куцаше, раните му още гнояха. В лявата ù ръка се бе вкопчила Катерина. Едва креташе, сякаш бременността внезапно ù бе дотежала.

Вълците ги следваха тайно, от разстояние. Елена им бе забранила да ги доближават. При вида на глутницата Момчил изпадаше в умопомрачение, започваше да се мята и да крещи. Каменният град им изглеждаше далече, като накрай света.

Вървяха сякаш през пустош. Пътищата бяха безлюдни, лозята – запуснати и диви, ехото не носеше радостен звън на хлопки откъм пасищата, горите не тътнеха от удари на брадва. Девойката знаеше чии стъпки следват още преди да стигнат първото село.

Изглеждаше изоставено, но не беше. В дворовете се валяше покъщнина, по плетовете съхнеха черги, от залостените обори се разнасяше гладно блеене и мучене, зад оградите дебнеха побеснели настръхнали кучета. Усещането за сън изчезваше и кошмарът добиваше смисъл в мига, в който човек разпознаеше фината смрад, която витаеше във въздуха – острата, отчетлива миризма на непогребани хора.

Нямаше как да заобиколят селото. Елена стисна зъби и закрачи по-бързо с надеждата, че Момчил няма да се събуди от обичайното си трескаво бълнуване, но надеждата ù беше напразна. Момчил знаеше това село, както и всичките села в планината си. Още докато подминаваха първите къщи, той вдигна глава, погледът му се проясни, на лицето му пропълзя плаха усмивка.

– Къде са? – попита след малко, защото подминаваха портите, а никой не излизаше да го срещне с радостен вик.

– Няма никой тука, Момчиле.

– Къде са! – повтори и се отскубна от прегръдката ù, с олюляване закуцука през най-близкия двор. Елена не събра сили да го последва.

Вратата на ниската, измазана с глина къщичка беше открехната и се отвори с пронизително враждебно скърцане. Той се присви на две и прекрачи прага с възторжения коледарски възглас на винаги желан гост. Елена стоеше примряла и го чакаше, а буйните удари на сърцето ù отмерваха дългите мигове.

Воят му бе кратък, прекършен, прекалено болезнен, за да е продължителен. Момчил изскочи от къщичката, с няколко скока я подмина и връхлетя в следващия двор. После в следващия. Вече не виеше – в зловещата тишина се чуваше само тежкото му хрипливо дишане.

Катерина се бе свлякла в прахта и беше заровила лице в полите си, изглеждаше съвсем неподвижна, явно нямаше сили да плаче повече. Елена стоеше с отпуснати рамене и примирено чакаше удара.

– Какво… е вилняло тука… Катерино?

За пръв път от много дни жарките очи на Момчил бяха станали пак разумни. Не бяха онези диви очи на звяр, болката в тях бе тиха и осъзната, човешка.

– Черната…

Той продължаваше да я гледа питащо, не беше чул, нито разбрал казаното. Катерина издаваше тихи стонове на болно кутре, едва ли беше способна да говори повече, затова Елена облиза устни и се прежали:

– Черната чума, Момчиле, възлезе от Бездната, докато портите бяха отворени. Сега върви по земята и сее смърт дето мине. Не можем нищичко да ù сторим, нито да я спрем, нито да я върнем там, откъдето е дошла.

Млъкна, защото погледът му бе заблестял с пронизващата сила на нажежено желязо. „Пак заради мене, значи“ – казваха очите му. Гласът му обаче, макар и пресипнал, беше студен и властен:

– Няма да си тръгнем… докато не погребем всички!

Дни наред двамата заедно копаха гробове и заравяха останките. Болестта бе обезобразявала телата още приживе с черни гноящи рани. А юлската жега и глутниците подивели селски кучета бяха направили така, че често не личеше дори кого или какво погребват. От ужас и отвращение не се хранеха. Момчил копаеше мълчаливо и настървено, като че беше възкръснал от мъртвите с едничката цел да погребе людете си. Заравяше надълбоко, без кръст и без молитва, дори затъпкваше кощунствено пръстта. Сякаш нарочно правеше всичко, за да поеме греха за тази смърт върху себе си.

Катерина се топеше пред очите им. Животът си отиваше от нея зловещо бързо, от деня, в който бе станала смъртна, вековете, прекарани на човешката земя, се бяха стоварили върху нея със смазваща тежест. Вонята я караше да се дави и да дере гърло в невъзможни опити да повръща почти непрекъснато, докато припадне от изтощение. Вместо да наедрява от бременността си, тя видимо се смаляваше. Отдавна беше престанала да яде и да пие, а понякога изглеждаше така, като че бе спряла да диша. И мълчеше. Беше по-няма и от гробовете…

Погребаха купчините трупове и без да си кажат и дума, продължиха. И в следващото селце думите бяха излишни – лаят на побеснелите кучета отдалече им извести, че е нямало оцелели нито да опеят, нито да оплакват. Вървяха от село на село и погребваха, а колко дни и нощи изминаха, никой не преброи.

Понякога срещаха мародери. Тогава Момчил, който преди за кражба бесеше, кротко присядаше на сянка и безучастно изчакваше да отведат добитъка и да изнесат ценната покъщнина. Глутницата, настръхнала и озъбена, го пазеше от разбойниците. Дали някой по пътя беше познал княза си, така и не се разбра.

До Каменния град се добраха в един късен следобед. Невъзможно беше да влязат тихо и незабелязано в крепостта, затова Момчил се спря при портата край реката, подпря се на онова, което беше останало от меча му след стотиците изкопани гробове, и зачака. Новината, че се е върнал, премина през града като летен пожар.

Наизлизаха и се спуснаха към него. Шепа мъже, начело с Райко, и много, много жени. Скупчиха се около него и го обгърнаха с тежко мълчание. В очите на мъжете, които го бяха видели посечен, се четеше див ужас. Очите на жените, чиито съпрузи и синове беше отвел, преливаха:

„Защо си сам?“

И Елена видя как Момчил се пречупи. С наведена глава и прегърбени рамене мина сред хората си. Залитащ и куцащ, прекоси целия град и се прибра в кулата си. Никого не погледна, никому не каза и дума.

– Стенимахос се отметна от нас, Момчиле.

– От нас? Че защо от нас? От мене се отмятат людете ми.

Елена го търси часове, преди да го намери в това хранилище. Дни, а може би седмици, Момчил не беше излизал на дневна светлина. Обитаваше пещерите и тунелите под града, където държаха запаси от храна, вода и вино. Тежкото мелнишко вино – то му трябваше. А светлина не му беше нужна, звярът вижда по-добре в тъмното.

– Не бива да оставяш крепостите да се бунтуват. Райко вече събира конница.

– Нека се бунтуват. Все ми е тая.

Елена колебливо приближи до него и вдигна светлинката. Ако не беше го чула да говори, щеше да ù е трудно да го познае. Лицето и брадата му бяха покрити с дебел слой мръсотия, косите му се стелеха на валма по грапавата стена на пещерата. Не беше седнал, както тя си мислеше, а клечеше в ъгъла като дебнещо животно. Пламъкът се отрази в огромните му черни очи и ги накара да загорят с адски огън.

– Те се бунтуват, защото не вярват, че си жив и си се завърнал. Ако идеш при тях, ще те припознаят.

– Дали?

С един скок се озова пред нея и почти допря нос в челото ù. Не само очите му пламтяха, гореше целият и трепереше в някаква дива треска на напрежение, като приклещен хищник. Излъчваше неописуема смрад на вино и нечистотии. Горната му устна потръпваше и се опъваше, оголвайки зъбите му.

– Има ли какво да познаят в мене, Елено? Кой съм аз сега?

– Ти си Пазителят на Трите порти и господарят на планината.

– Не те питах какъв съм! А кой съм!

Обърна ù гръб и пак с вълчи скок се озова до скритата в сенките на пещерата пирамида от бурета. Елена не го виждаше, но по шума и движенията разбра, че вдига едно буре и го излива направо в гърлото си. Пи дълго, давеше се и се оригваше звучно, а когато засити жаждата си, просна се по гръб върху скалния под. Сякаш беше забравил за нея.

Стиснала зъби да преглътне отвращението си, Елена се наведе над него и го сграбчи за косите. Момчил едва повдигна клепачи, но тя долови как тялото му отново затрепери от животинския бяс.

– Ще ти кажа кой си. Ако имаш куража да чуеш. Ти си баща на шестнайсет деца. Ти си войводата тук. Ти си ми брат и аз няма да те оставя в тая дупка, ако ще да те влача за косите!

Лицето му се отпусна и се изглади, треската му изчезна.

– Тоя умря – прошепна. – Погина при Перитор.

Елена коленичи върху студената скала и взе главата му в скута си. Задържа хладните си длани върху пламтящото му чело, погали бавно раменете и гърдите му, сякаш се мъчеше с ръце да задържи тежкото му, учестено дишане.

– Жив си, Момчиле. А планината е твоя завинаги. Само твоя, нали така искаше? Ще живееш за нея и в нея… вечно.

По устните му заигра оная особена тъжна полуусмивка.

– Жив, казваш.

Изпъна шията си, да отметне глава, и нададе протяжен рев. После още един, по-нисък и по-дрезгав. Отблъсна ръцете ù и се надигна, зарови пръсти в сплъстената си коса, отметна я назад, издиша със стон. Изправи се рязко, скръсти ръце на гърдите си и измуча грозно. Прочисти гърло, заиздава бързи, нестройни писъци. Разтръска глава, притисна юмруци към брадата си и изрева пак…

Момчил се опитваше да запее.

– Виждаш ли? – каза накрая. – Не мога вече. А по-умрял от това, кажи му здраве!

В тишината течението довя ехо от далечния ромон на капеща вода и жалното хлипане на прилепи…

– Защо ме даде на вълците, Еленко?

Елена вдиша конвулсивно, защото долови, че той плаче. Беше ужасяващо да го види толкова слаб, отчаян, непознат и безкрайно близък.

– Защото те обичах.

Плачът му се прекърши и избуя в кикот.

– И ти ли? И ти ли дойде за обич да ми говориш? Обичта дава, не взема! А вие всичко ми взехте, Елено, всичко! Людете бягат от мене, като от нечестив и прокажен! Децата ми се боят от мене! Жената, дето обичах безкрайно… едничката, дето съм имал… умира!

Ехото кънтеше и разтърсваше подземията. Елена несъзнателно заотстъпва назад, но Момчил не ù позволи да се измъкне. Настигна я и препречи пътя ù. Продължи с глух и студен шепот, от който я побиха тръпки:

– Душата ми взехте! Майната ù! Защо на честта ми посегнахте? Честно погинах. В боя, както трябва достойният мъж да умре. Не искам вечен живот! Честта си искам, чуваш ли, проклета да си? Проклети да сте и двете, и обичта ви проклета…

Лунните отблясъци, които нахлуват през прозорчетата от цветно стъкло, ми изглеждат смътни и нереални. Втресе ме от тях, затова спуснах декоративните щори. Навън пак има буря и покрайнините на града отново са без електричество. Ръцете ми са се вкочанили и на слабата светлина на свещите трудно чета. Ще трябва пак да се завия и да лъжа глада с вино.

Запасите ми от свещи са на привършване, не бива да ги разхищавам така. Не използвам услугите на доставчици от години. Електрогенератор не успях да си монтирам, въпреки че упорито опитвах. Не знам къде е причината – в полулегално закупените чаркове или в моята чудовищна техническа неграмотност. На трафикантите на батерии никога не събрах кураж да се обадя.

Да допусна непознат в къщата си, при всичките книги, които притежавам, е равносилно на самоубийство. Някои хора биха убили дори само за две-три книги, а моята къща е натъпкана с тонове скъпоценна целулоза. И не толкова за моя живот ми пука, разбира се. Да претопят книгите ми – ето това не мога да позволя. Предпочитам да мръзна и да гладувам.

Повечето книги са стари и изключително редки и съдържанието им не е прехвърлено на електронен носител. Имам дори ръчно подвързани ръкописи, единични екземпляри на възраст от по няколко века, за чието съществуване в библиотечните бази данни няма и спомен. Като тези мемоари на монахиня Елисавета, например:

… И се пръсна по вятъра мълвата за тежката болест на княза, разяла плътта му с гнойни язви, а душата му с лудост. Заговори се, че не той самият се е завърнал, а демон е възлязъл от преизподнята, престорен на него, и черно проклятие е донесъл в земята му.

През онази година чумата покоси мнозина и голяма бе мъката, и велик страх обзе людете. И рекоха те – Момчил е виновен.

Заради войната и чумата неприбрани останаха нивите, стадата – напъдени, и подивяха лозята, та настана недоимък и глад. И пак рекоха – виновен е князът, онзи, който се върна, и нито го знаем какъв е. Люде крадливи и душевадци завардиха пътищата, и за тях него виняха.

Други пък, като гледаха слабостта и разрухата, протегнаха хищни ръце към Меропа и поведоха войски срещу планината. Размирни и бунтовни бяха крепостите, та нямаше кой да ги спре. Разчу се, че земята на Момчил се напълнила с нечестиви създания. Мирските господари се отрекоха от съюза си с него, а Божиите пастири го отлъчиха от Светата църква и го анатемосаха. Да се вдигнат против Момчил, бе станало дълг за всички христолюбиви люде.

Момчил стоеше затворен в кулата си и много дни и нощи не излезе оттам. Бе силно променен, бягаше от людете, странеше и от децата си, почти не говореше, рядко се хранеше, твърде пиеше. Никого не допускаше при себе си, затова и дълго не узна що става в земята му.

А когато научи, гневът му бе тъй страшен, щото да се сбъдне хорската мълва. Стовари се Момчиловият гняв над враговете му, по-черен и от чума, и от проклятие…

– Имаш син, Момчиле.

– Отцеубиецът Стефан е превзел Мелник и е тръгнал към Цепина.

Отново беше нахлула в покоите му и го беше заварила да се готви за битка. Косата му бе чиста и сплетена, брадата – подстригана късо, ризата – снежнобяла, от тънко платно, мечът му – бляскав. Спретнат и по-хубав от всякога, с хладна осанка и уверени движения, но имаше нещо сбъркано и нередно, а Елена не можеше да открие какво.

– Имаш син. А също и дъщеря. Жена ти роди близнаци.

– Аетос се бунтува, а също и Перистица, и Кричим, и Беден, и Косник… Чудя се дали Александър има пръст в тая работа.

– Няма ли да ги видиш?

– Не.

В предутринния здрач свещите хвърляха криви, размити сенки. Усмивката му бе също крива и трепкаща. На Елена ù се прииска да избяга.

– Тя си отива, Момчиле…

– Знам!

Най-после я беше погледнал и Елена разбра – очите му! Бяха мъртви. Но не с оная тиха, оцъклена смърт на покойния праведник, а с жарко, дълбоко, опустошително зло. В тях нямаше любов, нито милост, нито радост, нито тъга. Всичко човешко в тях бе умряло…

– Ти ще водиш стрелците, Елено, както ти обещах. Приготвяй се!

– Не можем да тръгнем и двамата, някой трябва да се погрижи за…

Тежката му длан се стовари под рамото ù и стисна болезнено лявата ù ръка, докато костта изпука:

– Не те питам нито дали можеш, нито дали искаш. Сбирам вълците. Трябваш ми. Давам ти време, да се сбогуваш.

Едва когато излезе, Елена си даде сметка, че нищо ново не му беше казала. Спалнята на Катерина бе точно до неговата. Момчил беше чул и суматохата, и виковете, и първия плач на децата си. Чуваше и подранилото скръбно напяване на жените, дето бяха бабували преди, а сега се готвеха да оплакват…

Катерина лежеше неподвижно, дори дишането ù едва се долавяше. Изглеждаше още по-мъничка и по-крехка, неестествено бледа и студена от загубата на кръв, като кукла от бяла глина. Постелята ù беше подгизнала, косите ù бяха мокри от пот и сълзи, само устните ù – изпръхнали и подпухнали от хапане. Миглите ù леко потрепваха, беше в съзнание.

– Къде е? – попита, щом усети, че Елена се надвесва над нея.

– Ще дойде. Ей сега.

– Каза ли му, че е момче?

В мрака на болката и изтощението така и не беше осъзнала второто си раждане.

– Казах му. Радва се много…

Катерина се усмихна плахо, отпусна се и се унесе под приспивното пеене на оплаквачките. Жените ровеха в раклите ù и тихо обсъждаха с какво да я погребат. Толкова просто и естествено звучаха и думите, и грижите им, че тъп, парещ спазъм прониза Елена през корема.

Тя приближи до прозореца и потърси утеха в топлия утринен блясък на камъка, но днес градът ù се стори пясъчно сив и враждебен. Прозорчетата тъмнееха, а хората се бяха притаили тревожно, нямаше глъч, нито суматоха и звън на оръжия. Дванайсетте ù „кучета“ се бяха наредили по билото на отсрещния хълм и дебнеха, неподвижни и настръхнали.

В мига, в който слънцето целуна върхарите и посипа лъчи по двата хълма на Каменния град, от върха на кулата се издигна вой – могъщият призивен вой на Господаря на вълците. Момчил събираше глутниците. Този вой бе неподвластен на времето и разстоянието и не можеше да се чуе от човешко ухо, но бившата жрица на Сен го чу в цялата му зловеща сила и страст. Гняв и закана струяха през него и вещаеха смърт и разруха за всичко, дръзнало да насочи този гняв срещу себе си.

В същия миг Катерина простена едва доловимо и издъхна. Над града падна черна сянка, невидима за човешко око, но искрицата от древното божество на живота, мъждукаща у Елена, я видя в цялата ù неземна красота и примря от обич и възхищение. Дори сянката на Царицата на Алам можеше да затъмни слънцето, а полъхът на крилете ù разтърси планината. И този ден щеше да се помни дълго, защото рухнаха крепости и мостове, а реките излязоха от вековните си легла. Не разбра никой, че най-старото и могъщо създание си беше отишло от човешката земя. Само в една студена кула няколко жени захлипаха по-силно и се прекръстиха.

Мнозина приеха земетресението за Божи знак в онова зловещо есенно утро. Защото в него из планината плъзнаха вълчи глутници с тих шеметен бяг. Нито виеха, нито нападаха, сбираха се ужасяващо тихо под стените на Каменния град и чакаха.

Момчил слезе от кулата си при глутниците и развя над озъбените муцуни знаме – черно знаме със странен сребърен знак, полукръг върху триножник. И в оня миг, посред бял ден, десетки дузини вълци се разтърсиха и се изправиха в човешки образ, а планината примря цялата, когато Господаря на вълците ги поведе.

Земетръсът бе и последен дар за Момчил на сбогуване. От него паднаха стените на старите крепости и вълко-човеците му прекосиха планината надлъж и нашир в бесен устрем, без нищо да ги забави. Не преговаряха, не отстъпваха, не вземаха пленници, само прах и пепел оставяха подире си.

От Плъвдив до морето и от Струма до Адрианопол се разпростря новата вълча земя, а границите ù бяха начертани с позора на царе и воеводи.

Както и преди, Момчил яздеше начело в битките, но без щит и без ризница, а ризата му плющеше по вятъра – снежно чиста преди боя и тъмноалена, когато с вой възвестяваше победата си.

Елена бе винаги до него. Близнаците беше взела със себе си и по време на битка ги привързваше към седлото на коня. Яздеше през сечта с развени бели коси, стиснала с две ръце меча си, а децата пищяха и надвикваха бойните рогове. Страшната белокоса ездачка с пеленачетата всяваше по-голям ужас и обръщаше повече врагове в бяг дори и от воя на вълчите дузини.

Вълчиците в глутниците ги хранеха с млякото си, но от това децата на Момчил не станаха вълчета, само растяха невиждано бързо и на месец проходиха, а на три проговориха. Дълго време баща им не искаше да ги види, нито да ги знае, нито да им даде имена, затова децата бяха безименни. В себе си Елена ги виждаше ясно и ги бе проумяла, и тръпнеше, и ги наричаше тайно Ключът и Ключарят.

Момченцето стана после скитник между световете и много песни изпя, а още повече се изпяха за него.

А момиченцето…

… бях аз.

Толкова е тихо и студено призори. Не само свещите, но и звездите гаснат, сякаш Всевишният затаява дъх, преди да издиша новата светлина на деня. Дори да съм будна призори, покоят, студът и мракът ме завладяват и ме карат да затворя очи, да стая дишането си и…

Да замълча.

Не съм поет, не умея да омагьосвам и покорявам със словото, както брат ми, не познавам изтънко и издълбоко тайните на света и човешката природа, както моите две чудовищни майки, но вярвам, че ви допадна разказът за баща ми, Господаря на вълците. И да не ви е харесало, и да не сте ми повярвали, ще преглътна и даже ще ви благодаря. Някога бардовете за песните си искаха само храна и огнище, а в самотата, на която съм се обрекла, спомените и виденията ме топлят и ме опиват, също както и виното.

Изгревът наближава и небето е тъмно пурпурно. Смятам да изляза отвън на верандата, да закопчая предпазния си колан и да посрещна зората и обичайното сутрешно торнадо.

А после ще пия кафе.

Публикации:

1. Алманах „Български фантастични ваяния 2007“ – „ЕГИ“, 2008 г.

Навье

Ивайло П. Иванов

Разказват, че когато великият кан Аспарух дошъл по тези земи, забил копието си в пръстта пред краката си и казал: „Това ще бъде свещената земя на българите“. Но той, разбира се, грешал. Тази земя никога не е била нечия. Много народи са я покорявали и са я обявявали за своя, но всички те са изчезнали, дори споменът за тях е избледнял, а земята е тук, все така прекрасна и вълшебна. И така ще бъде, докато не пресъхнат всички извори в нея. Докато слънцето не спре да я дарява със своята благодат. Само онези, които могат да проумеят магията и красотата ù, могат да наричат тази земя своя. Но такива са останали малцина. За едно обаче канът на българите е бил напълно прав. Тази земя е свещена. Независимо кой твърди, че я притежава.

Част първа: Искричка в нощта

1.

Вечно някаква дивотия ще се случи, щом и аз като хората реша малко да отдъхна. Ако не е чорбаджията ангария да му работя, ще е бирникът. Дойде ли той, по цяла седмица скитам с козите из баирите. Ако не е бирникът, ще са турци. Те като дойдат, всички се крият и всички го отнасят. Или пък айдуци… Мразя вечер да се прибирам със стадото. Само дивотии ме чакат у дома. Тате се трепе като грешен дявол от тъмно до тъмно, че и до тъмна доба. Заедно с братята ми, но пак изнемогва. Бъхти се до припадък, колко пъти съм го виждал така – лицето му мораво, диша тежко, от челото му пот на ручейчета се лее. А седнем ли да ядем, на черен хляб се радваме. Сиромашия. Не го е измислил добре Господ тоя свят. Някой ден ще Му кажа…

А оная вечер не беше нито бирникът, нито турци. Дойде някакъв, и аз не знам какъв, другоселец, на нищо не приличаше, намъкна се в двора и се насади на един пън под навеса. Ей така, без да почука даже, без никой да го е канил и без дума да обели. Даже кучето го не лавна. Изгледах го строго, ама оня не отбира от зли погледи, седи си удобно и се пощи. Викам си – на тате познат е сигур. Щом Зъбчо не го лае, значи е идвал тъдява. Даже не го огледах, имах си дърва за цепене. Камара колко мене висока, до здрач трябваше да я поотхвърля. Намествам поредния пън, замахвам с топора, обръщам с чука и удрям пак. Като зелки се цепят, сурови дъбаци. Онбашията, ако ни усети, че дървета сме секли, с кремък ще ни дере. Ама няма да е за пръв път, кравата ни отмъкна тая пролет, имаме да си земаме нашето.

Всеки чиляк може да цепи дърва. Ала като мене могат малцина. Като го прасна пъня между чворовете, най-много да повторя, за трети път няма. А оня ми ти никаквец седи до мен и по едно време вика:

– Ще се удариш по челото…

Дрънканици. Да бе пръднал, повече внимание щях да му сторя. Ама като ударих поредния чворест пън, пукна се от раз и едната половина, като се завъртя, баш в челото ме млатна. Чак искри видях. По здрачаване… Трия очи с ръкав и се мъча да не залитна. По ръкава ми – кръв.

– Марш оттука, прокобо черна! – викам му.

А оня хич и не мисли да си ходи. Смешно му е. Става и иде при мене, взема ми топора, ей така, даже не разбрах как му го дадох, и ме побутва настрана.

– Седни и почини – вика.

И започва да цепи дървата. Ама, братлета, да ви кажа… Трябва да го видите, че да повярвате. Даже не се навежда да ги наглася на дръвника, тоя ми ти поразеник. Един път го удря дървото с чука, както си лежи на камарата, то се преметне и още преди да е паднало, оня го халосва с острото и то се цепи като напращяла зелка. И само това прави – бавни и мързеливи кръгове с топора. На едно ги наглася, на две – цепи. Докато се усетя, и камарата намаля с третина. Втрещи ме направо, забравих и кръв, и рана, и всичко.

– Хайде ти сега – вика ми.

– Аз… какво аз?

– Ти цепи. Нали видя как се цепи?

– Ти мене ли ще ме…

– Дръж брадвата отпусната! Само като удряш, стягай ръцете. И внимавай дървото да те слуша.

Дървото да ме слушало… Веднага го видях, че е смахнат. Чудо голямо, че цепи дърва като дявол. Имаше в село един луд, като хване тесла – може да те нарисува на някоя талпа по-хубаво от икона. Ама на бея не се хареса да има Свети Георги на дирека на портата му и го затри. Никой не видя Лудия Станчо повече.

– Хайде де – подканва ме оня. – Какво му умуваш?

Халосах едно дърво от камарата с чука на топора, както той правеше. Дървото се метна към дръвника и се изтърколи от него.

– Остави го това, друго давай.

Оставих го и друго ударих. Чак на шестото успях. Ама легнало падна. Аз и легнали ги цепя, малко повечко сила искат, ама се цепят. Следващото застана право, залюля се аха-аха да се търкулне, ама аз не го чаках, така го фраснах, че двете цепеници изфърчаха нагоре.

– По-полека, дървета имаш доста, ще каталясаш!

Яд ме е на кучия син, че ме поучава, ама е прав. Кое обаче е най-чудното? Че поразеникът изобщо не мяза на човек от село. Хубаво го огледах, докато си плюх на ръцете. На градско конте мяза, ама и таков не е. С две думи – на нищо не мяза. Откъде тогава така умее дърва да цепи, Господ само го знае.

По едно време тате идва от градината. Още щом погледна другоселеца, ми стана ясно, че го вижда отпървом. Оня стана и иде насреща на тате.

– Да поговорим някъде – вика.

– Работа имам, не виждаш ли? – тросва се тате. – За какво да говорим?

– Ратаи си търся… Може да ме поупътиш из село.

Щом го каза, веднага ми стана ясно. Тате дълго мълча, свъсен като темен облак. Ако някак не плати десятъка до Архангеловден, и зърното, и добитъка ще ни вземат. А наесен – и нивата. Как се хранят пет гърла в люта зима? С трици? С трици се разболяваш и мреш, я от глад, я от простуда. Или от някаква друга Божия напаст. А ратайче… Това е едно гърло по-малко. Току-виж и някой грош даде контето.

– Да идем в избата… – вика тихо тате. – Стояне, Пенко! Вървете да издоите козите, майка ви днес шета на чорбаджията. Утре ще докопаем, айде!

И двамата с другоселеца отидоха в избата. С простата си тиква само едно мисля – кого ще вземе от трима ни. Батьовците ми са яки и жилави, работят наравно с тате. Ама и аз вече съм голям, може тате да не даде тях, а мене да даде.

Подкарах си пак камарата с дървата, както аз си мога. Не става нещо тая работа, както ме учи другоселецът. А и ми е едно такова… никакво… даже не гледам къде бухам с топора.

* * *

Селцето се оказа мъчно за намиране. Даже име си няма, или поне в другите села не го знаят. Скътано между баирите, с няколко нивички наоколо. От ония села, дето се вдигат за седмица и изчезват, преди да са ги погнали турците. Ама това беше на пръв поглед. Като понаближих, видях дори каменни градежи и къщи от дялани греди. Колибите накрая бяха по-скоро за добитъци, нежели за хора. Само че хора почти нямаше. Пусто навсякъде. Или се крият, или по работа са някъде. Сядам на припек и чакам да се смрачи. Като си нямам работа, вземам, та правя ново гадание. Три кокоши перушини, рог от млада коза и шепа боб. Простичко. Нито е по пълнолуние, нито пък изобщо е по правилата, но ако съм близо, ще се види и така.

Усетих го още преди да хвърля боба. Даже къщата разбрах коя е. Ей там надолу, по кривата уличка някъде. Сърцето ми се възрадва и дълго не можах да се овладея. Да бях прост чиляк, щях да благодаря на Бога, че надеждица се събуди в душата ми. Ама нали съм низвергната гадина, за какво му е на Господ моята благодарност? Е, има време да постоя на припек и да обмисля пак нещата. За по-сигурно правя така, че никой да не ме вижда.

Започва да се здрачава, разни стада се прибират от баирите и хората с тях. Нямат хлопки козите, нито шарени герданчета. Ясно защо. Като се поогледам наоколо, една мизерия и нищета. Малкото, дет си имат хората, крият си го. И така трябва. Никой никому нищо даром не дава. Даром само ти земат.

Ставам и тръгвам към къщата. Вратата не е заключена, защо да хлопам? Отварям и влизам. Зло псе ме пресреща, но още преди да е лавнало, му махвам с ръка – „Чиба!“. И то се завира обратно в колибата си, обезумяло от страх. На двора само едного виждам. Младо момче, с гръб към мен, дърва цепи. Той ли е? Не усещам нищо. Сядам край него и започвам да го наблюдавам. То чак сега ме съзира и ме гледа накриво. Има кръгло грозновато лице, сплъстена светла коса. И много зли очички. Като те стрелне с тях, тръпки те полазват. Усмихвам се, доволен на себе си. Той е! Иде ми да скачам от радост. Той е! Сега само остава да го прикоткам с мен, щото отведа ли го насила, лошо ми се пише. Впрочем защо да не го купя? Парите не са съвсем безполезно нещо. Добре, че нося част от Ибраимското имане с мене. На него вече не му трябва ни имане, ни нищо.

– Ще се удариш по челото – викам му.

Не знам защо му го казах. Почувствах, че така ще стане, и го казах, преди да помисля. И той се удари. Посърнах, като го видях как си трие кръвта от челото и залита. Не е той… Ако беше той, нямаше как да предвидя, че ще се халоса.

После обаче му показах как да цепи дърва. Не че брадва някога съм похващал, не съм такъв човек. Ала никой не може да цепи дърва така, както човек, който предусеща нещата. Човек с дарба да вижда. А той бързо-бързо схвана и след шестия опит цепеше дърва като шейтан. Хем ме разочарова, хем не. Какво да го правя? Ами ако все пак не е той? Ще го купя от баща му и ако не е той, ще го зарежа из пущинаците, да се оправя. За мен тъй или инак друг път няма. Ето го и баща му, след миг ще отвори протката. Двамата му сина надничат зад него, мене гледат. Напети, снажни юнаци. Братлето изобщо не прилича на тях. И на баща си не прилича, вероятно и на майка си също не прилича.

– Да поговорим някъде – викам му.

– Работа имам, не виждаш ли? – репчи се оня. Не очаква нищо хубаво от мен. Ала греши. – За какво да говорим?

– Ратаи си търся… – казвам тихо. Но май хлапето ме чу. – Може да ме поупътиш из село.

– Да идем в избата… Стояне, Пенко! Вървете да издоите козите, майка ви днес шета на чорбаджията.

Дребен, прегърбен от работа човечец. Корав като камък, но сломен. Животът го е дъвкал и предъвкал, даже вече е успял да го изплюе. Усещам го как мъка свива душата му. Знае какво ще последва и няма що да стори против това. Обаче още не знае колко много ще изкяри. Може отмора на стари години да види. И не заради Ибраимското злато. Заради сина си. Само че горкият човечец никога няма да разбере това.

Сядаме в избата, той става пак, налива скришом отнякъде по една миналогодишна ракия в пръстени чашки и цепва една увехнала зелка на резени. Удряме до дъно. Към зелето никой не посяга.

– Е – викам му. – За сина ти искам да се спазарим.

– Кой от тримата? – едвам продумва човекът.

– Най-малкият.

Като казах това, оня вдигна поглед и ме изгледа с омраза и мъка. Наля си още една ракия и я обърна до дъно. После и на мен наля.

– Защо ти е най-малкият? Малък е. На майка и баща не се е порадвал…

– Не е малък. Няма кърска работа да работи. На други неща ще се радва.

– Майка му ще се съсипе… Тя милее за него. Не знам що. Нощем насън го вика по име. Вечер за него от залъка си дели. Няма да го даде…

– По-добре е да го даде. Довечера турци ще минат през село. Ако малкият остане – кръв и огън ще има.

Оня нищо не казва. Вярва на всяка моя дума. Странен човек. Пие ракия като вода и стене без глас.

– Гледай – викам му – пари ще ти дам. Толкова пари, колкото няма и в десет села. Гледай – и изваждам кесията.

Обръщам я на ниската масичка. Жълтици и грошове се търкалят като орехи. Най-сетне успях да го впечатля. Не с парите, разбира се. Човекът просто не разбира защо му ги давам.

– И още пари ще ти пращам. Синът ти занаят ще научи. Ще си идва да ви види и да ви носи по още. А тези ги закопайте дълбоко, че усети ли някой… Огън и пепел!

Пием по още една. Последна ще е. Жал ми е за човека. Сина си търгува като скот. А всъщност няма какво да търгува. Ще го даде, само и само да не го храни зимъс. Мекушав съм понякога. Ясно ми е защо майка му милее за него. Ще плаче за него три дни. Цяла седмица няма да похване работа или храна да сложи в уста. И цял живот усмивка няма да види никой на лицето ù. За другите си синове даже няма да спре да меси хляба. Но за най-малкия и най-грозния…

– Ще пренощувате ли тъдява? – пита човекът.

– Казах ти. Турци ще минат. Ако не сме надалеч, къщи ще горят

и хора ще погиват.

– Добре… Само хляб да му сложа в торбица…

За малко да изтърся – няма нужда. Ама хляб, който баща и майка делят от уста и дават на чедата си, е свещен. Връщам се на двора. Момчето все тъй цепи дърва.

– Хайде двама – викам му. – Недовършена работа не бива да остава.

То ме гледа неразбиращо, после се сеща и ми посочва къде седи втори топор. Хващаме се двама, като два вола в ярема. Бавно, точно и неуморно, летят пън след пън, пукат се дъбаците, намалява камарата. Бащата стои прав до нас и плаче като дете.

Настава тъмно.

– Хайде. Време е. Сбогувай се с татьо си и с братята си.

Хлапето пуска секирата и отива при баща си. Стои като дирек, не знае ни що да каже, ни що да направи. Бащата го сграбчва и ревва на глас. После го пуска и обърсва сополите си с ръкав.

– Не те питах даже, какъв ще стане? – пита ме.

– Шивач – лъжа, разбира се. За момент отново омеквам и добавям: – Майстор ще стане. Най-големите майстори един ден ще му се покланят. – Тук вече никак не лъжа. – Дай това на майка му. Да не тъгува. – И му подавам малко шарено терличе. Едното от двете. При нея ще е на сигурно място. – Нищо не ù казвай, само ù го дай.

Прагът на къщата остава зад нас.

– Накъде? – вика хлапето.

– Ти пò знаеш, води ти.

* * *

Така се започна. Една вечер той просто дойде и ме отведе. Даже не зная какво си говориха с тате. Но не ще да е временно ратайуване. Тате доста поплака. А аз, като не мога…

Тръгваме по селската мера и го питам:

– Накъде?

– Където ти хареса, натам.

Виж го ти, тарикат. Където ми харесало на мен. Щом е така, поемам по Делчовия баир, никога не съм ходил оттатък да видя какво има. Ама ще видиш нещо в тая темнота друг път. Оня даже не се замисли да ме спира, иде подире ми и си мърмори нещо под нос. Мен в темното не ме е страх, замръквал съм – колко пъти, ехееее… Веднъж една коза я търсихме три нощи и два деня с тате, а после я намерихме у дома, с две ярета прощъпляци.

Ама и тъмница. В хайдуци да се спъваш, чортове да настъпваш. Добре, че краката някак сами намират път. От време на време протягам ръка напред, че да не се прасна в някое дърво. Оня ми ти гявол върви безшумно като вятър. Понякога го губя, тъмната му дреха ту изчезне, ту ми се мерне. Накрая го изгубих съвсем. Спирам и чакам да ме намери. Оня се появява с наръч съчки и казва:

– Тука ще нощуваме. Донеси още дърва.

И набързо стъкна огън. Да пукна, ако чух чаткане на кремъци. Огънят просто пламна в съчките и бързо се разгоря. Страх даже ме хвана. Такива нечисти работи не обичам. И тоя мискинин не е като хората, не го харесах още отначало. Ама… що да сторя? Няма да му треперя, я! Той при мен дойде, не аз при него. Значи няма да ме затрие току-така.

* * *

Малкият, разбира се, веднага хвана пътеката към Троянския проход. Въпреки че го оставих по душа да избира пътя. Вървяхме къде два часа, накрая взе да се лута и реших, че сме достатъчно далеч от селото. Запалих огън и го пратих за още дърва. Малко се поозвери, като видя как запалих съчките. Добре, че не ме чу как шептя, инак с писъци щеше да хукне из гората. Но дарбата си е дарба. Мога да предусещам бъдещето и от безбройните възможности, които крие, да избирам най-добрата от тях. Обаче трябва да внимавам с него. Огънят ми се запали чак от третия път, а одеве брадвата на няколко пъти се изплесна към крака ми. Трябва да го държа хем далеч от мен, хем близо. Занапред ще става още по-зле.

Долчинката, в която отседнахме, е хубава. Закътана, тиха, дърветата наоколо са гъсти. Никой няма да види огъня. Тази нощ и луна няма, така че и караконджули няма да довтасат. Утре ще му мислим.

* * *

Три деня и три нощи се мотахме по сокаците. На път не излязохме, само по потулени пътеки бродим. Ни веднъж мискининът не показа пътя. Върви подире ми и си мърмори. Мисли, че не го чувам, ама аз всичко чувам. И така три дни. Почти не говорим. Само ми нареди нещо да свърша, ама не като господар. По-меко от мама ми говори. „Донеси дърва“, „ей там ручейче има, измий се“, „искаш ли да ядеш“…

Накрая излязохме по билото на Балкана. Всеки ден съм го гледал какво е далечно и синьо. Гаче е краят на света. А се оказа само на три деня път. Че даже без да ходим направо, все се лутахме. Щом излязохме по билото, вървяхме половин ден по него. Накрая под нас видяхме град. Никога не бях виждал градове. Знам само, че градските контета са келяви и глупави.

* * *

Хлапето най-сетне се впечатли. Отгоре гледана, Копривщица не прилича на нищо, което да е виждало досега. Обикновено само се муси недружелюбно. Даже не ми каза как се казва, щом го заговорих. Не че не знам, Искрен се казва. Ала ще трябва да се сприятеля с него, преди да влезем в града. Време никакво нямам. Съборът е след неделя, една камара неща трябва да станат дотогава. Даже на мен е трудно да предвидя такива събития толкова напред. А и сега съм с него, дарбата ми може да ме подлъже.

Сядаме да починем и да похапнем край едно ручейче. По обяд ще сме в града. На гости. Изваждам от торбата си специално приготвени лакомства. Печени бадеми и топен шекер. Бели питки със сусам и мед. Харесва му, гявола му с гявол. И май спря да се репчи. Подозрителен е, но не се страхува от мен, това е важното. А му дадох ясно да разбере, че не съм прост чиляк. Това също е важно.

– Е – викам му. – Искаш ли да видиш града?

То, разбира се, не отговаря. Намусва се, както му е пълна устата, и се обръща с гръб. На мен ми е весело, защото знам. Иска му се. Любопитство го гложди като зло псе. Е, сестро ми Ангелино, гости посрещай…

2.

Ясно чух как малката порта изтропа тихо, и космите на врата ми настръхнаха изведнъж. Костеният гребен се счупи в пръстите ми и се заплете в косата ми. Кучето лавна два пъти и млъкна внезапно. Той се е върнал. Няма нужда да лея олово върху стъкло, разбрах го ясно. Каква беда… Съборът е след седем дни, а той се появява при един от нас. Какво е наумил тоя път? Колко пъти трябва да бъде прокуден, сломен, низвергнат и затрит, за да ни остави на мира?

Знам защо иде при мен. Някога бях зряла жена, в дивна хубост и прелест. Заради него. Ама това беше отдавна, жив човек не помни тия времена. Заради него бях млада и хубава. Сега не съм. Само той си мисли, че нещо все още тая в сърцето си към него. Може би жалост все още тая. Ала Варвара ще го спипа и този път никой няма да се застъпи за него. Най-малко аз.

На вратата тихо се чука. Може да влезе, но чука. Има ми страх и уважение. На негово място пред човек не бих се вяснала, камо ли пред вила Ангелина.

– Влизай, Зайрян! Какво си се разчукал…

Влиза той, а след него още един идва. Малък и грозен. Дъвче с отворена уста и сумти. Очите му зло гледат, но сам зло не мисли. Кротък е. И любопитен.

* * *

Какво да ви кажа, братлета? Градът е чудо, което не Бог е създал, а човек го е съградил. С ум и с ръце. Ама не е за вярване това, дори да го видиш с очите си. Между улиците е постлано с дялан камък. Няма кал, няма трева. Къщите са оградени с дебели зидове, високи два боя, само покривите им се виждат. Навсякъде яки порти, от дъбови талпи и ковано желязо. И хора. Като стадо кози са, толкова хора на едно място никога не бях виждал. Да ти е чудно какво работят и къде се щурат. Всичките до един облечени гиздаво, пременени, все едно че е Великден. Ние и за Великден по една бяла риза обличаме, мама дето ги къта незнайно къде цяла година. А тук… Даже турците се обличат по-просто.

– Това е улица – вика ми Мискинина. Така реших да му казвам. – Тук хората се срещат и си говорят.

– А какво работят? – питам аз.

– Работят в дюкяните – и ми посочва с ръка – тук само търгуват.

Един Господ знае що значи това. Дюкяните се оказаха най-обикновени соби. Във всяка стоят по три-четири чиляка и правят нещо. Я грънци връткат, я челик млатят. В сто такива соби надникнах, никъде едно и също не правят. Повечето неща даже не ги знам що са и за какво служат.

– Харесва ли ти? – пита ме, щом надникнах при един старец, дето с малко чукче ковеше по бакърен лист.

В началото даже ми се стори смешно. За да си ковач, трябва като батьо Стоян да си як и така да млатиш с чука, че земята да се тресе. А тоя ми ти дъртак налага с едно такова чукченце и гледа отблизо. После обаче разбрах. Посуда прави дъртакът, ама не от глина, а от бакър. По бакъра – извивки, заврънкулки, пилета някакви. И такова не бях виждал, ама да призная – радва окото.

– Ще занесеш такива на майка си някой ден. Сега няма къде да ги мъкнем – додава Мискинина. – Ела да ти купя локум.

Толкова чудеса накуп, братлета, цял живот не може да види човек. А да ви ги разправям, цял живот няма да ми стигне. Да ви даде Бог и вам в град да отидете и да видите.

Вървим по-нататък, по калдъръма. Изведнъж става по-тихо и по-малко хора има наоколо. Мискинина свива към една малка уличка и отваря протката на една къща. Чудно ми е, защо тез хора правят такива здрави порти, а не ги запират? Влиза Мискинина като у дома си. А може би тука си живее, сега чак ми хрумна, че не го знам нито откъде е, нито какъв е. Насреща му куче изскача. Като нашето, ама по-едро, добре хранено. Аха-аха да залае и да го заръфа по крака, ама оня само му каза „Чиба!“ и псето избяга. От това „Чиба!“ и аз целият настръхнах. Все едно някой да ти пъхне шепа сняг във врата. Опасен чиляк е тоя Мискинин. Може и чиляк да не е, един Господ го знае.

Къщата е хубава. Висока, на два ката. Гредите на чардака са намазани с нещо, лъщят, покривът е от печени керемиди, а цялата къща е боядисана в синьо. На Чорбаджи Мичо, Бог да го убие, къщата е като колиба до тая. Много богат човек ще да живее тука.

Качваме се по стълбите към сайванта и Мискинина леко почуква на вратата. Кога вратата е запряна, влиза си направо, а когато не е – чука и чака разрешение. Ама че чиляк!

– Влизай, Зайрян – казва някой отвътре – какво си се разчукал…

Влиза той. А аз… не смея. Не съм аз за това… в такава къща да влизам… Ще взема да им изцапам шарените килими, после с пръчки да ме бият. Ама Мискинина даже не ме пита, хвана ме за яката и ме повлече вътре.

– Добра среща, сестро ми Ангелино! Гости посрещай!

Тая да му е сестра? Ай стига, бре!

Сайвантът е затулен отвсякъде със стъкла, всичко е направено от дърво и ковано желязо. Шарени килими по пода, губери и китеници по стените. Разкош и богатство навсякъде. В дъното, най-далеч от вратата, има миндер. Целият е в завивки и възглавници. На миндера – малко момиче. По-малка е от мен даже. Как е облечена и колко накити има по нея, да не ви разправям. Каквато е крехка, ще я завалят, като ходи. Ама тя не ходи, лежи си на една страна и пуши наргиле като турчин. До нея на малка масичка – кайвета димят, разни неща за ядене… На нея сигурно вика „сестро ми Ангелино“, щото друг наоколо няма. Тя го гледа, ама щом ме видя, вторачи се в мене и изцъкли очи като пукал. Изхълца, даже и се закашля. Остави наргилето и се надигна да ни посрещне.

– Кого си довел, Зайрян? – пита го малката никаквица. Дете така на възрастен не бях чувал да говори.

– Да те запозная – казва Мискинина – Искрен го викат. Чирак ми е.

– Не се ли умори, Зайрян, козни да плетеш? Какво си намислил този път?

– Няма ли да ни посрещнеш? Направо от вратата – за гърлото! Гледам и почерпка си ни нагласила…

– Да знаех, че баш ти ще дойдеш, отрова щях да ти забъркам.

Двамата млъкват и се гледат на кръв. По-право – тя него на кръв, той нея… хем го е страх, хем му е смешно. Ама се кьорят един друг, баш в очите, и никой не отстъпва. Мискинина обаче взе да се олюлява. Тъкмо тогава тя го пусна и вика:

– Кой е това? – и кима към мен.

– Чирак ми е, казах ти.

– Лъжеш. Ти винаги лъжеш, дори мен. Горкото дете… Защо поне дрехи не му купи? Я го виж какъв е…

– Смея ли? Ти, ако смееш, дай му ти дрехи…

И пак се кьорят един друг в очите. На мен взе да ми писва. Малката никаквица обаче взе, че се оживи. Плесна три пъти и от една вратня влезе голяма кака.

– Заведи го да се облече. И му полей да се измие. Косата му не пипай! Разбра ли?

Голямата кака само кимна и дума не обели. Хвана ме за ръка и ме замъкна в някаква соба. С печка и корита в нея. Ама и къща има сестрата на Мискинина! Сто човека в нея могат да живеят, а я държи пуста.

* * *

– Сядай, Зайрян. Сядай, щом си дошъл.

Сядам аз, срещу нея сядам, наливам си кайве от джезвето и посръбвам. Сега не бива да бързам. Ако Ангелина не ме усети, всичко вместо мене ще свърши. Усети ли ме, живи оттука няма да излезем. Добре, че умивалнята е само през две стени, а аз седнах отсам.

– Сега ще ми кажеш всичко, Зайрян. Всичко. И няма да ме лъжеш. Излъжеш ли ме, ще повикам Варвара и тоя път няма да се отървеш.

– Теб не съм лъгал никога, Ангелино.

Тя не отговори. Продължава да ме гледа изпитателно и се чуди как устоявам. Важното е да ми повярва сега. После ще е по-лесно. Тя така и не разбра тогава, преди сто години, излъгах ли я или не. Сега се взира в мен и дири истината. Но истината може да изглежда всякак, а доста полуистини могат да изглеждат като истина. Особено ако през две стени тормозят навлек със сапун и топла вода.

Ангелина мигна с дългите си мигли и отпусна хватката си.

– Хайде, разкажи ми всичко.

3.

Старата жена се събуди от следобедната си дрямка и смуши с пети мулето в ребрата. Послушното животно изкачи последната стръмнина с няколко скока и спря пред входа на пещерата. Старицата скочи от него и привърза поводите за една клонка. Огледа се наоколо, срита няколко прясно оглозгани кокали и затвори очи, преди да пристъпи вътре.

Щом влезе, постоя известно време неподвижно, да свикне с тъмното и вонята. После отвори очи и се огледа отново. Свали наметката си, запретна ръкави и започна да шета. Всички мръсни гърнета струпа накуп, с бръскалката насъбра боклука и го измете навън. После с посудата подмишница отиде навън. Изворчето беше близо и тя скоро се върна. Изтупа с невероятна за възрастта си сила чергите и овчите кожи. Събра съчки за огън и сложи гърне да къкри. Най-сетне се върна при мулето и донесе от самара три гърнета с мед, едно по-голямо с квас и две пити. В гърнето сложи три шепи леща, две глави лук, които просто смачка с ръка, сухи листа от джоджен и мащерка, една лъжица свинска мас, нарязано на ситно сушено месо.

– Така ли се готви, Варвара – промърмори един глас от тъмното. – Това даже човек няма да го яде!

– Още не е застроено… – каза старицата. Избърса ръце в престилката си и ги протегна над котлето. После притвори очи и прошепна зловещо: – Асса, алла, омнори… Ихе, алла, шара…

От тъмното се дочу доволен кикот.

– За пръв път чувам Думите на Ашшар да се използват за готвене! Ти си наистина откачена, жено. Трябваше да те изям навремето. Не да те уча на занаят.

– Нима съжаляваш, всемогъщи? – прошепна тихо Варвара.

– Знаеш колко съм живял. Още повече има да живея. Време да съжалявам за това, че не те изядох, имам коджа, както казват турците.

Варвара опита гозбата с голяма дървена лъжица и рече:

– Готово е, господарю. Заповядай…

И свали гърнето от огъня с голи ръце, затвори очи и го занесе с малки стъпки към тъмното. Нареди до него хляба и кваса. После се отдръпна.

Известно време се чуваше сумтене и мляскане, примесени с глухо ръмжене на доволство.

– Преди много години имаше една като теб – каза гласът от тъмното. – Идваше и ми готвеше. Така и не разбрах откъде се е досетила, че човешката храна ме връща към човешкото. Имал съм времена, когато изяждах по три девици на седмица. Но тая беше много смела жена. Дойде и взе да се грижи за мен. Да ми готви, да шета. И кръвният данък поспря. За цели петдесет лета.

– Защо само толкова, господарю? Край теб дори прост чиляк живее стотици години…

– Толкова издържах.

– На повика за човешко месо?

– На повика да я любя. Петдесет години я гледах каква е хубава и чиста, смела. Опитах се да я опазя. Но една нощ луната изгря огромна и мамеща. Тя не доживя до сутринта. Инак девет сина щеше да ми роди…

– Мъчно ли ти е за нея, господарю? Друга можем да намерим…

– Друга няма такава! – изрева внезапно гласът от тъмното.

– Прости, господарю…

– Хитра си ти, Варвара… Приличаш на нея. Като душа приличаш. Само ти можеш да идваш при мен и да си отиваш. Обаче отдавна си станала дърта и грозна. Няма как и теб да любя, не те е страх… Впрочем кой знае следващата пълна луна как ще изгрее…

– За мен ще е чест, господарю.

От тъмното се надигна гръмогласен и нестихващ смях.

– Казвай защо си дошла, Варвара!

– Съборът е след шест дни, господарю. Дойдох да ви напомня…

– Знам кога е съборът. Ще дойда и ще гледам. Кой освен теб знае, че ходя там?

– Ангелина, мисля, винаги е подозирала. Вашият брат, господарят Асул…

– Презряното псе!

– … и вероятно Методи билкаря. Той, знаете, си има свои начини да предусеща.

– Знам го. Ще ги проверя всичките. На брат ми кажи да не идва, че ако го спипам, само на витеци ще ми стане.

– Ще му предам, господарю.

– Сега кажи за какво си дошла!

Варвара се поколеба, преди да отговори.

– Има нещо, което ме смущава, господарю… Преди два дни правих гадание. Пророкуване с пита и монета, по чалъма на великия Умду. Едно от нещата, които нарече, не се сбъднаха, господарю.

– Какво по-точно?

– Монетата каза, че ще срещна мъж, над когото греят полумесец и слънце едновременно. Вещер. Ала такъв човек не срещнах, а два дни вече минаха.

– Другото изпълни ли се?

– Да. Ангелина дойде при мен, поиска ми едни дрешки да осветя. За нея, нали я знаете, че не може сама… А и да побъбрим, да уговорим някои неща за събора.

– Какви дрешки?

– Най-обикновени. Нищо урочасано нямаше в тях, обикновени дрешки от сукно. Странно беше само, че бяха за момче. Но тя понякога като момче ходи из града, даже малки мустаки си пуска…

– Нещо друго нередно не сети ли?

– Не, господарю. Дълго мислих и премислях, но друго нередно… не сетих.

– Какво мислиш за вещера, когото не си срещнала? Кой може да е?

– Полумесецът бе по-голям от слънцето. Силен вещер е. Тъмен. От всички, които познавам, има десетина такива, не повече. От тях само четирима ходят по тези земи. Ибраим ефенди, Нехме Лукавия, Костакис и Зайрян.

– Зайрян?!! Мислех, че си го приколила отдавна.

– Вие ми разрешихте да избирам дали да го затрия или не, господарю.

– Но не ми обади какво си решила!

– Вие искахте да го затрия, господарю. Боях се да не ви ядосам…

– Право е. Тогава да ми беше казала, аз теб щях да затрия.

– Реших да го пощадя, господарю. Предсмъртната му клетва бе много силна. Мнозина от нас щяха да си изпатят.

– Къде е той сега?

– Скита. Прокуден. Има някаква сила останала, но никому зло не може да стори с толкова.

– Той е хитър и коварен, Варвара. – Старата жена изтръпна, като чу името си отново. – Никога няма да се откаже. Където сила му не стига, с хитрост ще те изпревари. Гаданието на Умду не те лъже. Ще го срещнеш, макар и не в уречения срок.

– За съвет дойдох при вас, господарю.

– Върни се в града. И посети Ангелина. Постарай се да не те усети веднага.

– И аз така реших в началото. Нещата от гаданието са свързани. И вече ходих…

– Нищо не си подушила, знам. Пак иди. Не се върти край дверите, а направо нахълтай. Ако трябва, изгори портата. Вземи две крави, млади телици, разгонени, и с тях влез в града по ранни зори. Ангелина обича миризмата на мляко, а рано сутрин е сънлива.

Старата жена пристъпи в тъмното и целуна протегнатата ръка. После, без да каже нищо, се обърна и си тръгна.

4.

Ще ме побъркат тея женоря! Кой нормален чиляк спи цяла нощ, а после цял ден нищо не шета? Първият ден, хубаво. Чудеса за десет живота видях. Ам’ после? Дърва под сушината нямат, градина нямат, животни нямат, псето не го броим! И господари нямат! Ама че работа. Сега, като помисля, ние дома три дни превиваме гръб за чорбаджията, един за нас си. Затова сме в такава немотия, затова от тъмно до тъмно работим. И все се заканвах да му извия дебелия чорбаджийски врат един ден. Ама нà! Никога не съм си помислял какво ще правя после. А ето че на тоя хал дойдох. Да можех да се върна на село за ден-два, на тате да помогна…

Малката кака е добра с мен. Дрехи ми донесе. Простички дрехи, не като на другите хаирсъзи, дето се щурат из града. Знае някак си, че такива нивгиш няма да облека. Калпаче даже ми купи, да не ходя гологлав. И с шекер и сладко ме храни редовно, зъбите чак ме болят. Коремът ми се поду, задникът ми се схвана. Три пъти я молих работа да ми намери. А тя само ми вика – разгледай къщата.

Къщата е огромна и пълна с интересни работи. Обаче ме стяга някъде. Не ми е до дрънкулки. Иска ми се нещо да похвана, да се разкърша, да се препотя, да изпъна жили. Какъв е тоя живот, само линеене?

Затова рано станах, не ме усети, кат излязох. Тя обича да си доспива. Вчера намерих в плевника един калистир. Като за жена правен, малък, ама друго няма. Ще прекопая лехите и чемшира. После може и да ми се кара, ама аз инак не мога.

Таман се развидели. Аха да почна, и резето на портата – хоп! Изтрака. Викам си – Мискинина се върна. Ама къде ти. Някаква изгърбена бабишкера, нахълтва и ме гледа накриво.

„Значи не само Мискинина повелява на мандалата!“ – викам си.

Бабишкерата ме погледа, погледа и се затътри към сайванта. Дъските под нея заскърцаха, чух врата да хлопва.

– Ходи я събуди! – това бабето го казва, с един такъв дебел глас, съвсем не бабешки.

На голямата кака сигур нарежда. Вратата пак изхлопа и стана тихо. Аз, какво, хващам си работата, душата ми пее. Така и не чух кога Ангелина е дошла на сайванта.

– Добра стига, голяма ми сестро – чувам я да казва.

– Добра да е, малка сестрице.

„Брееей, голяма рода имала малката!“

* * *

– Не беше нужно да се криеш и да се промъкваш.

– Нима? Гледам, питомче си завъдила. Завчера не ми каза, че дрехи за него искаш да осветя…

– За него.

– Откъде ти се взе?

Ангелина дълго не отговори.

– Зайрян го доведе – рече накрая.

Варвара ехидно се подсмихна.

– Тъй, тъй… И откога толкова чужди си станахме? – Изведнъж старицата избухна: – Зайрян от мене да криеш!

Ангелина нищо не отвърна. Извади лъжичката от кафето и поднесе чашката към малките си устни. Варвара чакаше отговор търпеливо.

– Нищо не съм крила. Пита ме, казах ти. Навремето аз бях против, спомни си.

– Помня… Хубаво помня какви ги вършихте двама. И теб щеше да повлече. А ти май не помниш за теб кой се застъпи!

Старицата неспирно я изпепеляваше с очи, но Ангелина не се трогна дори от това.

– Дойде при мен, помоли за услуга. Каза ми, че детето ще му става чирак. Дожаля ми. За детето ми дожаля.

– Тъй, тъй… Ти знаеше ли, че е навлек?

Очите на Ангелина за миг потъмняха, ъгълчето на малките ù устни едва трепна.

– Не.

– Не? Ех, ти, малка ми сестрице. А на Зайрян повярва ли?

– Не.

– Знаеш ли защо го е довел при тебе?

– Досещам се вече.

Двете помълчаха, посръбвайки горещо кафе.

– Нещо крои – каза изведнъж Варвара. – Иска да не го усетиш, затова ти го е довел.

– Нищо не може да стори. Тебе как те усетих? И тая сутрин, и вчера по мръкнало?

Старицата отново се подсмихна, но не отвърна. Взе тавичката с горещ пясък изпод джезвето и заглади с длан. После притвори очи и надраска нещо с нокът. Погледна го с любопитство и извъртя тавичката към Ангелина.

– Е? – попита тя.

– Сама каза, че има навлек наблизо. Не вярвам на тия гадания. Зайрян не е близо.

– На усета си вярваш, на гаданията не…

– Никога не ме е подвеждал.

– Никога навлек не си виждала! Ако беше, щеше и сега да го познаеш! Къде ти бе прословутият усет, като ти го домъкна Зайрян?

Ангелина не отвърна.

– Кажи ми къде да го диря, щом не е тъдява?

– Не знам. Не е близо.

– Нямам време да се щурам по сокаците. Съборът е след три дни. Ако го надушиш, веднага ми обади. Ако ли го видиш, запри го в избата и пак ме повикай.

– Той каза, че ще дойде на събора.

– Нека посмее!

– Доколкото го познавам… така ще стори.

– Хубаво – старицата потри доволно ръце. – Нещо да си чувала за Нехме Лукавия?

* * *

Не ги знам какво и що си приказваха. Чувах ги ясно, ама ни дума не отбирах. Не беше гръчки, не беше и турски. Странна бабишкера излезе тая. Ама малката кака е дваж по-странна, да ви кажа. Сутрин ако знаете как пее! Едно тихо такова, едва под носа си мучи, без думи и някакви там… извивки. Абе, човек така не пее! Космите на врата ми се изправят, като я чуя, псето започва да вие, чак се кине. И гредите в къщата скърцат, все едно че земята се тресе.

Та идва Мискинина, същата тая заран. В къщата не влезе, страх го е май. Макар че досега – никога от нищо не съм го виждал да се бои, ни от турци, ни от човек, ни от звяр. Като дявол е. А тая заран, клекнал вън до дувара, и тихо ми вика: „Ела по мен! Бързо!“.

И кое мислите е странното? Научил е някак гадината, че мога да чувам надалеч. А преди не можех така, откак ме взе от тате, оттогава ми е. И явно добре го знае, защото седи отвън и шепти едва, при това шепти точно когато Ангелина каже нещо. Едновременно с нея. Излизам аз тихо, дъртата не си бе направила труда да запре подире си. Излизам и какво да видя – клекнал поразеникът, а за юзда кон държи. Ама не кон, а хала! Два боя висок, черен като въглен, копитата му като речни камъни грамадни. И целият накичен, с шарено седло, с мъниста, ремъчки всякакви, перо на челото, опашката – сресана и подрязана. От ноздрите му – пàра излиза, гаче е змей. Абе – чудо на чудесата! В бабешките приказки даже такъв кон няма.

Мискинина, щом ме видя, помами ме с ръка и знак да мълча после ми прави. Идвам при него, а той, като ме хвана за яката, и ме метна връз коня. Чак езика си глътнах. Преди кон само отдалеч съм виждал, един път и козел съм яздил. После цял ден не можах да изпълзя от драките. Ама такава хала! Щом ме усети на себе си, полетя като вятър, калпакът ми изфърча назад. Само малката кака през дувара успях да видя за миг. Подпряла се с две ръце на сайванта и мен гледа. Строго едно такова…

* * *

Идването на силата напомня на разливаща се река. Нищо не може да се сравни с това усещане. Полазва по тялото ми като огън по суха слама. Отначало пуши и дими, пъне се, после изведнъж лумва и ме изпепелява отвътре. Обладава ме от костите до върха на пръстите. Всичко в мен трепери и знам, чувствам, че мога всичко, че знам всичко. Варвара не ме усети, тя е стара и глупава, лесно я проследих, но виж Ангелина! Тя е истински майстор. Старата сама ме заведе при нея. Докато се криеше глупашки между двете млади телици, аз се промъкнах и Ангелина усети само нея. Ако дъртата не се бе крила, щеше и мен да чуе, ама Варвара сглупи. После бе лесно, Искрен сам ми помогна. Движех се по трепета на силата, усещах я къде е здрава и къде рехава. Щом стигнах при мойто зверче, все едно се скрих в тъмна соба. Цял час си бърбориха, без да ме забележат. Като сръбна Ангелина първата глътка кафе, изрекох тихо: „Уругун. Амала!“. Тя реши, че просто си е опарила езика. И Шарко тутакси дойде по мен.

Останалото бе лесно. Помамих Искрен навън, метнах го на коня и го потирих да се връща в Балкана. Старата изхвърча навън като фурия. Застана насред улицата и се блещи насреща ми. После вдига кокалестата си ръка и започва да плещи на древния език. Ама ще имаш да вземаш, дъртофелнице! Хвърлих камък по нея, ударих я в шията и тя се свлече на земята. Дойдох спокойно при нея и я сритах веднъж-дваж. Ангелина и тя цъфна на портата, ала не посмя да се меси. Стои и ме гледа мрачно, по бузите ù – сълзи. Отидох при нея и я погледнах за миг в очите. Самодива отблизо не бива да се гледа в очите, ако не искаш да си загубиш акъла съвсем. Но аз я погледнах и изтрих с ръка сълзите ù. Като едно време. После се усмихнах и бавно си тръгнах. Цял ден път ме чакаше.

* * *

Варвара се надигна бавно и с мъка се изправи. От устата и носа ù бе текло кръв, а сега бе засъхнала на коричка. От очите ù течаха сълзи.

– Той отново е силен, Варвара…

Ангелина стоеше като вкаменена до нея, пъхнала две ръце под сукманчето си.

– Жив ще го дера… – продума с трепереща уста старицата. – На кол ще го побия и ще го държа жив, докато ми омръзне…

– Той е достатъчно силен, за да застане отново срещу теб.

Старицата се изправи и изтупа праха от престилката си.

– Не е силен. Хитър е, но не е силен. Успя да ме изненада… Ще видим, като се срещнем пак… – после изведнъж се извърна рязко към Ангелина и я прониза с очи. – Нещо да кажеш за прехваления си усет?

Мрачният поглед на Ангелина би могъл да крие срам и обида. Злоба и ярост. А може би просто мъка. Или пък нищо. Каквото и да бе, тя не отвърна.

– А да го спреш – можеше… – каза старицата.

– Защо той открадна детето? Нали сам ми го доведе и ме помоли да се грижа за него?

– Защото му вярваш, на всяка дума му вярваш! Ето затова! Змии и гущери пълзят от устата му, а ти му вярваш!

Ангелина доизтри сълзите си с ръкав и влезе обратно в къщата. Лицето ù, макар и мокро, не приличаше на разплакано. То бе такова, каквото винаги си е било – чисто, бяло, красиво и безизразно. Сълзите по него нямаха нищо общо.

Старицата, без да каже нищо, се затътри по уличката нагоре. Всъщност каза нещо като: „Проклет да си, Умду, ти и твоите келяви пророчества…“.

6.

В жълтеникавия здрач на заника по билото на Балкана бродеше конник. Под него долината на Калофер тънеше в здрач, а зад гърба му Предбалканът вече спеше в пълен мрак. Но по билото все още танцуваше бледа слънчева благодат. Когато сянката му се издължи и изчезна в сумрака, конникът кривна от пътеката по билото и започна да се спуска между хълмовете. Черният ат покорно сведе глава и запря предни копита срещу стръмния склон. Ездачът небрежно се поклащаше отгоре му. Измежду ниските храсти и камънаци се откри нова пътека. Спускаше се в ниското, за малко се сливаше с едно поточе и после навлизаше в някакви усойни сокаци. Изви студен вятър. Конят изправи грива, а ездачът се загърна по-плътно в наметката си.

* * *

Връща се. Точно както му наредих. Нова наметка си има, виждам. Щом още не се е запалила на гърба му, значи от майка му е. Бил е при нея, тя го е понахранила, напоила и напрегръщала. Сега ще е мирен и кротък, макар че ще има доста въпроси. От началото още ми няма страх, това е лошо. Ама друго не можеше да се стори, трябваше доброволно да дойде с мен, да го прилъжа и прилаская.

Занесъл е парите вкъщи, татко му сигурно го е гледал мрачно как изсипва грошове и меджедета по масата. Откъде ги има, кого е затрил и на какъв занаят учат сина му? Ама немотията по-силно души от съмнението. Ще се почеше по тила, па ще ги събере с голямата си груба длан и ще отиде да ги закопае при другите. А майка му въобще няма да гледа, едни сълзи ще рони и това е.

Язди вече като еничарин – небрежно, уверен. Ама с такъв кон всеки може…

– Защо ме докара тука? – реве насреща ми още от педесе крачки.

– Свиквай – викам му. – Такива като мен и теб дом нямат, всеки покрив и стряха са им дом.

– Аз не съм като тебе!

– Никой не е съвсем като друг. Но хората все по нещо си приличат.

– Ти и човек не си!

– А ти? Мислиш ли, че си човек?

И млъкна, хлапакът му с хлапак. Замисли се. Има над какво. Когато мисли, отваря уста и блее по небесата. Но сега бързо се опомни и се стресна. Скочи от коня и пристъпи при мен.

– Защо тука дойдохме? Студ мъртвешки витае наоколо…

– За да те уча.

– На какво да ме учиш?

– Да разбираш света около теб.

– Че аз си го разбирам, какво има да му разбирам още?

Сега най-важното е да му отговарям с простички думи, да не го обърквам и да не го лъжа. Той има болезнена чувствителност към лъжата. Не му трябва истината, трябва просто да утоля любопитството му.

– „Всеки чиляк може да цепи дърва. Но майсторите като мен са малцина.“ Помниш ли?

Пролича си, че го стреснах. Направо се облещи. Аз продължих:

– Всеки разбира света някак си. От това, което поповете му опяват, от това, което бабите разказват, от това, което сам е видял и пипнал. Но аз искам да те направя майстор! Майстор, пред когото всички да се покланят и да те уважават.

– Че за какво ми е?

Ала вече гласът му се колебае, не е надменен и гневен.

– За всичко. За да накараш псето да не те лае. За да цепиш дърва като дявол. За да накараш чорбаджията и бирника да ти лижат цървулите! – Това последното май му хареса. – Но това са само дребни грошове от онова, което ще изкарваш. Истинската полза да си майстор ще разбереш по-късно. Цял живот ще я разбираш тая полза. Засега ти стига да знаеш, че повече татьо ти няма да превива гръб за никого, майка ти няма да слугува на чорбаджията, а батьовците ти ще се оженят и ще си вдигнат къщи по два ката.

Семейството му е единственото, което си има. Единственото, за което го е еня. Скоро няма да му пука за нищо, но сега това ще ми свърши работа. Дано само не е гледал в очите на Ангелина…

Колебае се…

Рови с крак и си чопли носа.

Не се ли съгласи, загубен съм…

– Хубаво – вика – учи ме.

Благословени небеса! Благодаря ти, Боже. Макар да знам, че нямаш нищо общо и че ако можеше – щеше да ме спреш, не да ми помагаш. Ама няма на кого друг да благодаря. В съдбата не вярвам. Винаги съм плел своята собствена съдба с двете си ръце и с главата си.

– Хайде, учи ме, какво само се олюляваш?

– Тихо! – просъсквам заповедно. Сега вече мога да си го позволя. – Погледни надолу. Какво виждаш?

– Тъмно е, нищо се не види.

– Като идваше, ти видя градец и села. Виж ги и сега.

– Как да ги…

– Тихо! Отпусни се. Цяла нощ имаш, не бързай. Щом аз ти казвам, ще ги видиш. Съвсем просто е

– Виждам ги…

– Добре. Сега виж зад гърба си. Предбалкана. Родното ти място.

– Виждам само планината. Като стена е зад мен.

– Така е. Балкана е велика твърд. От едната му страна е топло и меко, от другата – сурово и хладно. Разделя света на две части. Двете са много различни. Като напреднеш още малко, ще започнеш да виждаш от едната страна в другата…

– Виждам един човек. Ей там. Свети в тъмното.

– Не го гледай! Ще те види. Той не е човек…

* * *

Нощта бе валяло и пътят бе разкалян. В ранното утро се чуваше надалеч как по него шляпат двамина. Човек и кон. Човекът водеше коня за юздата и весело размахваше свободната си ръка. Върху коня имаше още един човек, по-малък, който ту спеше, ту гледаше злобно и недоверчиво около себе си.

– Получи се – каза малкият човек.

– Добре. Сега се опитай да се поприкриеш. Волята ти е силна и стига надалеч, но те издава. Опипвай по-внимателно, снишавай се, повече се ослушвай…

– На пътя пред нас има човек. Силен е. Май ме усети.

– Това е едного, с когото искам да те запозная. Отдавна те е усетил, не бой се.

– Той ли светеше в нощта завчера?

– Не. Казах ти, че онзи не беше човек.

– А какво?

– Има много твари, които скитат по белия свят, не всички са хора.

– Но само той светеше, все едно че е въглен! Змей ли е?

– Казах ти да не ме питаш…

„Черен полъх на гняв и неудовлетвореност. Все по-трудно става…“, рече си Зайрян.

– Да, змей е. Но това, което баба ти е разказвала, не е и половината истина. Рано е за теб. За да проумееш точно какъв е, трябва да се научиш да го докосваш, без да те усети. А това няма да стане скоро, той е най-великият майстор.

– Ти каза, че и аз ще стана майстор. И че други майстори ще ми се покланят…

– Да. Така е.

– Как ще стана велик като змея? Той ли ще ме учи за майстор?

– Не. Змеят е твой враг, запомни! Той още не знае за теб, но разбере ли това, което знам аз, ще те убие. Научи се на търпение. Едва си започнал да виждаш света поновому.

– Ти колкото него ли си велик? Ще стана ли майстор колкото него?

Мъжът спря и се извърна към момчето върху коня.

– Това зависи от теб. И най-великите майстори си имат слаби места. Ако се научиш на търпение, ще започнеш да ги виждаш, точно както видя града в тъмното. Най-велик не е този, който обладава най-голяма сила, а този, който най-добре вижда слабите места на другите. Завчера ти го видя, той теб – не. Значи един път си го изпреварил. Но важното е не първия, а последния път да го изпревариш! Запомни това.

– Къде е твоето слабо място?

Мъжът се засмя искрено и отново поведе коня за юздата.

– Не е мъдро да търсиш слабото място на този, който не ти желае злото – каза той след малко. – Но щом толкова те вълнува, знай, че моята сила е сломена. Аз не съм майстор. Бях, но вече не съм. Мога само да те уча.

– Видях те как прогони кучето и как отваряш залостени врати.

– Казах, че силата ми е сломена, но не и изчезнала напълно. Някаква сила все още имам. Стига ми точно да пропъдя едно псе и да се избавя от турците. Искам да научиш едно от мен – истинската сила не е волята ти, а взорът и разбирането. Да виждаш и да разбираш. Това е много по-важно от умението да се протягаш и да смачкваш. Ето го и Нехме. Мар’хаба, Нехме ефенди. Слез от коня и му се поклони…

– Той майстор ли е?

– От най-добрите.

Момчето непохватно слезе от коня и още по-непохватно счупи снага. Турчинът седеше с кръстосани крака на голям крайпътен камък, пушеше дълъг чибук и бе затворил очи. Имаше смугло, почти черно изпито лице, дълги увиснали мустаци и чалма от зелен атлаз.

– Той защо не поздравява…? – прошепна момчето, но мъжът само го дръпна рязко за ръкава.

– Прекрасно утро за една лула, Нехме ефенди. Позволи ми да почерпя едно гъсто кайве към лулата…

Турчинът изведнъж отвори очи. Бяха въгленовочерни, също като мустаците му, а бялото около тях имаше нюанси на жълтото и сивото. Приличаше на много болен човек, но това усещане бе измамно.

– Не си прави труд, Зайрян. С твоите сили за едно кайве ще трябва три дни после да лежиш по гръб и да охкаш.

– Все пак настоявам, стари приятелю – и Зайрян пак плавно се поклони.

После потърка ръце, пое дълбоко дъх, разпери ги и след това рязко събра длани пред гърдите си, без да ги допира.

– Извади от торбата джезве, вода и кайве, Искрене – продума едва той.

Момчето направи каквото му се каза, напълни джезвето от чобура и добави от кайвето на око.

– Дръж го така…

Зайрян притвори очи и задържа дъха си. Водата в джезвето започна да бълбука. Лицето му стана мораво, но той не спря да се напряга. Накрая все пак издиша, но пое дъх отново и пак се напрегна. Течността в джезвето кипна и преля, малка част от него потече по тревата.

– Браво! – възкликна турчинът. – Не си бил толкова загубен, колкото те мислех.

Зайрян се усмихна и донесе две чашки и чинийки от кована мед. От ръката му ловко се търкулнаха няколко бучки захар. Турчинът оцени по достойнство тази проява на любезност. Взе чинийката в едната си длан, другата я сложи пред чашката, едва придържайки я с палец. После измуча нещо монотонно и кафето в чашката се завихри.

– На момчето няма ли да предложиш?

– То не обича. – Зайрян подметна под себе си плаща си и седна срещу турчина. – За него има захарни пръчки. Вземи си, Искрене, знаеш къде са.

– Може пък да обичам! Ти пита ли ме? – тросна се хлапето.

Турчинът го изгледа изпод гъстите си вежди.

– Ти пита ли слънцето дали иска да свети? – каза той през зъби. – Би могло и да не свети. – И направи плавен кръг наоколо с длан.

Светлото утро мигом потъмня, небето от синьо стана лилаво и после черно, появиха се звезди.

Хлапето се намуси още повече, обърна гръб и се отдалечи на няколко крачки. Седна на тревата и започна да рови с клечка пред себе си.

– Не е нужно да питам, за да знам нещо, Искрене – обади се Зайрян с тих и вибриращ глас. – Днес те учих на това. Да виждаш и да разбираш. Ако искаш кайве, вземи моето.

Хлапето обаче не отвърна. Продължи да рови пред себе си и да удря с юмрук от време на време по земята. Турчинът не спираше да го гледа преценяващо. После се извърна към Зайрян.

– Странен чирак си си намерил. Като те знам и на какъв хал си… Какво пак си намислил, Зайрян?

– Какво му е странното. Той е силен и даровит. Едва от седмица е с мен, видя го какъв е.

Турчинът повдигна вежди от учудване.

– Играеш си с огъня пак. Никога не падаш по гръб, а?

– Знаеш ме отдавна – усмихна се Зайрян. – Какъв е смисълът да се предавам?

– Жив те оставиха… Следващия път Варвара просто ще те вкамени. Или ще накара краката ти да се вкоренят, и ще стърчиш като дърво още двеста години.

– Не ме плаши с тая дъртофелница, никога не ми е била равна. Знаеш защо и как се случи така.

– Знам. Змеят е сянка зад гърба ù. – При тези думи момчето спря да рови в тревата. – Може да превие когото си иска. А теб и без змея може.

– Ще видим това.

– Мислиш, че твоят чирак ще ти помогне?

– Може би.

Турчинът мълча дълго. Веднъж-дваж отпи от кайвето.

– Ако не те познавах, Зайрян, бих казал, че си най-глупавият човек на света. Но ти не си глупав. Ти си по-лукав и от мен, а мен ме наричат Нехме Лукавия. Какво си намислил?

– Нищо ново не съм намислил. Просто смятам да опитам отново. Варвара и змеят държат всички извори заключени. Останалите им се умилкват срещу подаяния. За такива като мен няма и капка. Нима това е справедливо?

– А кой те кара да се буниш? От алчност си изпати. А сега ще си изпатиш повече.

– Ти също беше с мен, макар че за това знам само аз. Защо се разбуни?

– Защото не харесвам дъртата. А със змея имам лични сметки да уреждам. Но не от алчност.

– Всеки си има причина. Ти – твоята, аз – моята. Обаче аз опрах пешкира, ти остана чист. По-добре ми помогни сега, защото трети шанс няма да имам.

– Няма да ти помагам повече, Зайрян. Казах ти.

– Сам със змея няма да се справиш. Ти си се клел над костите на баща си да отмъстиш.

Лицето на турчина за миг потъмня като облак. Чашката от кована мед излетя към небето, без да беше замахвал с ръка. Другата му ръка смачка чинийката като лист хартия.

– Кой ти каза това? – просъска турчинът през редките си зъби. – Кой още знае!

– Ти как мислиш? – подметна небрежно Зайрян, отпивайки последната глътка, и остави чашата на тревата.

– Кажи ми сега или ще умреш! – турчинът протегна напред ръка.

– Успокой се. Никой не ми е казвал, сам го разбрах. Току-що, ти сам се издаде. Няма да разкрия никому тайната ти. Ала ти помисли добре – от всички вещици ти най-добре познаваш змея, най-отдавна го дебнеш. Сам няма да се справиш с него. Нито ти, нито който и да е.

– Какво ми предлагаш? – продума турчинът след дълго мълчание.

– Не мога да ти кажа пред него – Зайрян кимна към момчето.

Турчинът мигом описа кръг с ръка между него и себе си.

– Слушам те!

– Това не помага, Нехме. Повярвай ми.

Турчинът го изгледа изумено.

– Ако не беше ти, не бих простил такава обида!

– Искаш ли ти да направиш второто кайве?

Зайрян стана и донесе джезвето, пълно с вода и мляна ръж. Турчинът притвори очи и едва се напрегна. Кафето кипна и завря. Зайрян търпеливо наля в две нови чашки.

– Горчиво е, нали? – каза той, когато Нехме отпи.

Турчинът се изплю на тревата и отново изцъкли очи от изумление.

– Сега разбираш ли?

– Разбирам. Но ти как го направи?!! – Нехме не спираше да стрелка с поглед ту хлапето, ту чашата си с кафе.

– Защото знам как. Изкривяването също може да се предвиди.

– Машшала… – едва продума Нехме. – Наистина си по-лукав от мен, Зайрян ефенди. Машшала…

* * *

Така и не разбрах какво направи Мискинина. Обаче оня ми ти башибозук спря да се държи надменно и взе да го вика на „ефенди“. Още много си говориха, ама аз не ги слушах. Едно разбрах, и то ми стига – искаха да се разправят със змея, оня, дето свети в нощта като въглен. А, и още нещо, много важно, ама ми изскочи тогава от тъпата кратуна…

Както и да е, щом се наприказваха, Мискинина пак ме покачи на коня и си продължихме по пътя, башибозукът взе да си събира шалварите и се понесе нанейде. Като повървяхме малко, стана къде пладне, изведнъж се сетих какво ми чоплеше мислите. Мискинина специално закупи и джезвето, и мляната ръж, и шекера, и чашките. Ама това беше преди четири дни! А сега ги изхвърли, преди да тръгнем. При това знаеше, че точно четири чашки ще му трябват! Явно е знаел, че ще срещнем тоя Нахме, Нехме, или както там беше… Не, братлета, каквото щете говорете, но Мискинина е голяма работа. Уж е сломен и пречупен, всички се държат с него като с презряно псе, и малката кака, и оная страшна дъртофелница, че и тоя турчин в началото. Обаче някак той излиза наглава със сичките, един плаче, друг му прави машала, а трети кой знае какво още. Чудя се – какво ли е било, когато Мискинина е бил истински силен.

– Защо каза, че силата ти е сломена – питам го – а кафето го направи по-добре от турчина?

На него пък, видиш ли, му е весело.

– Сакатият може да мине там, където здравият ще се спъне…

Поредната му изкуфяла мъдрост. Що ли ми трябваше да питам. Я по-добре да си разгледам пак плетивото на малката кака. Това винаги е интересно. Вгледаш ли се, нишките все образуват някакви фигурки, които се движат, махат си една на друга, говорят си сякаш…

Част втора: Тодоровден

Циганският Великден. Мразя го. Първо, наистина има много цигани, второ… всички се наливат с ракия и младо вино като прасета. А и е скука, голяма. Мискинина ме накара да сляза, пеш, хвана Шарко и го поведе из народа, все едно че ще го продава. Той пък, да му се не види и крантата, зема, че се смали. Кон за чудо и приказ беше, в бабините приказки такъв няма, а откак Мискинина му прошепна нещо на ухото тая заран, започна да се смалява. Изпосталя, ребрата му хлътнаха, косъмът посивя и гривата му окапа. Досущ циганска кранта, кой ще ти го купи? Обаче Мискинина го води, среща се с някакви, разговаря. Даже две циганета се цаниха да се състезават с Шарко, ама той само ги изгледа накриво и те изчезнаха. На мен най-накрая ми омръзна и го оставих да се вре из народа. Отидох да погледам кушиите. Весело става, особено когато някой се изтърси.

До мене някакви двама се разправят. „Вихър ще те надбяга! Няма друг такъв кон!“ Другият му се хили – „Аде, бре! Тая куца кобила и опашката си не може надбяга.“ Идва трети. „Един овен давам курбан, ако моето конче спечели!“ „Гладни ке си останем, май!“ – вика му първият. И тримата все така се препират, чий кон бил най… Ама дивотии, намерили за какво да се разправят. Единия го загледах, досущ нашия чорбаджия. Дебел един такъв, мазен. Шкембето му един лакет пред краката, вратът му по-дебел от главата, а фесът – на челото. И пръхти като прасе в гьол на всяка дума. Негово ще да е чудо-кончето Вихър. Ще видим, ще видим…

Поредната кушия се втурна като хала през полето. Всички се развикаха, зареваха… Верно Вихър се носи като вятър пред другите. Сравнен с нашия Шарко нищо не е, ама него кой да го знае дали е кон изобщо или дявол. А Вихър си е най-обикновен кон, поти се, пръхти, пяна на устата има и вероятно от човешка дума не отбира. Нали е кон, така се полага. Хубавец. Зад мене обаче дебелакът пръхти с всички сили – „Вихър! Вихър! Дай! Дай! Марш оттука, нехранимайка такъв!“. И посяга да ми дръпне ухото. Не можа и ме блъсна, така силно, че залитнах чак.

„Ах, ти, свиня тлъста!“

Паднах си на ръцете и повдигнах глава. Чак ми причерня от яд. „Мамка ти, тлъста…“ Подирих камък да метна по дебелака, ама изведнъж, гледам го, очи ококори като паници. Поглеждам зад себе си – Вихър се спъна, току пред очите ми, и се затъркаля заедно с ездача. Другите, и те по него. Една каша от хора и коне настана, майко мила! Всички хлъцнаха като един и хукнаха да спасяват ранени. А Мискинина изникна зад мен и ме пита:

– Забавляваш ли се?

– Не! – викам му. – Оная тлъста свиня ме бутна!

– И ти реши да му бутнеш коня?

– Нищо не съм му бутал!

Мискинина се засмя и ми подава ръка да стана.

– Внимавай друг път – вика. – Не сме сами наоколо…

– Нищо не съм му правил – рекох му пак.

Ама сам знам, че не е така. Това, дето ми причерня пред очите точно преди конят да се спъне… Все едно че някой ме трясна с дъска по тила. Само че нямаше болка, просто ми причерня. И кончето взе, та се гътна. Виж ти…

Полека-лека се измъкнахме от гъмжилото и поехме покрай града. Взе да се здрачава. Щом се отдалечихме, Мискинина пак ме качи на Шарко. Гледа галошите ми да пази, що ли… Той сам ни веднъж на Шарко не се качи. Само мен. И всеки път като че ли кимва някак на коня. Мен какво ми е, возя се. Зяпам наоколо, лапам хляб от торбата…

– Днес не ми каза защо ти е сломена силата – викам му отгоре.

Той помълча малко, като да се чуди какво да каже.

– Виждаш ли, Искрене, всеки човек има сила. В ръцете и краката си. Но някои хора имат нещо, което другите нямат. Като още една ръка или крак, ама не е нито ръка, нито крак. И това нещо има своя си сила. Не се вижда с очи, нито се надушва. Но може много неща да върши…

– Значи твоята трета ръка е отрязана?

– Нещо такова. По-скоро – счупена и зараснала накриво.

– Дъртата ли я счупи?

– Да. Казва се Варвара, но има и други имена. Тя е много силна, трябва да се пазиш от нея. Рано или късно ще ти стане враг.

– Защо?

– Защото тя не обича други, които имат голяма сила. А ти си такъв.

– Защо трябва да се пазя? Тя не е страшна. Малката кака е по-страшна.

– Когато започнеш да учиш, ще разбереш. Голямата сила не се познава лесно, тя се прикрива сама. Турчинът също не ти изглеждаше страшен, но може да те удуши, без дори да помръдне.

– Щом ти си сакат, как така ме учиш?

– Да знаеш нещо и да правиш нещо не е все същото.

Ама ги плещи… Интересно е обаче. Харесва ми да го разпитвам. Винаги ми отговаря, макар че никой не го кара. Трябва да помисля над това, което ми каза.

– А защо Дъртата те е осакатила?

Той пак се умисли, преди да ми отвърне.

– На този свят хората, които имат скрита сила, са много. На хиляда чиляка поне един има. От тях мнозина така и не разбират, че имат сила. И въпреки това са много. Само по тия земи са поне стотина, а може и повече да са. Да имаш дар е едно, а да го използваш е съвсем друго. Ти какво правиш с ръцете и краката си по цял ден?

– Работя.

– Така е. А който няма ръка или крак, не работи. Другите го хранят. Или умира.

– Какво работят вещерите с третата си ръка?

– Пият.

– Пият?

– Да. По нашата земя има няколко изворчета, по-големи и по-малки. Малките са кални локви, не стигат да се напиеш дори. А големите…

– … ги варди Варвара?

Мискинина ме погледна хем изумен, хем дяволито отдолу.

– В наше село кладенецът е на онбашията – викам. – Един ден от седмицата един човек от къща му работи за един бакър вода на ден…

– И при нас е така. Големия кладенец го варди змея. Варвара му е вярното куче. Лочи на воля от извора, но варди други да пият по малко и дан да плащат.

– Как се умира, ако не пиеш от тоя извор?

– От старост. Или от бедност. Както и всички човеци без сила.

– Какъв данък иска да се плати?

– Ще разбереш, като пораснеш малко. – Мискинина спря и хвана с две ръце юздите. – Вече стигнахме. Не слизай от коня. Слушай ме, Искрене! Трябва да направиш точно така, както ти казвам, инак може някой от двама ни да си изпати. Трябва да вярваш само на мен, на никой друг. Ще се опитват да те полъжат, да те подмамят и заблудят. Не вярвай на никого, на очите си най-малко вярвай. Много от вещерите могат да направят така, че да видиш какво ли не. Вярвай само на мен. Не слизай от коня! Аз ще го повикам и той ще те доведе…

– Защо трябва да ходим там?

– Там е изворът. Трябва да пиеш от него. Нали искаш да станеш майстор?

– А мама може ли да пие от него?

– Пие само който има дарба. Но ако станеш майстор, може ти да ù занесеш. Силният може много неща, Искрене. Но сега е рано. На мен няма да ми дадат да пия, отдавна не ми дават, но на теб ще дадат. Това е много важно. Само едно запомни – аз зло не съм ти сторвал. И никога няма да ти сторя. Нито на теб, нито на майка ти, на татко ти или на братята ти.

Вярно дума. Не ми е сторвал. Не го харесвам, но зло не ми е правил. На тате куп пари даде, макар да можеше и сто гроша да подхвърли. Страшен е Мискинина. По-страшен и от Варвара, и от малката кака, че и от турчина… накуп… Нищо, че е сакат. Не знам защо така ми се чини, но…

* * *

Ждрелото мирише на пролет, на гора, на огън и на сила. Още преди залез я усетих, въздухът направо вони на сила. С всяка крачка се усеща все по-остро, направо ме опиянява. Всичко това обаче е болка. Чудовищна, непоносима болка. Но и това не е най-страшното. Нито пък змеят, който се е спотаил някъде там, нито Варвара или Методи билкаря. Не. Най-страшното е, че не мога да мисля правилно. Опиянението и болката не ми дават да се съсредоточа.

Някога тук е било древно светилище. Ей там, от оня камък, някакъв малоумник е наблюдавал изгрева на слънцето. Преди три хиляди години. Варвара може и да го помни това време. Всъщност едва ли. Траките не са пускали жени на ритуалите си.

По древните камъни някакви мръхли играят хоро. Нови ще да са, не съм ги виждал. Свири им лично Ангелина, на кавал. Старо дърво, по-дълго от нея самата, посивяло и червеите са го изяли. А издава божествени омайващи звуци. Пристъпват бавно, едва повдигат нозе, замахват с коляно наляво, надясно и чак тогава пристъпват. По-скоро се дивят на свирнята, нежели да играят. Или пък така са им наредили. По мое време нямаше такова нещо. Около тях на шарени черги са насядали останалите. Ей ти го Методи, пръв ме забелязва и зяпва с уста. После ме съзира Нехме. Прави се на учуден, но не преиграва. Варвара не се вижда никаква. Ангелина впива в мен големите си очи, в тъмното зениците ù припламват в зелено, но не спира да свири. Мен гледа и свири. Даже нова свирня подхвана, не за хоро, някак жално… Дали дава сигнал някому? Костакис и той ме забеляза. Владимир, Калин, Смилец, Горан… Всички са тук и всички мен гледат. Даже неразумните братя на змея са тук, вият се по камъните дюс пияни, хапят се един друг, увиват се на кълбо и се сношават. А това, което се ражда и умира начаса, е гнусно за гледане дори.

Играчките не ме познават и не спират хорото. Малко са объркани от смяната на свирнята, но не спират. Най-сетне по гърба ми полазват студени тръпки и разбирам, че Варвара се е появила.

– Дойде все пак, куче!

Кавалът на Ангелина замлъква, рязко и внезапно.

* * *

Странен е тоя кон. И преди знаех, че не е кон като кон. Това, че е такъв грамаден, едно на ръка. Че е толкова бърз и силен, две. Че си сменя кожата и ръста, кога му скимне, триж… Ама, братлета, ако трябва всичко да ви изброя, пръстите няма да ми стигнат. Бях му свикнал веке на тоя кон-чудесия. Ама не, тая вечер реши да ми проговори. Едвам не се изтърсих от седлото.

– Време е вече, малко братче.

– Тпрус! Гиди коньо приказливи!

– Време е.

– За що е време?

– Да се покажеш на другите. Време е. Помни, аз зло не съм ти сторвал! И няма да ти сторя…

– И ти ли? Що ви прихваща и двамата с Мискинина?

– Скоро ще разбереш. Да имаш сила, означава други да ти завиждат и да те мразят.

– Че аз цял живот съм мразил всички подред. И чорбаджиите, и турците, че и сиромасите като нас, дето крадат злак през синора ни. И що? Нищо им няма и на едните, и на другите, само ние трици ядем.

– Сега е различно, малко братче. Сега ти си им чорбаджия и турчин. Дръж се здраво за гривата ми. Скоро змеят ще блъвне благословия от огън…

* * *

Разположила се е като жрица насред карантиите на жертвено животно. Тя е в стихията си, във фокуса на силата си. Може да изгори това място, да го прати в небитието, да накара кокичета да цъфнат по камъните му. Но да изцели гърбицата си не може. И да направи нещо без одобрението на господаря си също не може. Което значи, че той е близо. Това е моят шанс.

Върви към мен, облечена в пищна носия, на главата има бяла забрадка и нито един накит. Лицето ù е сурово, излъчва омраза и презрение. Не е чудно, два от белезите по него са от мен. За момент ми дожалява за нея. Тя е човек, който свято вярва в нещо и го брани, не жали ни себе си, ни други. Може би е по-стара от всички ни. Видяла е повече, по-мъдра е навярно… Тялото ù е съсухрено, неспособно да изпитва похот и страст. Живее само заради вярата си. Единствен аз знам малката ù тайна. Тя е влюбена в змея. Все още е влюбена, хиляди години, след като е била млада и хубава. Нейната вяра е всъщност неизтлялата ù любов.

– Дойде все пак, куче! – повтори през зъби тя. – Твоята наглост е смайваща.

– Добра стига, Варвара – казвам внимателно. – Да се радваш на благоденствие, ти и господарят ти.

Тя нищо не отвръща. Бръква в престилката си и изважда камък. Вероятно е същият камък, с който я цапардосах в Копривщица. Протяга ръка напред и ми го показва.

– Само за това мога да те удуша още преди да си помислил да молиш за милост. Но ти дойде тук, при свещения извор! Няма да има милост за теб!

Усмихвам се пак, макар че устните ми треперят. По гърба си усещам тънките невидими пръсти, които всеки миг ще се вкопчат в гърлото ми. Или в мекото под черепа ми. Бавно поемам дъх и си заповядвам да се успокоя.

Всички са се събрали в кръг около мен. Чакат последната ми дума, преди Варвара да изпълни присъдата. Не могат просто така да ме убият. Ще замърсят извора. Най-вероятно ще ме обездвижат и после ще ме завлекат някъде. Не, няма да е толкова просто. Варвара не се чувства уверена, а другите ги е страх. Страх ги е. Още помнят кой съм. Затова и чакат последните ми думи. Не знаят защо съм дошъл тук, където смъртта е готова за мен, и това ги плаши.

– Варвара – започвам аз, гледайки я в очите. – Това, което е между теб и мен, може да почака за друго място и време. Съветът ми забрани да идвам тук, не съм забравил. Не съм забравил и наказанието, което ме грози. Но има правила, които всички спазваме, даже ти. Не мога да си позволя да ги наруша, дори да ме чака смърт.

– Правила? – просъсква Варвара. – Ти ли ми говориш за правила, куче! Ти, който ги погази всичките?

– Аз се покаях, смирено. Оттогава нищо не съм погазвал.

– Мислиш, че някой ти вярва! От устата ти пълзят змии и жаби. По-скоро слънцето ще спре да изгрява, нежели ти да се покаеш и да зачиташ законите ни!

– Щом така мислиш, накажи ме. Но тогава сама ще нарушиш закона, който е по-древен и свещен дори от твоя господар Ургул.

– И кой точно закон ти дава право да се появяваш тук, куче въшкаво? – Варвара съска, та чак слюнки хвърля пред себе си. – Каква нова подлост е сътворила пълната ти с катран глава?

– Правото и дългът да присъствам при посвещението на ученика си.

Казах го тихо и простичко. Настава гробна тишина. Варвара е изумена и не знае как да реагира. Тя знае, че имам ученик, но не вярва, че е готов за изпитанието. Не и толкова скоро. Вероятно си мисли, че ще го жертвам, само и само да се докопам до извора. Но това не е нарушаване на закона и Варвара го знае. Не може да възрази.

Освен това тя вече се е сблъсквала с Искрен и знае, че преценката ù я лъже. Останалите чакат нейната дума. Тишината е тежка като воденичен камък, всеки момент плещите ù ще се огънат.

– Нямаш позволение за ученик – казва сухо, но в гласа ù има неувереност.

– Но и забрана нямам – заявявам високо. – Срещнах го случайно, силата просто витае около него, той има право да бъде обучаван!

– Не и от теб!

– Не можеш да решаваш това сама! Наложихте ми много възбрани, но сред тях не е да обучавам друг. Може вече да нямам сила, но мога да го уча, както сама се убеди. На два пъти той ти се изплъзна.

– Благодарение на твоята лукавост! От нея нямаше как да те лишим, без да те убием!

– Хитростта също е сила, аз го научих на това.

– Все едно! Съветът ще се събере и ще реши имаш ли право на ученик! А след като реши да нямаш, ще те отведа в храстите и сама ще ти извия врата. Приготви се да срещнеш кучешката си смърт!

Завърта се решително и членовете на съвета я последват.

– А защо съветът да решава? Нека твоят господар да реши, той е тук и ни слуша!

Тя се извръща през рамо. Ако можеше да убива с поглед, право дърво да не е останало чак до Балкана. Вместо това обаче наоколо се разнася равномерно мъркане. Малките змейове по камъните спират неприличните си занимания и обръщат глави към една точка. Неколцина от вещерите се хващат за главите и припадат с изцъклени очи. От древния олтар, по улея, в който хилядолетия наред е текла жертвена кръв, подобно на сянка се надига дълга люспеста снага. Луната е почти пълна, сега той е много повече звяр, отколкото човек. Очите му пръскат огнени искри, диханието му е гореща река, рубинените нокти на лапите потъват в камъните като в масло. Ала все още снагата му е човешка. Срамотите му висят показно, раменете още не са се прибрали и опашката едва стига земята.

– Бях се приготвил да гледам смъртта ти, Озарени!

Мъркането преминава в боботене на придошла река, рев, който кънти и вибрира във всичко наоколо. Озарени! Само той ме нарича така.

– Заповядах на Гърбавата смъртта ти да е бавна и мъчителна. Исках да те видя сломен и победен. Да скимтиш и молиш за милост. Но ти имаш дързост, която смайва дори мен.

После се чува нещо като смях, но е по-скоро грохот от сътворението на света.

– Свири, Вечернице. – (Така той нарича Ангелина.) – Свири омайно, както никога досега не си свирила! Нека ученикът му дойде тук! Нека навлекът да дойде на свещеното място.

Древното слово е изречено. Навье. Навлек. Слагам пръсти в устата си и изсвирвам с колкото сила имам.

* * *

Като се втурна оня ми ти кон! Добре, че седлото и то не е обикновено, инак да съм излетял от него три пъти поне. Засили се като хала през тъмното и дърветата, копитата му не докосват земята, опашката се вее като стрела право назад. След миг някъде отпред се виждат огън и хора между дърветата. Конят забива грамадните си копита в земята, чимове и камъни хвърчат вред като джепане. Подгъва си предните крака и внимателно ме пуща на земята.

Всички мен гледат. Тия, дето си стоят на краката поне. Половината са се натръшкали по тревата, по устите им – пяна избликва, очите им нищо не гледат. Но другите са ме наобиколили и ме зяпат тежко-тежко. Даже смоците по камъните, и те мен гледат. Ама че сборище. Отварям уста да им тегля по една, ама зад мен тутакси се появява Мискинина и слага ръка на устата ми.

– Тихо – казва в ухото ми. – Змеят е точно пред теб. Оня, който видя да гори като въглен…

Изведнъж го видях. Прилича на изправен гущер. Донякъде е човек, но лицето му не е човешко и в очите му няма капка човещина. Снагата му е сянка, само ноктите му блестят. Хвана ме страх…

– Знаеш ли къде се намираш? – съска оня насреща ми и опипва въздуха със змийския си език.

– Знам – викам му. – Това тука е извор. Един от многото по тая земя.

– Знаеш ли какво си?

– Знам. Искрен мама ме е нарекла, защото съм като искричка в тъмното.

– Майка ти… – внезапно тътнежът на гласа му стихва и започва да говори нормално. – Преди тринайсет години майка ти дойде при мен да ме моли да те роди. Отрече се от всичко. Обеща, че ще живее и ще умре като обикновена жена, макар че аз не поисках това от нея. Обеща ми, че никога няма да допусне да припариш до извора, че ще си обикновен човек, докато умреш от старост. Можех да те убия още тогава, докато си в утробата ù. И теб, и нея. Пожалих я, защото… Бях ù задължен. Знаеш ли какъв е този, който те доведе?

– Знам. Казва се Зайрян, аз го наричам Мискинина.

– Правилно го наричаш. Не е като другите, прекалено странен и различен е. Мискинин. Когато майка ти дойде да ме моли, аз ù заповядах да ти изплете два терлика. Единия го сложи на лявото ти краче, другият стои под онзи камък и до днес. Единият те държи при хората, при обикновеното, при познатото. Другият може да ти покаже света такъв, какъвто никой не го вижда. Той е твоят път към силата, към магията. Този, който те доведе тук, излъга майка ти. Изпрати ù лъжлив втори терлик, ужким обетът е нарушен, и те поведе по пътя към магията. Той е лукав и подъл, той прави всичко за себе си, той си играе с хората и живота им, както котка с мишка. Той те е излъгал, той те е откраднал, той със сигурност ти е казал, че нищо лошо никога не ти е сторвал. Той е мискинин!

– Той ме нахрани и даде пари на тате, за да не ни вземат нивата. Можеше и нищо да не дава, тате щеше да ме даде, колкото да не ме храни, но Мискинина му насипа куп пари, сам видях. Той лъже, но не е по-лош от другите. – Изведнъж се сетих още нещо. – Спаси селото ни от турци!

Змеят се разхили на думите ми. Едно такова хилене, с ехо…

– Пак ще те питам – знаеш ли какво си? Ако знаеш какво си и какво представляваш, ще разбереш защо Мискинина е насипал на татко ти куп пари, които за него не чинят нищо.

– Знам какво съм! – тросвам му се. – Казвам се Искрен, мама така ме е нарекла, защото съм като…

– Ти си древната сила навье, която отдавна не се е пръквала по тази земя. Едни имат сила да виждат, други – да предусещат, трети – да заповядват на хора и неща, четвърти могат да лекуват. Но ти! Твоята сила е като болест. Твоята сила е да пречупиш силата на друг. Да я изкривиш, да я обърнеш наопаки, да я промениш. Ето това си ти. – Изведнъж започна пак да реве: – Пий от извора, щом искаш, застанал си точно отгоре му, но помни, аз не съм Мискинина, няма да те лъжа, че зло не съм ти сторвал и няма да ти сторвам. На два пъти за малко да те убия, и теб, и майка ти, а сега, щом се напиеш, ще те убия заедно с Мискинина, ще те убия, защото аз така искам, защото такъв е редът, който аз създадох, защото на тая свещена земя няма място за сила като тебе! Пий!

* * *

Варвара ме гледа с ужас. Чак сега осъзнава размера на грешката, която е допуснала. Объркана е, смутена. Знае, че щом змеят се разправи с Искрен и с мен, ще убие и нея. Тя се е провалила, тя е допуснала заплаха в сърцето на реда и закона на господаря си. В очите ù се чете желание да убива, само и само да изкупи вината си. Ала не смее да го направи без заповед. Пред очите ù се случва нещо, което не разбира. Господарят ù не само не премахва заплахата, а я допуска до извора…

Няма как да знае. Варвара е стара и е видяла какво ли не, но такова нещо не е виждала. Аз намерих древните рисунки по стените на една пещера и знам нещо, което тя не знае. Нещо, което дори змеят не подозира, защото и той не е по-древен от тая земя.

Ангелина за трети път се опитва да засвири и замлъква. Омайните звуци на кавала ù се изкривяват, силата на навлека ги превръща в нещо грозно и непоносимо. Опитва се да се бори, да надделее, но не може. Въпреки това не се отказва. Силна е. Навремето бях влюбен в нея точно заради това. Винаги намира сили в себе си и никога не се предава.

Змеят привършва тирадата си. Знам какво ще каже на Искрен, дума по дума. „Някои имат силата да предусещат.“ Прав е, това се отнася за мен. Точно сега змеят не е много умен, лесно е да предвидя какво ще каже. Погрижил съм се за всяка една негова дума, да не стигне до Искрен.

– Пий! – казва най-сетне змеят.

Сега е моят час.

* * *

Мискинина пак идва при мен, навежда се над ухото ми и прошепва:

– Послушай го. Пий!

– Вярно ли е, че си ме откраднал от майка ми? – питам го тихо.

– Ти знаеш истината, Искрене, защо искаш аз да ти я казвам?

– Кажи ми я!

– Казах ти. Да имаш сила означава други да ти завиждат и да те мразят. Майка ти сама щеше да те доведе тук, ако не беше змеят. Тя се спазари с него за живота ти. Не искаше змеят да те погуби. Вероятно и нея щеше да убие. Майка ти е силна и горда жена, мислиш ли, че би работила ангария на онбашията току-така? Тя може за една нощ да извие врата на всички турци и чорбаджии в околията. Ако не се боеше за теб, нямаше да превива гръб пред никого. Но сега няма от какво да се плашиш, пий от извора и всички ще се страхуват от теб.

– Вярно ли е това, което той казва за силата ми?

– Вярно е. Но то е също толкова вярно за всяка друга сила. Ако умееш да лекуваш, това значи, че умееш и да убиваш. Ако излекуваш чорбаджията от треска, това ще значи ратаите му да страдат. Ако умееш да виждаш, това ще направи други незрящи, защото ще страдат от злото, което ти си избягнал, а те не са. Ако умееш да заповядваш на хора и неща, тогава други ще страдат, защото ти ще подреждаш всичко да е удобно само за теб, но не и за другите. Никой не може да направи света добър за всички. Онбашията е щастлив само когато другите страдат, а сиромасите се радват, когато градушка удари в нивите на богатите. Пий от извора и използвай своята сила, както сам прецениш.

– Той ще ни убие.

– Никого няма да убие. Ще ни убие, ако не пиеш от извора. Защо бих те довел, ако убие и мен?

– Така е…

Право дума. Мискинина може да е всякакъв, но не и глупав. Щом ме е довел тук, то не е, за да го убият като куче.

– Как да пия?

Той се навежда и взема с пръсти някакви карантии от куче. Започва да шепне нещо неразбрано под носа си, после бавно с другата ръка загребва съсирена кръв от една ямка в скалата.

– Яж! Това е тялото на богинята майка. Тя е самата благодат, тя е всичко и навсякъде. Единението с нея ще ти покаже пътя.

Гнусно е да дъвча сурови черва, ама какво толкова. Ядат се.

– Пий. Това е самият живот. Той е като река. Не се вижда, но е навсякъде. Извира и блика, черпи сила от всичко, той самият е сила, която обгръща всичко.

Пия. Още по-гнусно е. Погледът ми се замайва, светът около мен се върти…

– Не се съпротивлявай. Отдай се на усещанията си…

Изведнъж в мен нахлува нещо. Като водопад на пролетна река, а аз съм каменното ù корито. Не виждам и не чувам нищо, не усещам нищо с тялото си, всичко, което чувствам, е тази огромна помитаща стихия, която минава през мен…

* * *

Варвара пристъпва напред. Челюстта ù трепери. Дали от страх или от ярост? Идва до мен и свежда глава, даже ù се иска да коленичи, но само се навежда по-ниско.

– Защо позволи това, господарю?

Змеят не отвръща. Какво може да отвърне той, сега? Искрен лежи в несвяст в краката му, наслаждавайки се на своята сила. А змеят е много по-малко разумен и много повече звяр отпреди малко. Какво може да каже, щом и глас вече няма?

– Още ли не разбираш, Варвара? – питам я с презрение. – Още ли мислиш, че е създал „божествения порядък“, за да има справедливост и равенство между всички вещери, да няма един, който да пороби останалите? Погледни го! В момента изпитва точно такава наслада, каквато изпитва жена, когато я обладават! Силата на навлека за него е сладост, на която не може да устои, сладост, която не си му дала нито ти, нито стотиците други като теб! Ето колко струва неговият порядък!

Замахвам с ръка и с все сила я первам през лицето. Не ми пука какво ще направи тя. Може да ме убие, ако иска. За тоя миг живях последните сто години, няма да го пропусна, каквото и да ми струва.

Варвара се свива назад и започва тихо да плаче. Нейната вяра, която е просто една неизтляла любов, е сломена от най-обикновена ревност. От чувството, че е излъгана и предадена.

– Той е твой, Нехме! Убий го! Никога няма да имаш по-добър шанс.

Турчинът ме поглежда изпитателно, после поглежда за миг и Варвара.

– Остави я – казвам му. – Вече приключих с нея.

Пред мен като привидение изниква Ангелина.

– Не! – казва тихо и твърдо тя.

Поклащам глава.

– Светът се променя, либе. Скоро по тия земи няма да съществува и едно древно създание. Хората ще станат неимоверно силни и за нас няма да има място сред тях. Не ни трябва повече господар. Време е да се погрижим за себе си.

– Не! – настоява тя.

– Знаеш, че съм прав. Аз имам усет за нещата.

– Аз също имам. И виждам друго!

– То няма да се случи. Навлекът е зад гърба ти, затова го виждаш. Ти не знаеш как да се бориш с него.

– Знам как! Змеят не бива да умира!

– Не можеш да го спреш. Нехме се е готвил за това триста години.

– Спри го! Ти можеш. Заедно можем.

Отново поклащам глава. После се навеждам към нея и ù казвам нещо на ухото. Преди да заговоря, тя засвирва на кавала си, така че никой освен нея не чува какво ù шепна.

– Няма да успее – заявява Варвара зад гърба ми. И се смее през кривите си зъби. – Ти пак се провали, куче.

Турчинът вече е на половината на ритуала. Скоро ще вземе в ръка ножа, който е направен от зъб на друг змей. Варвара напъва цялата си воля, за да събуди господаря си от опиянението на удоволствието. Някои от вещерите ù помагат. Но краката на змея вече са се вкаменили. Твърде късно е. Ангелина гледа изпитателно ту мен, ту Искрен.

– Хайде, либе – казвам ù. – Опитай още веднъж и не се вслушвай в това, което свириш!

Ангелина вдига кавала си, долепя го до устните си и притваря очи. Миг по-късно се разнасят най-вълшебните звуци, които някога съм чувал…

* * *

Реката е силна и пълноводна. Не мога да ù устоя, ще ме помете. Ще се удавя в нея… Трябва да се върна… Трябва да я спра… Прекалено силна е! Ще ме погълне!

Изведнъж всичко спира. Всичко е мрак и тишина. В мен и около мен. Гади ми се. После нещо в мен се надига. Не мога да го спра. Надига се и изригва от мен. Черно и гнусно е… Разлива се навсякъде…

* * *

Свирвам с пръсти и Шарко дотичва.

– Отнеси ме където ти видят очите. Не спирай три дни, аз ще поспя… След това си свободен. Завинаги.

Аз успях. Постигнах повече, отколкото се надявах. Навлекът повърна и отрови извора. Аз смогнах да поема последните няколко чисти глътки. Стигат ми, колкото да не се съсухря от старост и да не умра като куче. Повече не ми трябва. Останалите нямат и толкова. Змеят спи дълбоко в скалата и ще спи там поне хиляда години. Нехме не успя да го довърши. Точно както обещах на Ангелина. Нито тя, нито змеят подозираха, че навлекът ще повърне. Пишеше го на скалата в една пещера, в която са живели първите човеци. Древният шаман го бе изписал с боя от животинска кръв, глина и пепел. Бе го казал простичко, с няколко фигурки. Аз се бях приютил там, гладен, мокър, отчаян, гонен от всички. Но успях да разбера това, което е искал да каже незнайният вещер. Всеки друг не би видял някакъв смисъл в тия древни драсканици. Аз видях. Сега съм отново силен, а тези, които ме накараха да страдам, ще си платят.

Част трета: Завръщане у дома

Надвечер. Малка колиба, насред Родопа планина. В такива каракачаните нощуват и изоставят на другия ден, докато се придвижват със стадата си към Беломорието. Плавни склонове заграждат долината отвред, а гъста борова гора упорито се катери по тях. По средата тече малко поточе, а на юг се ширва тучно пасище. По пътечката към колибата върви човек. На главата му има калпак, на раменете – овчарски ямурлук. Снагата му е дребна, движенията – мудни и плахи. Спира за момент и внимателно оглежда колибата. Пушекът от комина го изпълва с надежда, че ще завари стопанина вътре. Влиза, без да чука, без да каже и дума.

Вътре има само една стаичка. Стените са измазани с кал, в тъмния край се вижда одър, покрит с прокъсани черги. До одъра има огнище, до огнището на трикрако столче седи стопанинът. С лице към огъня и с гръб към новодошлия. Ръчка с ръжен в огъня и замислено наблюдава къкрещото над огъня гърне.

Новодошлият сваля ямурлука и го хвърля на одъра, после и калпака си. Жена е. При това – дивно хубава. Тънка снага, бяло лице и едри гърди. Очите ù са големи и тъмни, устните – тънки и бледи. Придърпва друго столче и сяда до стопанина.

– Боб ли вариш, Зайрян? – пита жената.

Стопанинът не ù отвръща веднага.

– Знаеш ли, само преди петдесет години никой не е сял боб по тази земя. Скоро и други неща ще садят хората. Светът се оказа доста по-голям, нали, сестро?

– Винаги се е знаело, Зайряне.

– Знаело се е? – мъжът изглежда учуден. – Щом се е знаело, защо никой не донесе тук тютюн, боб, картофи… царевица?

– Другите земи имат своя природа, своя магия. Свои извори… Нашата беше богата, но ти я опустоши.

– Нищо не съм опустошил – усмихва се Зайрян. – Така си мислят другите, но това е техен проблем. Между другото, колко останахме? Чух, че Методи е драснал към казашките степи, че и нататък, по древните стъпки на Авитохол…

– Аз пък чух, че Нехме е наел убийци да те пречукат.

– Да, опитва наистина… Неблагодарник.

– Ти го излъга, нормално е.

– Да съм го лъгал? Не. Обещах му, че ще има шанс да отмъсти на змея за смъртта на баща си и му го дадох.

– Даде му шанс и му отне силата, направи го обикновен смъртен.

– Той бе съгласен да плати с живота си за този шанс. Без мен змеят рано или късно щеше да го усети и да го убие и нямаше да си има нито шанс, нито сила, нито живот.

– Той не мисли като теб. Все някога ще те открие, щом и аз те открих.

– Ти си нещо съвсем друго, сестро. Аз ти позволих да ме намериш. Ти имаш естествена дарба, като мен. Не ти трябват никакви извори, за да виждаш и усещаш.

Ангелина измъква от пазвата си гребен от орехово дърво и се заема да сресва косата си. После я премята през рамо и додава:

– Сложи мащерка и джоджен. Ще стане по-вкусен.

– Откъде да ги взема, да не съм стара бабичка, дето всичко си има…

– Хълмът е пълен с билки – казва жената и чевръсто излиза от колибата.

След малко се връща и пуска няколко треви в котлето. После кротко си сяда на столчето.

– Източила си се, гледам! За няма година – пак си станала зряла жена. Налята…

Ангелина се усмихва свенливо.

– Кой е този път щастливецът?

– Защо мислиш, че имам любовник?

– Ти винаги съзряваш, когато си влюбена, инак си малко момиче. Такава си е твоята орисия.

– Този път няма мъж – отвръща решително Ангелина.

– А защо?

Изведнъж Ангелина посърва, впива поглед в земята и очите ù отново стават тъжни.

– Защо го направи, Зайряне? Ти…

– Защото не исках да умра. Сам, немощен, безсилен, ненужен. И сбръчкан от старост.

– Само затова ли? Защо не дойде при мен? Аз все още те обичах и те чаках. Чаках те да преглътнеш гордостта си и унижението. Нямаше да те оставя да остарееш…

– И какво щях да правя? Да ти чистя къщата? Да преда вълна и да не се показвам пред хора? Да стана занаятчия? Селянин? Хайдутин?

– А сега нима имаш повече?

– Разбира се! Нека ти кажа нещо: навлекът отрови извора, но човек може да свикне с тази отрова. Трябва да търсиш и да пиеш по малко, да усещаш и да се бориш. Аз го познавам най-добре, умея да предвиждам изкривяването и да го контролирам.

– Умееш ли? – в гласа на Ангелина има съмнение.

– Как мислиш успях да надвия Варвара?

– Надви я, защото знаеше нещо, което тя не знаеше, и го използва добре. Но сега има нещо, което ти не знаеш, Зайрян.

– Винаги има нещо такова. Затова ли дойде?

– Не. Дойдох да те моля за помощ.

– Помощ? Ти?

– Светът се променя, Зайряне. Ти го каза. Ние също се променяме.

– За каква помощ ще ме молиш?

– Преди това искам да те питам нещо.

– Питай.

– Защо не изчака Нехме да убие змея? Защо го пощади? Ти го мразиш до дъното на душата си!

– Не го мразя. Той беше тиранин, да. Опълчих се срещу него и той ме осакати, накара ме да страдам. Много мъка и болка ми причини. Но не го мразех.

– Защо го пощади?

– След триста години изворите ще се изчистят от отровата. Тогава ще настане яростна надпревара за тях, всички оцелели вещери от целия свят ще се борят за надмощие. Това ще изтощи изворите и само след още сто години те ще пресъхнат напълно. Ще имаме нужда от змея, за да установим нов ред и да не допускаме унищожаването им. Веднъж вече се е случвало.

– Нима ти не правиш сметки – бързо и лесно да вземеш надмощие над останалите? Кой по-добре от теб може да прецени момента и да удари първи?

– Явно не ме познаваш добре, сестро. Аз не съм тиранин. Низвергнах змея не за да взема мястото му.

– А защо? Защото си бунтар по душа и не търпиш никакъв ред?

– Не търпя никакъв ред да ми казва какво и как да правя. Не търпя някой да ми нарежда колко магия мога да ползвам, да ми я дава на малки трохи и да ме държи в страх, че ще ми ги отнеме, ако не свеждам покорно глава. Но не съм и тиранин.

– Значи се надяваш един ден сам да събудиш змея и той да не ти отмъсти?

– Ти май забравяш, сестро самодиво – засмива се Зайрян – какво е бил змеят, преди да стане тиранин и повелител на всинца ни. Беше на вас, вилите, домашното животно. Роб и слуга.

– Не и този! Този е по-древен дори от земята под краката ни.

– Той ли ти го каза? Или Варвара? – пита Зайрян с насмешка. – Дори да е така. Той не е нищо повече от всеки вещер, само дето не е човек. Когато го събудя, няма да ме е страх нито от него, нито от никого. Мен и сега не ме е страх.

– От никого ли, Зайрян? Дори от навлека?

– От него? Защо да ме е страх? Аз не съм му сторвал нищо лошо. Ако искаше, да ме е проклел досега и да съм се споминал.

– Въпрос на време е да се сети и за теб. А сети ли се, ще те прокълне, бъди сигурен. Той се е развихрил, Зайрян. Пие от собствената си отрова и се опиянява да бълва проклятия. Сее смърт, откъдето мине…

– Това ли е нещото, което „не знам“?

Ангелина кима утвърдително.

– Грешиш. Знаех, че ще стане така.

– И нищо ли няма да направиш?

– Нищо. Защото нищо не може да се направи. Неговата ярост е божествена, нищо не може да ù устои. Може би когато изворът се изчисти, ще успея да го спра.

– Ти излъга всички, Зайрян. Излъга Нехме, излъга и мен. Излъга Искрен. Но излъга и Звездин. Той се смири, след като заверата ви пропадна, но ти пак го разбуни, като си му обещал да го освободиш. Да си върне отново човешкия облик.

– Не съм излъгал! Просто няма да стане веднага. Ще трябва да почака, както и аз чакам. Както всички.

– Знаеш ли каква свобода му се падна на него?

– Досещам се.

– На навлека много му хареса да язди врано конче…

– Каква помощ искаш от мен, малка сестро?

– Аз и неколцина решихме да възстановим реда. Дори без извора. Трябва да спрем навлека и да обединим усилията си в пречистването на извора. Дойдох да те моля за помощ.

– И как мислиш да го спреш? Ще го омаеш със свирнята си? Май само това ти е останало, а то не струва много пред черната му ярост…

– Ти как успя? Направи го без капка магия. Само с хитрост и ловкост.

Зайрян се извръща и я поглежда изумен.

– Значи затова си се разхубавила? Ще го приласкаеш!

– Да…

– Толкова ли си отчаяна?

– И да, и не. Той не е лош. Нито пък е виновен, че се е родил такъв. Ако успея да поуталожа яростта му, може би ще успея да го обикна…

– Ще трябва да го обикнеш, преди да сломиш яростта му. Само чиста невинност и искрена любов могат да потушат омразата му. Но ти няма да се влюбиш в него, можеш да си сигурна! Мислиш си, че ще го направиш, но ще подушиш миризмата на немитото му тяло, ще видиш пъпките по лицето му, сплъстената му коса и кривите кокали и колкото да си внушаваш, няма да се влюбиш в него. Той ще усети и ще те прокълне още щом те види такава бяла и чистичка…

– Ще видим…

– Съмняваш ли се? Забравяш кой от двама ни има по-добър усет за нещата.

– Не забравям. Ти забравяш какво мога да направя с всеки мъж.

Зайрян се разсмива на глас.

– Така е. Това всъщност е най-голямата ти сила – отново се засмива, но изведнъж става сериозен. – Предполагам, че ще искаш от мен да ти кажа всичко, което знам за него. Какво обича и как го обича. Какви са му привичките, на какво държи и как да го спечелиш?

– Искам да дойдеш с мен, Зайрян.

– Опасно е – казва той след кратък размисъл. – Може да ме усети. Не знам колко силен е станал. Защо да рискувам?

– Аз ти помогнах, без да те питам какво мислиш да правиш.

– Ако знаеше, нямаше да ми помогнеш. А аз знам какво може да ми се случи…

– Поискай нещо в замяна!

Зайрян взима дървената лъжица и опитва бобената чорба.

– Сложила си омайници, нали? Не усещам дъха им, защото си ги смесила с нещо, но няма как да не си сложила…

– Сложих…

– И дойде при мен, дивна и тънко облечена, защото знаеше… Наистина си отчаяна.

– И да, и не – отвръща дръзко Ангелина и се изправя. – Отчаяна съм. Но още пазя чувствата си към теб. Няма да ми е неприятно…

Гърдите ù се повдигат често, а очите ù се впиват в него като жадни устни. С едно движение сваля бялата забрадка и плитките на косата ù сами се разплитат. Става от мястото си и се приближава до него. Притваря очи и леко извива глава настрани. После се навежда, като да го целуне по устните.

Зайрян се изправя и след кратка борба със себе си слага ръце на тънката ù снага. Вдига я във въздуха сякаш е перце, и я полага на грубия одър. Дълго време гледа повдигащите се от учестеното ù дишане гърди. Най-сетне не издържа и с едно движение разкъсва ризата ù…

* * *

Събудих се замаян. Не знаех колко време е минало, не знаех къде съм. Над мен имаше чисто небе, под мен – зелена трева. Слънцето клонеше към заник, което значеше, че е минал поне един ден и една нощ.

После си спомних. Тънката ù гола снага, гладката като атлаз кожа, набъбналите топчести гърди и овалният ù корем… Господи! Тя успя да ме омагьоса. Загубен съм!

После първият пристъп на паника мина. Седнах на тревата и започнах да мисля логично. Главата ме болеше като след тежко препиване.

Защо Ангелина дойде при мен? Защо ме съблазни и защо ме люби? Какво иска от мен? Каза, че иска да отида с нея и да ù помогна в укротяването на навлека, но това не е вярно. Защо? Защо, Вечернице? Какво си наумила?

И в този миг осъзнах. Няма как да разбера какво е наумила. Тя вече е близо до него, затова дарбата ми да предусещам не ми казва нищо. Вероятно ми е шепнала цяла нощ, докато е била върху мене, и е научила всичко, което знам за него. Това е лошо. Много лошо. А още по-лошо е, че тя е вече в сърцето ми и ще я последвам, където и да иде. Мога да се боря с това, мога да се съпротивлявам, но не мога да спра. И вече разбирам без всякаква дарба какво цели – тя иска аз да го спра. Знае, че съм единственият, който може да го направи, и просто ще ме завлече при него. Ако искам да оцелея, ще трябва да спра навлека. Само че тя греши, аз не мога да го спра. Никой не може, поне следващите двеста години. Ех, и ти, Вечернице, всички ни ще затриеш…

* * *

В далечината се вижда някакво село. Всъщност селото не се вижда, вижда се как гори. Хората бягат от него. Нарамили са покъщнина, подкарали са разните ми там скотове, деца и жени пищят. Ама че работа.

Спирам един дъртак и го питам:

– Що става бе, деде?

Оня ме гледа недоверчиво, ченето му подскача от страх. Аха-аха да фукне нанейде с кривите си крака.

– Що става, те питам? Защо ви гори селото? Данъци не сте плащали или сте ядосали онбашията?

Дядката продължава да ме зяпа, все едно че съм шейтан.

– Бягай, сине! Бягай далеч. Щури глави бунят народа, а турците милост не знаят. Врано конче имаш, бягай с него!

Да бягам ли? Ама че хора. Ама е прав дядката, откъм селото се точи конница. Мяткат ятагани, пушкала, всеки миг ще налетят. Хората изведнъж зарязват и скот, и покъщнина и се пръсват с писъци накъдето им видят очите. Башибозукът се понася подире им и минава като вятър покрай мен. Не ме виждат ли, що ли…

После обаче водачът ме забелязва и прави завой. Цялата върволица се изнизва подире му и ме наобикалят. Един е насочил пищов към мене, друг поплясва с ятагана по дланта си. Сички обаче гледат коня ми. Гледат го и се дивят, чак даже цъкат с езици. Главатарят гледа ту мен, ту коня, не разбира как дрипльо като мен язди такъв кон. Всъщност не разбира как така не бягам и не пищя от ужас, не разбира как така яздя кон покрай турчин, не разбира нищо. Затова сигур още не е посегнал към ятагана си, нещо, което ей сега ще стори.

Обаче криво си прави сметката. Конят му се спъва и го хвърля на земята. Всички гледат уплашено и въртят очи, после оня ми ти башибозук вади грамадния си пищов и го насочва към мен. Чакмакът изтраква, барутът съска един миг, после цевта се пръсва на стотици парчета и му отнася половината лице. Настава суматоха. Пропукват още два пищова, но и те се пръскат, без да изплюят пулето. Неколцина се хващат за очите или гърлата, конете подивяват и започват да тъпчат падналите ездачи. Оцелелите с вайкане се втурват нанейде и изчезват яко дим. Някакъв само обръща коня си и за последно прави опит да ми резне вратлето. Препуска като хала, върти ятагана като кречетало, а погледът му е свиреп. Какво да го правя пък тоя… Много досадници ми станаха за днес.

Конят му кривва леко встрани и минава покрай мен. Турчинът бясно му дърпа юздите към мен, ала всуе. Конят препуска като бесен и нищо не може ни да го спре, ни да го отклони. Ще тича така, докато се удари в някое дърво или къща. Тръгвам по пътя си и не след дълго отново срещам оня дядка. А той пак ме гледа, все едно че съм шейтан, кокори едни зъркели и се кръсти, без да спре.

– Абе, какво ви става на вас бе, хора! Какво ме зяпате така, нямате ли си работа за вършене?

Край него постепенно се събират още хора, жени и старци все. Всичките мен зяпат и скришом се кръстят.

– Що щете от мен? Махайте се!

Мразя така да ме зяпат. Ядове ме хващат и някой ще си изпати май. Събират се около мен все по-плътно, галят коня по хълбоците, докосват ме. Една баба даже опита цървула ми да целуне, ама аз я изритах в носа.

– Махайте се, ви казвам!

Пред очите ми притъмнява… Отварям уста да ги прокълна, ала в последния миг мярвам нещо познато. Момиче някакво. Разбутва хората и иде към мен. Коя беше тази?

– Отивайте си, добри хора, хайде, вървете. Не стойте тъдява, вървете си! Бързо! Не стойте край него!

– Ти пък коя си? – питам я.

Нещо много познато ми изглежда, но не мога да се сетя. Хората постепенно се разотиват, макар да гледат към мен през рамо. „Огън ще ви гори вас, ама да видим кога.“

Кое е това момиче?

– Ей, ти, не чуваш ли, тебе те питам? Коя си?

Повдига към мене лице, но очите ù не мога да видя. Гледа в земята, крие се, що ли…

– Вестина ме викат – казва тихо тя.

Ама че име. Ала истина казва, не лъже, инак щях да усетя. И гласът ù ми звучи познато. Облечена е по-различно, не като простите селяци. Цялата в бяло, с везана забрадка. Бръква в торбичката си и вади голяма пита хляб. Отчупва половината и ми я дава. Все така не смее да ме погледне в очите. Притрябвал ми е нейният хляб…

– Я ме погледни в очите! – нареждам ù.

Никой не може да ми откаже, като ревна с дрезгав глас. Обаче тая никаквица стои като вкаменена, протегнала хляба, и все гледа в земята. Ей сега ще видиш, краво нещастна, на кого се опъваш…

Изведнъж ми се дояде. Хубава мека питка, топла и ухае… Как така е топла и ухае, все едно сега излиза от пещта? Мирише на масло и сирене, на пресята пшеница и ръж. Пàра се вдига от начупената пита и се носи към мен, омайва ме. Вземам хляба и отхапвам. Боже, какво блаженство! Колко е вкусен! Мама правеше такъв хляб по празник, но този е още по-хубав.

Не мога да му се наситя. Голямата пита се стопява измежду пръстите ми. Къде отиде това момиче, в него е другото парче от питата? Къде се дяна? Току-що беше тук…

Защо няма никой наоколо? Къде отидоха всички?

Все пак наоколо има някой. Това е точно както оная нощ, когато видях змея да свети като въглен в нощта. Само че това не е змеят и не е въглен. Виждам го. Като сянка е. Оттатък баира, сгушен сред дърветата.

– Кой си ти? – виквам с все сили.

Оня май ме чу. Сниши се още и взе да се измъква като гущер.

– Стой там, да те видя кой си! Дий бре, коньо, тичай натам! Ако ти избяга, ще ти счупя и двата крака.

* * *

Внезапно Ангелина извади хляб от торбата си и му го подаде. Оттук дори можах да усетя уханието на билките, които беше наслагала в него. Глупачка! Какво си мисли, че прави? Бабешки магии пробутва на навлек.

Изведнъж напрежението изчезна. Все едно не го е имало изобщо. Искрен взе да лапа хляб като невидял и черната прокоба се стопи. Хората си отидоха. Горките глупаци, повечето от тях няма да преживеят нощта, а останалите – до ден-два ще погинат и те… Впрочем не се знае. Но тези, които го докоснаха, със сигурност няма да живеят дълго.

Искрен се олюля в седлото. Омаян е. Усмихвам се вътрешно. Ангелина излезе по-хитра, отколкото я мислех. Примами го с обикновена питчица, сиренце и масълце. Не с магия. Магията дойде после, когато навлекът не очакваше. Лаком е, а тогава е най-слаб. От кого ли го е научила това? Май съм приказвал доста неща насън…

Ангелина прошепна нещо на коня и Звездин клекна на предните си крака. Искрен се наклони напред и тя го хвана през врата, прегърна го, както майка прегръща дете, и отърка бузата си в неговата. Не чух нещо да му шепне в ухото.

Добра е, чортовете да я вземат. Направо изпитвам черна завист. Една шепа сила ù е останала, обаче я плиска като придошла река. Истински майстор! Сега навлекът ще я сънува и ще ходи подире ù като теле по майка си. Докато го оплете напълно в мрежата си, както паяк омотава муха в паяжината си. И ще прави с него каквото си иска. Лошото е, че след това нищо не може да го прави. Не може да го промени, не може да го унищожи. Може единствено да го успокои, но това все едно не променя нищо.

Прекалено лесно стана. Не мога да ù отрека – има невероятна дързост и находчивост. В момента повече ме вълнува друго – какво ще прави, ако не успее. Не може да не допуска такава възможност и вероятно се е подготвила за нея. И някъде в плановете ù присъствам аз.

Изведнъж Искрен се събужда. Боже! Видя ме!

– Стой там, да те видя кой си! – реве с пълна сила подире ми. – Дий бре, коньо, тичай натам!

Свършено е с мен. Направих една погрешна стъпка. Сто години вървях по невидима връв и не сбърках, сега се спънах на равното. Само въпрос на време е…

* * *

Изведнъж оня, който изглежда като сянка, изчезна. Съвсем. Ама че дяволия. Потичах с Шарко наоколо, ама къде ти – никой не намерих. Ще ми падне пак тоя мискинин. Къде се дяна онова момиче? Искам да я видя. Каква беше хубава само…

– Ей, ти, да си виждал едно момиче наоколо? Бяло облечено, хубаво едно такова?

Селякът с чувала се обръща и ме поглежда.

Май е глух. Мига на парцали и се блещи насреща ми.

– Да си видял едно момиче тъдява? – викам му по-силно.

Оня само ми клати глава. Аха-аха да заплаче.

– Какво имаш в чувала?

Селякът ревва без глас, сълзите му текат като пролетни вади. Сваля чувала от рамото си, разтваря го и ми го показва. Вътре има човешка глава. Посиняла и окървавена. Някакъв напет юнак ще да е бил, я какви мустаци има, че и рошав перчем.

– Къде си тръгнал с тая глава, а?

– Сюлейман ага – продумва селянинът едва, ченето му играе и ръцете му треперят – каза, че ако му я занесем, ще пощади селото…

– Ах, тъй значи – викам му. – Я дай на мен да му я занеса. Дай, ти казвам! Какъв ти е бил, син? Рода?

– Войводата Велко…

Виж ти, имало било някой си Велко, който взел да върти калъча и да се прави на воевода. Един спасил, двама затрил. Знам ги аз такива – ходят и мъстят уж за пролята кръв и бащина чест, после турците цели села затриват. А покрай тая буна карат наред, никаква глава няма да ги отърве…

Вземам му чувала от ръцете и го оставям да реве и да се пули.

– Де да го диря тоя Сюлейман?

Той само поглежда оттатък баира, откъдето се вият пушеците на изгорената Загора.

– Дий, коньо. Да идем да го видим тоя Сюлейман що иска.

Не щеш ли, като минавам една долчинка, напреде ми се изпречква одевешното момиче. Не знам как разбрах, че е то. Нито е в бяло облечено, ни със забрадка. И май не е момиче изобщо…

* * *

Искрен набързо се разправи със Сюлейман и цялата му пасмина. Сега Загора ще си гори мирно и тихо поне две недели. После ще я вдигнат наново, а един ден, като дойдат русите, пак ще я изгорят. Случвало се е и преди.

Искрен подкара кончето си къмто Чирпан. Натам бягаха хората и той тръгна подире им. Вече трети ден успявам да го следвам, без да ме забележи. Търси ме, защото изпървом ме видя, а после изчезнах от взора му. Но сега друго му е в главата. Ангелина.

* * *

– Що да сторя, мило ми конче?

Тъпата кранта мълчи и не казва. Знам, че може да говори, и мога да я накарам, ама не ми се ходи пеш после. А обикновен кон да ме носи не може, разболява се до ден и умира.

– Либето си изгубих, разбра ли! Помогни ми да я намеря и ще те пусна да си ходиш. Тоя път наистина ще те пусна.

Звездин свърна из някакви сокаци, що дири там, не знам. Дано той знае накъде е тръгнал, че само на кончета-вихрогончета ще ми стане…

Внезапно тая ми ти кранта спира и забива крака в земята. Напред не тръгва, колкото и да я юркам и ритам. Е, сега вече ми прикипя!

Обаче нейде отпред дочувам някой да пее. Без думи, едно такова тихо и особено, много познато…

* * *

Ангелина стои насред сухия дол, все едно е пуснала корени. Стои съвършено неподвижно, извърнала длани нагоре, пръстите ù са свити едва. Цялата е покрита в сиво и кафяво. Прилича досущ на дърво. Всяка една част от нея наподобява клонче, листо, ствол. Дори лицето ù е посивяло. Никога не съм я виждал такава, дори нямам идея какво прави. Варвара умееше така да омагьосва – гледаш го, уж е човек, а всъщност е дърво, камък или вода. Но Ангелина е жива и прави нещо, усеща се ясно. Все едно е застанала насред езеро и разплисква вълни с тялото си.

Навлекът слиза от коня и се приближава. И той е впечатлен от дивното зрелище. Отива при нея и бавно, много бавно протяга пръсти към лицето ù, но така и не се осмелява да я докосне. Прикляква, за да надзърне в очите ù, но те са затворени. От ноздрите ù не излиза дъх. Навлекът е смутен. Няма и помен от прежната му самоувереност и наглост. Не смее дори да продума.

После нещо се скъсва в него, замайването му преминава и се сепва изведнъж. Бутва я по рамото, разтръсква я. Но Ангелина стои вдървена и не помръдва дори когато я бутва с две ръце и цяло тяло. По лицето на Искрен се изписва ярост, възмутен е от това безобразие. Зъбите му са стиснати, фучи, пръска слюнки и издава разнообразни гърлени звуци. Докато се опитвам да разбера каква игра играе Ангелина, ми хрумва една отчаяна идея.

Излизам иззад големия дъб, където съм се скрил, и отивам при него. Не бива да го стряскам, той е погълнат от това да удря с ръце и крака по дървото, приличащо на момичето, в което вече се е влюбил, не чува и не вижда нищо друго, затова влача краката си по падналата шума. Звездин извръща глава и ме поглежда тъжно. Иска му се да скочи към мен и да ми разбие главата с копитата си, знае, че точно сега може да го направи, но всъщност е прекалено любопитен да разбере какво съм намислил.

Искрен не ме чу да идвам. Стоя на крачка зад него и се дивя на хитростта на Ангелина. Погълнала е вниманието му изцяло. Не може да ме види с магическия си взор, не може да ме подуши, да ме чуе или да ме види. Мога да извадя ножа си и да го убия, бързо и чисто, преди да е усетил какво става, преди да избълва предсмъртното си проклятие. Но той е само дете в крайна сметка. Ужасно и смъртоносно, но дете. Слагам ръка на рамото му и казвам с мек глас:

– Здравей, Искрене. Помниш ли ме?

* * *

Така ме доядя, направо да ревне човек, що за простотия е това! Човек да стои затворен в дърво! Мога да я наругая и да я превърна в буболечки, преди да се е стъмнило, мога да взема топора и да я отсека. Ала я виждам ясно, не с очи, а с оня другия взор, дето Мискинина ме научи на него – това е тя, същото онова момиче, дето ми донесе хляб. Малко по-голяма е станала, по-висока от мен, че и какви цици е отпрала, като голяма жена, даже мама няма такива. Очите ми се насълзяват. От жал ли, от яд ли, не зная, ама не виждам нищо. Виждам само с другия взор, а когато гледам с него, всичко е сиво, сиво, само някои хора ги виждам ту като горящи въглени, ту като черни сенки. Малката кака я виждах като бяла фигура, огряна и чиста. Затова сигурно змеят ù викаше Вечерница, тя беше точно такава – чиста и ясна, огряна. А одевешното момиче го виждах така, както го виждам с очите си.

Изведнъж Звездин изпръхтява и някой слага ръка на рамото ми. Няма нужда да се обръщам, виждам го ясно и така. Плътна черна сянка, висока, могъща и страшна, хлъзгава и неуловима. Ту я има, ту я няма.

– Що щеш тука, Мискинино?

– Здравей, Искрене. Помниш ли ме?

– Помня те я! Що щеш тука? Защо си дошъл?

„Не трябва да го лъжа, не трябва! Но и истината не бива да му казвам!“ Направо го чувам как мисли. Сега ще ми платиш ти, кучи сине.

– Истината ми казвай! Бързо! Инак ще ти изцедя душицата през ушите и носа!

– Ако ти кажа защо съм тук, няма да ми повярваш, Искрене. Ще ме намразиш и ще ме затриеш. Ти сам знаеш защо дойдох.

– Не знам! Ти ми кажи!

Дали наистина не знам? Стане някоя магическа простотия и тутакси той се появява. Защо? Защото всичко, което става, са негови козни. Той е в дъното на всичко това.

– Дойдох да ти подскажа коя е тя.

– Защо?

– Защото я познаваш. И можеш да я освободиш. Но както си почнал да се ядосваш и фучиш, само ще я затриеш.

– Пак ли ще ме поучаваш?

– А не искаш ли? Нима съжаляваш за силата, която получи?

– Да! Нищо не излиза както го искам. Само се дразня и става още по-зле.

– Обаче наказваш когото си искаш, и не те е страх от никого. Помниш ли откъде тръгна?

– Помня аз…

Криво ми е да си призная, но отново е прав. Няма равен Мискинина. Винаги извърта нещата както му е угодно.

– Помниш ли, че ти обещах да станеш майстор? Ти научи много и откри огромна част от силата си. Но за да станеш майстор, се иска много време. Стотици години. Помниш ли Варвара?

– Тая дъртофелница? Че какъв майстор е тя?

– От най-добрите. Беше. Знаеш ли колко години е учила и още колко се е упражнявала сама? Двамата с теб не сме живели толкова време. А змеят?

– Какво ме интересуват те? Вече ги няма, а и да ги има, ще ги помета с една псувня!

– Силата е като топора, Искрене. Може да бухаш с него и да капнеш от умора, може и да цепиш дървата с едно леко движение. А ако си майстор, можеш да издялкаш всяка една форма от дървото.

Спомних си как цепеше дърва, като го видях за пръв път. Тогава го мислех за гявол, сега дваж повече такъв го правя. Хитър е като цяло стадо лисици. И всичко знае, за всичко има отговор.

– Не ми се сърди, че го казвам, но ти още не си майстор, приятелю. – (Гледай го ти как ме нарича! Приятелю!) – Ти си в най-добрия случай дървар. Тепърва има да учиш и да се упражняваш.

– И кой ще ме учи? Ти ли?

– Не. Не аз. За добро или за лошо, нашите пътища се разделиха.

– Друг път! Аз ще реша кога ще си идеш!

– Когато научиш коя е тя, ще разбереш, че аз повече не ти трябвам. Тя ще е твой учител, наставник и всичко.

– Глупости! Тя е едно просто момиче!

В отговор Мискинина само се усмихва доволно, като котарак, който е докопал паницата с квас. Познавам я тази негова усмивка. Нещо трябва да се сетя, да проумея, когато се усмихва така.

– Не удряй на сляпо с топора, приятелю. Потърси в себе си. Яростта ти е силна, но груба, коси хора наред, дори тези, на които не би искал да сториш зло.

И се обръща и си тръгва. Отварям уста да го спра, но се сещам нещо. Нещо толкова важно и неочаквано, че застивам така, зяпнал. „Тя е едно просто момиче.“ Явно не е нито просто, нито момиче, щом Мискинина така се хилоти. Къде съм я виждал?

Протягам ръка и я докосвам по лицето. Нещо познато има в това докосване. Клепките на очите ù сякаш се раздвижват и по страните ù се появява руменина. Поглеждам пак с другия си взор. Виждам я веднага – чиста, бяла, огряна. Вечерницата…

* * *

Тръгвам си уверено, без да бързам. Поглеждам мимоходом Звездин. Глупавото добиче се звери и не вярва на очите си – тръгнах си просто така, здрав и читав. По гърба си още усещам тежкия поглед на навлека, сякаш отровни змии пълзят под дрехата ми. Но той вече се замисли, долавям го. Вглъбява се в себе си и в това, което е открил. Ей сега ще се сети и ще открие, че някой го е водил за носа, но този някой не съм аз. Съжалявам, сестро ми Ангелино, но ти сама си го надроби това. И да не му бях подсказал, пак същата попара щеше да сърбаш.

В момента, в който погледът му се отмества от мен, криввам към дърветата и се скривам зад един дебел дънер. Няколко минути се съсредоточавам върху това да разпръсна сянката си. После внимателно надниквам иззад дебелите коренища. Зрелището е неописуемо. Толкова е неочаквано, че чак зяпвам с уста и присядам назад. Не ми трябва да гледам повече, знам какво става. Само дето не мога да повярвам. И на очите си не вярвам, и на здравия смисъл, на който винаги съм се опирал.

Ангелина!

Винаги съм знаел, че е майстор, от най-висша класа, винаги съм чувствал, че има една тайна, една скрита хитрост в повече, винаги съм бил уверен, че е невероятно мъдра и умна, че знае за тоя свят неща, които никой друг дори не подозира. Но това…

От кръста надолу е още дърво, вкопало могъщи корени в земята, с клонки и издънки, напукана кора и чепове. Ясен или дъб, не можах да видя добре. От кръста нагоре е кръшна мома, съвършено гола и вълшебно пленителна. Да я гледаш е една болка, да я докосваш означава да се побъркаш. Черните ù коси падат свободно по раменете и гърба ù, прикривайки чаровно едрите ù гърди…

Някога бях неин любовник. А сега тя е прегърнала с цялата си нежност и любвеобилност навлека, притиска го към себе си, милва го, докосва го с пръсти и устни, с цялото си съкрушително женско тяло и вероятно му шепне нещо на ухото. Точно както направи с мен преди няколко дни. Магията на навлека постепенно разваля нейната собствена магия и от дърво тя все по-бързо се превръща в човек. Хитро е много слабо и небрежно казано.

Първо го накара да я хареса, после накара силата му да я върне при него, за което използва мен. И сега? Или ще загине, удавена в тази разрушителна сила, или ще я укроти, ще я опитоми и ще я подчини. Ще сложи сребърна юздичка на враното конче. На палавника. На немирника. Сякаш не е лицето на разрушението и смъртта, а просто непослушно дете.

Стоя седнал, прегърнал с ръце коленете си, и ми е чоглаво. Дори не правя усилия да скрия сянката си, която отново се е събрала.

Навлекът може да я види и да ме прокълне, което е сигурна смърт, но на мен точно сега не ми е до това. Не ми е…

Нещо ме яде отвътре и е по-силно от всякаква магия и прокоба. Сълзи се стичат по страните ми и ако не беше това влудяващо чувство на безсилие и тази безгранична болка от нещо изгубено, сигурно щях да се наругая и засрамя. Знам какво става, но още не съм готов да го призная пред себе си. Чак когато сълзите спират и очите ми отново започват да виждат, си давам сметка, че изгарям от ревност. Най-обикновена човешка ревност, такава, каквато изпитва всяко едно смъртно създание. Знам, че всичко това е от нея, тя ме прелъсти и ме накара да се влюбя отново в нея, но защо! Защо, защо, защо, по дяволите и по всичките гадости на тоя свят? Защо го направи? Мислех, че иска да ме накара да ù помогна да спре навлека, да ù кажа някои хитрини. Но нищо такова не стана, тя просто ме прелъсти и ме остави да тичам като гладно кученце подире ù. А сега ме нарани, безсмислено и жестоко, нечовешки жестоко заради абсолютната безсмисленост и ненужност на всичко. Дори не мога да се удивя на чутовния вещерски подвиг, който тя извърши пред очите ми. Всичко е сиво и противно, всеки цвят е грозен, всеки дъх – противен. Да усещам е болка, да желая нещо – агония. Няма лек и противодействие на тая магия. Тя идва от сърцето и там вирее. Ставам бавно и без да виждам ясно пред себе си, се връщам обратно. Не искам да живея и един миг така…

Хващам пътьом някакъв сух клон. Знам какво ще направя. Достатъчно е да я одраскам, да пусна няколко капки кръв по бялата ù кожа и навлекът ще подивее. Ще забрави колко е кротък и колко му харесва да бъде приласкаван и утешаван. Ще затрие всичко наоколо. Мен, нея, гората, тревата, Звездин, вероятно и себе си. Тук ще е суха долина още двеста години и хората вероятно така ще я наричат – Сухата долина. Или Навье дере. Какво ме е еня за това…

Всичко е толкова глупаво. Невероятно глупаво… Съзнавам го ясно и нищо не мога да направя. Черната ярост се е вселила в мен и не мога да спра. Навье е сила, която също идва от сърцето и вирее там. Всеки я има, както всеки умее и да обича, да усеща красивото и да се радва на живота.

Двамата стоят прегърнати точно както ги видях преди час. Или пък преди сто години. Тя е малко по-висока от него и се е надвесила някак отгоре му, той пък я притиска към себе си със силните си селски ръце. Непохватен и неуверен е, но в неловките му движения се долавят жар и страст.

Звездин ме забелязва, после забелязва и тоягата в ръката ми и скача насреща ми. Една дума и едно махване със свободната ми ръка са достатъчни, за да го закова на място. Вече не ме е страх от това, че заклинанията ми ще се извратят в нещо неочаквано. Те, оказва се, вече си действат съвсем прилично. Още няколко крачки. Бавно повдигам сухия клон и замахвам в движение.

Времето се забавя, всяка крачка е цели години. Движенията ми са тежки и тромави. Последното, което ми хрумва, преди да умра, е, че в никакъв случай няма да успея. Не ми стига цяла една крачка. Един малък миг. Нещо непременно ще се случи, преди той да изтече.

Дебелата тояга вече свисти във въздуха, носи се неудържимо към бялото лице на Ангелина. Може би към лявото ù слепоочие или към ухото ù. Последният миг ме разочарова. Нищо не се случи, те стоят все така прегърнати, вплетени един в друг. Изглежда, че просто ще умра.

И тогава разбирам, че няма да умра, напротив, ще живея и цял живот ще нося на плещите си някаква непоносима вина за това, което правя сега. И няма да намеря ни прошка, ни утеха, въпреки че изобщо не съзнавам, в този момент, какво точно извършвам, че… А може би точно така трябва да бъде всичко? Може би това е някаква тайна цел на Ангелина, която ще разбера след сто или хиляда години? Все някакъв смисъл трябва да е имало в това да ме домъкне тук! Трябваше да ударя него, не нея. Трябваше! Защо реших точно нея да халосам с тая гьостерица? Недомислих, прибързах, постъпих като последния глупак. Или?

Да, излиза, че всичко е правилно. Нея ще ударя, а него ще го удуша с голи ръце. Преди да се е събудил от унеса, преди да ме прокълне, преди да направи каквото и да било. И предсмъртното му проклятие ще се падне на мен, само аз, единствен, ще го отнеса. Ангелина спечели. Намери начин да спре навлека. Като погуби мен.

Тоягата свисти неудържимо, носи се към челото ù. Не разбирам защо още главата ù не е отскочила назад и кръвта ù не е плиснала навред. Може би още не съм съобразил всичко и докрай. Някой благосклонно ми дава още и още време, за да осъзная напълно колко тънко и подло съм бил употребен.

Е? Какво още има да разбера? Защо навлекът не я е усетил, че му крои гибел? Ами нали Ангелина е майстор, някак си е успяла да го заблуди. Питчици, билки, бели забрадки и фусти… Някак си… Не може да е вярно, знам, че не е вярно и не може да е това. Навлекът има пословично усещане за опасност и зли помисли, насочени по него. Дали Ангелина е наистина чак такъв майстор? Или в това има нещо друго?

Не успявам да обмисля всичко докрай. Времето потича нормално и тоягата докосва меката бяла кожа на челото ù. Виждам даже как леко потъва, още не е ударила черепа ù, главата ù още не е отскочила назад. Точно в този миг Ангелина отваря едното си око, както се е навела над Искрен, и ме поглежда през ресниците на миглите си. Само едното око, дясното. Зеницата ù се разширява, уголемява се неимоверно и скрива първо гората, после и целия свят. Падам в тази пъстра сиво-зелена бездна и това падане няма нито посока, нито край. Времето спира, този път – съвсем.

* * *

– Кажи ми, либе, какво ти на сърце тежи, та така скочи връз мене? Що те обиди и жегна?

– Не ми говори с тоя архаичен език, Ангелино, няма да ме размекнеш. Сама знаеш що стори, не ми се прави на света вода ненапита.

– Какво искаш от мен, Зайрян? Защо дойде тук?

– Защо съм дошъл? Ти направи така, че да дойда. Дойдох, защото не ми се живее повече.

– Нищо не съм ти направила. Ти дойде сам.

– Опитваш се да лъжеш мен. Това е глупаво, сестро ми Ангелино.

– Така е, любов моя. Би било глупаво да те лъжа.

– Не ме наричай така! Кажи ми защо го направи! Защо ме предаде и погуби? Само това ми кажи.

– Не мога да ти кажа, либе. Не мога да ти кажа нещо, което не е истина. Не съм ти сторвала нищо, не съм те предавала. Всъщност много се надявам на теб да довършиш това, което аз захванах. Веднъж го направи заради себе си, заради собствената си сила и живот. Направи го сега заради мен. Ако все още ме обичаш и искаш.

– Не разбирам. Навлекът е до мен и спира умението ми да предусещам и разбирам. Ти ми направи любовна магия и ме накара…

– Нищо не съм ти направила, не разбираш ли! Ти изнамери навлека, после го прикътка и го използва за своите си цели. Направи го само с хитрост, без нито една магия дори. Аз постъпих като теб. Реших, че и аз мога да опитам, за благото на всинца ни!

– Ти сложи билки в котлето с варения боб! Омайничета…

– Нищо не съм ти слагала. Просто ти сготвих вкусно, а после се любихме. Ти реши, че съм те омаяла, аз просто те оставих да си мислиш така.

– …после сложи омайни билки в хляба и го даде на навлека!

– Не съм слагала нищо. Повярвай ми. Докато живееше при мен, понаучих това-онова за него, знаех, че обича бяла питка точно както майка му я меси.

– Ти го приласка! А после ме накара да ревнувам като прост селяк, на когото са задигнали невестата. За да дойда тук и да го убия!

(Някъде, отвъд немислимите граници на бездната, в която пропада Зайрян, Ангелина се засмива високо и ясно.)

– Дошъл си къде, любов моя? Погледни се! През моите очи се погледни, не през твоите, заслепени от ярост и бяс.

(За миг черната пелена пред очите на Зайрян се разнася и вижда себе си. Паднал на колене, в ръката си все още държи безсмисленото парче дърво, с което е възнамерявал да удря и отмъщава някому. На десетина крачки от него черният жребец пристъпва от крак на крак, усеща, че му предстои дълъг път, няма търпение да поеме по него, и не разбира защо още се мотаят в приказки. Върху него е Искрен, навлекът, с една ръка държи юздите, а с другата е прегърнал Ангелина, която седи в скута му. И двамата са вперили неразбиращи погледи в него, но няма омраза, няма заплаха. Само съжаление и снизхождение към него, към Зайрян, към великия маг, паднал толкова ниско…)

– Защо, защо го направи? – пита сломен Зайрян. Вече не се надява да му отговорят, просто го повтаря от безсилие и обида.

– Отказваш да разбереш, мили мой. Направих го заради теб, заради мен и заради всички ни. Ти унищожи изворите. Направи го, за да се разправиш със змея и Варвара, но не си даваш сметка колко още неща ще повехнат и изчезнат заедно с тях. Хората ще станат силни, ще преобразят този свят и ще го направят непоносимо грозен и уродлив. Тази земя има нужда от лек, не от отрова. Все някой трябваше да обуздае отприщената стихия. Да спре навлека. Да го спре да бълва отрова.

– Защо ти? Онази нощ…

– Онази нощ беше наша и ще си остане такава. Прости ми, любов моя, но все някой трябваше да го спре. Аз можех да го направя и го направих. Обикнах го. Той не е толкова лош и ужасяващ. Във всички ни има по нещо гадно, но има и любов, и доброта. Аз го обикнах и ще го накарам да се обърне в себе си. Любовта може да направи това с всеки, дори с него.

– Не ти вярвам. Не може да си го обикнала истински. Той е грозен и уродлив, докосването му е смъртоносно, думите му са черна прокоба, яростта му е гняв божий.

– Мога. Знаеш го, но отказваш да разбереш. Защото си влюбен в мен и не можеш да ме прежалиш.

– Да. Ето това е последното, което трябваше да проумея. Нищо повече няма. Не мога да те прежаля и затова дойдох тук, затова съм такъв окаяник и диря смъртта. Направи ми услуга, либе. Вкамени ме. Ти я умееш тази магия. Или ме превърни в ястреб мършояд. Не искам да страдам, моля те.

– Не мога, любов моя. Дори да можех, не бих го сторила. Обичам те, не разбираш ли? И това ли не разбираш?

– Не. Това не го разбирам. Ти обичаш него и сега ще си тръгнеш с него. Това е просто и го разбирам, останалото – не.

– Този живот не е писано да съм твоя. Някога бях твоя, после не. Но ние, вещиците, имаме повече от един живот. Този ще даря нему. И на още един, който ще дойде след него. Ако ли е момче, бъди му баща и наставник, научи го на всичко, което умееш.

– А ако е момиче?

– Ако е момиче, това може би ще съм аз. А може и да не съм. Потърси ме! Не ме забравяй. Чакай ме. Каквото и да стане, търси и чакай този, който ще дойде след мен.

– Защо да го правя?

– Защото той ще бъде ЙЕВАН.

– Йеван?

– Да. Йеван. Чакай го и го търси. Знам, че ще го намериш и ще го опитомиш. Ти успя с навлека, справи се блестящо. Ще успееш и с йеван. Сбогом, любов моя. Не ме забравяй…

(Бездната започна да изчезва. На Зайрян му се стори, че чу още една последна дума. Нещо като „Чакай ме“, но не беше сигурен. Черната пелена пред очите му изчезна и той просто се строполи на земята, облян в сълзи.)

* * *

Никога не съм изпитвал такова силно желание да се прибера вкъщи. Сякаш там е всичката радост и щастие на света, в нашата продънена и порутена къщица. Да видя мама и тате, че и батьовците си. Даже за тъпото псе ми е мъчно и искам да го взема на ръце и да го погаля.

– Хайде да идем у дома – казвам на Вестина, а тя само се усмихва в отговор. – Искам да те покажа на мама. Знаеш ли как ще ти се зарадва?

– Знам. Хайде.

– Дий, конче, дий! Заведи ни у дома! Знаеш ли, може моите батьовци вече да са се задомили. Ще трябва друга къщичка да си построим. Аз имам здрави ръце, бъркал съм кирпичи по цели дни. Тате ще ни помага, а може и на дебелия чорбаджия да му се откъсне нещо от сърцето.

– Може! Аз умея да меся хляб и да доя козите.

– Дий, конче, дииииииий! По-бързо! По-бързо към дома, тичай – препускай!

Епилог

Хлапетата играят някаква странна игра. Прилича на хокей, но вместо кънки имат обикновени ролери, а вместо стикове – дунапренени бухалки, облицовани с изолирбанд. Препускат като вятър по мраморните алеи на парка, заобикалят ловко кошчетата за боклук и дърветата, пейките и майките с количките и се стремят да докопат някакъв червен парцал, вързан на възел. Дърпат го едно от друго, опитват се да си го отнемат и се налагат безжалостно с бухалките. Весела глъчка, усмихнати детски лица изпод пластмасовите каски, ожулени колена и лакти… Цялата прелест на детството накуп.

Сядам на припек и чакам да се посмрачи. Като си нямам работа, захващам се да правя ново гадание. Три кокоши перушини, рог от млада коза и шепа боб. Простичко и семпло, нито е по пълнолуние, нито пък изобщо е по правилата, но ако съм близо, ще се види и така.

Усеща се все по-силно. Вероятно съм много близо. Може би някое от тези хлапета е точно това, което търся. Йеван. Топлината. Безпримерната заразяваща доброта. Силата, от която всичко се изцелява, всичко разцъфва, всичко се съживява и започва жадно да се радва на живота.

Червената топка на хлапетата отскача от нечия бухалка и се търкулва към мен. Цялата тълпа се понася насреща ми със страховита скорост като някаква стоглава ламя. За тях аз съм просто един просяк, сакат и изгърбен човечец, който се припича на слънце. Всички спират като един, едно от хлапетата дори пада по корем, а още две се спъват в него. Не мога да различа ясно момичетата от момчетата. Всички са млади, загорели, силни и жизнени, лицата им са усмихнати и в погледите им няма нито презрение, нито погнуса от стария човек. Просто си искат топката.

Пресягам се бавно и хващам червеното възелче. Подхвърлям го от длан на длан и вдигам поглед към тях. Опитвам се да изобразя нещо като усмивка на лицето си, но един Господ знае какво се е получило. Подхвърлям им „топката“ далеч зад тях и тълпата мигом се втурва натам, забравяйки и за мен, и за всичко друго на тоя свят.

– Кога ще се откажеш от тия глупости с боба и кокошата перушина? – пита невидимият змей зад гърба ми. – Никаква полза не можеш да имаш от тях. Загубили са всякаква сила отдавна, ако въобще са имали някаква сила някога.

– Навремето ми свършиха хубава работа – отговарям небрежно.

– Навремето… – ръмжи гадината, изразявайки крайно съмнение и възмущение. – Нито времето е същото, нито човекът.

– Знам.

Неприятно ми е да споря с него, но няма как да го разкарам. Първо, той е безкрайно по-силен от мен, може да ме убие с едно дихание или с едно перване на могъщата си лапа. А второ… Второ, без него няма да мога да намеря пресъхналите извори. Няма да има къде да отведа йевана, ако имам щастието да го открия и опитомя.

– Ангелина знаеше, че ще се стигне дотук. Излезе по-умна от всинца ни.

– Докъде се е стигнало? – заяждам се по навик аз. Последните двеста и кусур години това животно ми е дотегнало до смърт.

– Огледай се наоколо. Виж тези прашни улици, тези грозни домове. Тези смрадливи метални машини, които разнасят хора без цел и посока, тези озлобени и бездушни човеци. Всичко това е заради теб.

– Сигурно.

– Ти отрови изворите. Без тях секна цялата благодат на земята.

– Голяма благодат, няма що. За теб и за неколцината, които ти лижеха задника, сигурно е било благодат. Вероятно никога не си си правил труда да погледнеш в какви обори живееха хората, как умираха от глад и болести, как ги колеха като животни и как се продаваха един друг за няколко гроша. Благодат…

Иде ми да се изплюя в кутията за милостиня пред мен, но, разбира се, не го правя.

– Не очаквай да споря, Озарени. Аз направих своята грешка, ти направи твоята. Затова сме заедно сега, за да ги поправим.

– Да – отвръщам примирено с надеждата, че този разговор ще приключи. Водили сме го поне пет хиляди пъти досега.

– Още не разбирам – продължава напук съскащият глас край ушите ми. – Как Ангелина тогава те надхитри? Теб, най-хитрия и най-лукавия от всинца ни. Надхитри те със собствената ти хитрост.

– Защо не вземеш да млъкнеш? – тросвам му се. – Само ми разваляш чудесния следобед.

Той естествено не млъква, а продължава да боботи нещо язвително. Харесва му да ми се подиграва. Още не може да преживее това, че го победих, и ми натяква собствения ми провал. Не го съдя, той дори не е човек. Макар че страда от чисто човешки комплекси.

– Още я обичаш, нали? – пита внезапно, с почти човешки глас. Досега никога не е говорил така с мен.

– Да. Обичам я – признавам неочаквано за мен самия.

Змеят се засмива, отново с човешки глас, вместо с боботещите си гръмотевици.

– Високомерие! – отбелязва многозначително той. – Всички ние забравяме откъде сме тръгнали и какво представляваме. Магиите са станали наша втора природа и дори забравяме, че тези магии са всъщност най-обикновени чувства и умения, само че усилени до неочаквани висоти. Смелост, дързост, страх, омраза. Взор, усет. Любов.

– Сигурно – отвръщам вяло. Новата насока на разговора ми омръзна още по-бързо от предишната.

– Всеки овчар може да усеща природата около себе си. От един повей разбира кога ще вали и кога ще извие прашна вихрушка. От едно пробляване на овцата да разбере дали е болна или разгонена. От виенето на кучето – колко близо е вълкът. Но има хора с талант за това!

– Защо ми разказваш тия дивотии? – питам го направо.

– За да ти подскажа, че не ти трябват боб и кокоша перушина, за да откриеш йеван. Всъщност той е точно пред теб.

Повдигам поглед и се опитвам да фокусирам. Слънцето пече насреща ми и не осъзнавам веднага, че пред мен стои едно от хлапетата с ролерите и каските. Не мога да го видя, но усещам как ме разглежда с любопитство и интерес. А после то вероятно се навежда още напред, защото закрива слънцето и успявам да го разгледам.

Лицето ù е божествено хубаво. Бяло, с розови устни и ясни пъстри очи. Сиво-зелени, като морска вода. Изпод пластмасовата каска са изпаднали няколко кичурчета коса, която небрежно пада през лицето ù. Усмихва се. В усмивката ù има толкова нежност и топлота, че не оставя никакво съмнение. Йеван. Намерих го!

Тя се усмихва още по-широко и пленително, макар че не ми е ясно как е възможно това, и прави плавен кръг с ролерите си. После набира скорост и се втурва към другите хлапета. В кутията за милостиня пред мен, оказва се, има пакетче дъвки. Вероятно е имала само това. Подарила ми е единственото съкровище, което има.

– Тя ли е? – пита змеят съвсем тихо.

– Да. Намерихме го.

– Глупак – изръмжава със змейския си глас. – Питам те тя ли е?

– Какво… – излиза от устните ми, но още преди да съм го казал, разбирам какво има предвид.

Сърцето ми започва да тупка лудо. За миг губя способността си да мисля логично, коленете ми треперят неудържимо и въобще цялото ми тяло сякаш не е мое.

„Чакай ме!“

Така ми бе казала. Може и да ми се е счуло тогава, но това ме държа жив всички тези двеста и няколко години. Едва сега се замислям – защо търсих йеван толкова упорито и толкова дълго? Какво ме е грижа за този болен и уродлив свят? Защо ми е да търся лек за недъзите и уродливостта му, щом като няма кой да изцели раната в сърцето ми?

„Тя ли е?“ – питам сам себе си.

Не знам. Надявам се. За мен, тъй или инак, друг път няма.

Редактира: Вихра Манова

Публикации:

1. Алманах „Български фантастични ваяния 2008“ – „ЕГИ“, 2008 г.

Неизречени думи, неназовани зверове

Красимира Стоева

Елица често се питаше защо никой не чува тайнствения шепот, изчезващ сред воя на вятъра, нито вижда черните ръце на гората, нито долавя мириса на смърт и пепел. От малка знаеше, че в дълбините на планината се крие страшна стихия, която дреме, ала един ден ще се развихри и няма да знае покой, ни жал, ни пощада. Виждаше похожденията на злата сила в съня си, а понякога съзираше плискащата кръв, чуваше писъците, долавяше ужаса… дори будна. Звярът се спотайваше, но с всяка нова луна ставаше все по-голям, все по-свиреп и трупаше злоба.

Пълната месечина грееше в небето, а оранжевите езици на огъня разпръскваха златни отблясъци върху седянката в двора на Станковата къща. Десетина моми от махалата предяха и шиеха. Уж работеха, а час по час хвърляха пламенни погледи на избраниците си, дошли да им свирят и да пригласят на песните им. Беше шумно и весело, есенната вечер се изпълваше с шеговити подвиквания и смях.

Елица бе приседнала на крайчеца на една пейка, свела поглед към ръкоделието си – бродерия, неравна и неумела. Знаеше, че не я желаят, макар да я бяха повикали. Канеха я със скрита надежда, че няма да иде. Появеше ли се пък, все за миналото приказваха. Така беше и този път. В случайно разменените думи за нея девойката долавяше пренебрежение и присмех, а върху лицата на младите срещаше враждебност.

Стоеше и чакаше – не за сплетниците и злите погледи беше дошла… Ето че на портата се появи Деян, синът на най-имотния човек в селото, на стария Гюро, дето я прибра, майка ù като се удави в реката. Младежът бе висок и широкоплещест, русоляв и къдрокос, с румено лице и дяволита усмивка. Макар да го виждаше всеки ден, не можеше да му се нагледа, а щом срещна погледа му, сърцето ù затупа силно. Тя изпусна кълбото с конци и нишката се разви. Изтърколи се тъкмо до краката на Миланка, която го вдигна да ù го подаде.

– Вземи, сестричке – рече тя и бе единствената, която ù говореше на галено, единствената, дето я смяташе за не по-лоша от другите моми.

Елица кимна за благодарност, но не смееше да срещне хубавите, кротки като на сърна кафяви очи на Миланка. Нямаше думи на признателност за подкрепата на едничката си дружка, нито думи, с които да моли за прошка за онова, което не бе сторила, но възнамеряваше да изпълни още същата нощ.

– Няма е, клетата – захвана да обяснява стрина Никула на Станковица, макар всички да знаеха. – Тъй е, като е прекарала половината си живот в гората. А майка ù, Дафина, беше луда и не я е научила да говори…

Тъй си беше. Елица израсна с песента на гората – поривите на вятъра и шумоленето на клоните, ромоленето на потока и крясъците на птиците. Улавяше всеки звук и успяваше да го отличи от безбройните шумове, които я заобикаляха. Можеше да върви часове наред със затворени очи, намираше пътя си по тайнствения говор на дърветата и единствена тя разбираше езика на планината. Нито веднъж не чу майка си да проговори, нито да запее, нито да извика. Дори из къщата Дафина се движеше тъй безшумно, сякаш бе сянка, а не човек от плът и кръв. Детето се научи да долавя стъпките ù, които никой друг не би усетил, да се вслушва в дишането ù, а понякога му се струваше, че може да чуе туптенето на сърцето ù…

Девойката с тъга си припомни тия дни, а подир туй се насили да се върне отново към глъчката и да се заслуша в разговорите. Момите на седянката се заливаха от смях, закачаха се с ергените, подхващаха заедно песни. Само тя седеше сама настрана, мълчеше, работеше и никой не смееше да я доближи. Деян се беше настанил до Миланка и час по час нещо тихичко ù думаше. Бяха си лика-прилика и така нежно се гледаха, та Елица чувстваше как сърцето я стяга и едва си поема дъх. Не изтрая повече, стана и се отдалечи, като че да се отбие в къщата. Щом излезе от осветения кръг, си тръгна в нощта.

Никой не я потърси.

Чорбаджи Гюро си беше легнал рано и Елица чу задавеното му хъркане още от първия кат на къщата. Странен бе този мъж: кокалест и прегърбен, с олисяло теме и сипаничаво лице. С особен поглед я гледаше, откак стрина ù Гюровица се спомина по Йордановден. Девойката все странеше – колкото синът ù беше приятен, толкова бащата я отблъскваше. Усещаше защо майка ù е избягала, догаждаше се и защо Гюро я прибра при себе си, но не ù се мислеше – друго ù беше казала старата Милуша и му беше дошло времето да го стори.

Елица смъкна престилката и сукмана си. Винаги ги слагаше с нежелание, притесняваха я, а забрадката най ù пречеше. Макар да се носеше сплетена на плитка, все разни непокорни къдрици се измъкваха изпод кърпата. Само по риза, девойката разплете и разреса косите си, изми се, постоя нерешително, пък отиде в стаята на Деян. Приседна на миндера да го чака, и отново се унесе в спомени. Дълго време мина и беше задрямала, та се стресна, щом едрото му тяло се изправи на вратата. Той пристъпи към нея с изненадано лице, като че се чудеше дали не е объркал пътя в тъмното.

– Що дириш тука?

Нямаше как да му отвърне, и го погледна подканящо. Той беше мъж, той трябваше да знае. И да я беше страх, вече бе решила и сама в ръцете му се оставяше. Да стане, а после за нищо нямаше да го моли, на никого нямаше да каже – и да ù се приискаше, не можеше.

– Не те ли е срам, Миланка за дружка те има…

Елица се взираше настойчиво в бистрите му сини очи, помръкнали в сумрака на стаята, като че се мъчеше да му обясни. Усмихна му се, ала той не можеше да я разбере, по-скоро – не искаше. В погледа му имаше смесица от колебание и объркване.

– Миланка любя, а теб не ща и да те знам. Махни се.

Не го изрече със злоба, но в миг и последната ù надежда се срина. Не беше заради Миланка. Не беше Деян толкова благопристоен – тя го беше виждала да се търкаля по поляните с мургавите дъщери на чергарите, които живееха на стан край селото. Тогава с тях не си търсеше оправдания… Заради нея беше. Защото бе дребна и мършава, а кожата ù беше светла, но безкръвна, сивкава като речните камъни. Защото очите ù бяха блатнозелени, а косите ù – тъмночервени, приличаха на къносани, а не бяха. Защото беше копеле, не можеше да стане лазарка, нито сваха, нито кумица… и да се венчае за ерген не можеше.

Девойката потърси някаква милост в израза на лицето му, но той не я гледаше, не я искаше, обърна ù гръб. Елица се прибра в стаята си и горчиви сълзи се стичаха по лицето ù.

Ония дни Елица обикаляше из къщата като от гръм ударена. Нямаше глас да кресне, нито думи да каже някому, нито вярваше в добрия бог, за да му се помоли. Шеташе по навик, но не се замисляше какво върши. Даде зърно на котката и сипа мляко на свинете, пресоли манджата, а яйцата на кокошките не прибра и те взеха, че се излюпиха. Чорбаджи Гюро все в кръчмата седеше и нехаеше, а Деян отдалеч я заобикаляше и не посмя да я сгълчи.

Имаше нужда от добра дума девойката и, като превали неделята, излезе в покрайнините на селото. Чергарите бяха дошли подир края на жътвата, когато дните започнаха да захладняват. Разположиха катуна си на поляна край реката, близо до последните къщи. Бяха трийсетина души, може би повече – децата им, гонещи се около шатрите, сякаш нямаха брой. Жените бяха стройни и красиви, с буйни черни коси и очи, които разпалваха искри в сърцата и на най-набожните селяни. Мъжете имаха сериозни лица, усмихваха се сдържано, пазеха сърдечността за своите си.

Скитниците бяха занаятчии – майстори ножари, медникари и дърворезбари. Заселваха се на оживено място, където се събираха много пътища, продаваха стоката си, а после някое време отново поемаха на път. През селото минаваха търговци и гурбетчии, та чергарите бяха решили да зимуват в околностите. Отпред, край пътя, бяха наредили съдове, сечива и украшения. Близо до склона имаше сергия с всякакви по размер хлопки и десетки медни неща – купи, тави, менчета и котлета. Елица обичаше да ходи там при звънчетата – малки и големи, излъскани до блясък или потъмнели от времето, с най-различен вид и звучене. Стояха наредени върху шарена покривка на земята, но част от по-дребните бяха накичени върху клоните на нисък храст. Дори най-лекият повей ги разлюляваше и ги караше да звънят. От сливането на гласовете им се получаваше приказна песен – всеки път различна, но изпълнена с чувство, което само девойката можеше да усети. Тя знаеше, че има нещо по-особено в тия звънчета – те бяха получили омайна сила от ръцете на майстора си.

– Добра среща! – каза Росен и побърза да дойде при нея. – Откога не си идвала… Най-сетне моето слънце изгря за мен!

Младежът се смееше и показваше равните си, бели като бисери зъби, които се открояваха на мургавата му кожа. Чуден беше този Росен – тялото му бе слабо и източено, крехко на вид, а движенията му бяха изпълнени с лекота. Лицето му беше почти нежно, но тънките устни, правият нос и твърдият поглед заличаваха всяко впечатление за отстъпчивост. Момичетата от селото тайно въздишаха по него, скришом ходеха да го задяват и всякак се опитваха да го привлекат. Той беше мил, но им отделяше време колкото да продава стоката. Единствено на Елица говореше, ала тя се вълнуваше от друго.

Девойката се пресегна и докосна с пръст малката червеникава камбанка, която си беше харесала. Езичето съвсем леко се удари в кованата повърхност, но издаде тих, кристален звън, сякаш ледени висулки се разбиваха в замръзналата река. Не беше обичаен този звук, нито материалът и простата изработка го предполагаха, а сякаш магия беше заключена в малкия предмет. Елица кимна, доволна от избора си, и вдигна глава към Росен.

– Искаш ли я? Ще ти я подаря, но… Трябва да ми се усмихнеш в замяна! Изглеждаш толкова тъжна, а си хубава, като се смееш…

Тя знаеше цената на звънчетата и го дари с най-слънчевата си усмивка. Повтаряше се всеки път при срещите им. Той говореше, а тя го слушаше, без да продума, без да даде знак, че разбира думите му, без да търси близостта му. Не се опитваше да вникне в приказките му, а се увличаше от звученето.

Росен свали камбанката от клона и ù я подаде. За миг пръстите им се докоснаха и тя усети потръпването му при този допир. Знаеше как сърцето му се разтуптява по-силно, щом тя е наблизо, ала изпита само досада от трепетите на младежа. Пое подаръка, разлюля го, за да се наслади на звука, и скръсти ръце пред гърдите си. Продължаваше да гледа засмяна Росен, а той се готвеше да ù разкаже нещо, но гневен глас го възпря:

– А, значи на тази раздаваш стоката! Проклетница и непрокопсаница, дето се бута да получи нещо наготово. Нали живее в чорбаджийската къща, да си плати тогава…

Росен застана между мъжа и изгората си, а Елица изслуша тия лоши думи, без да се смути или да отстъпи назад от сергията. Водачът на чергарите бе грамаден, черен и свиреп, имаше разкривени черти, дебел нос и остра, четинеста брада. Ядосан, изглеждаше по-страшен от всеки друг човек, когото девойката бе виждала. Само че в планината и в сънищата си тя беше срещала по-ужасяващи създания от него.

– Аз съм правил звънчетата, аз си знам дали да ги продавам, или подарявам – отвърна Росен тихо, но в гласа му имаше предизвикателство.

– Тъй ли? Тъй ли ще ми говориш…

Мъжът се вбеси не толкова от постъпката на Росен, колкото от отговора му. Пристъпи към момчето и замахна да го удари, но внезапно ръката му се спря и той я отпусна. В погледа му се криеше заплаха по-късно да накаже сина си за проявената дързост, но се обърна и се отдалечи. Една жена, която имаше безгранична власт над него, беше излязла иззад прострените черги. Жена, пред която дори този препатил мъж се чувстваше като малко дете. Свилна беше висока, с къдрави златни коси до кръста и сини очи, бистри като планински извор. Изглеждаше млада и само по погледа ù се разбираше, че е пазителка на вековна мъдрост. От нея Росен беше взел изящните си черти, на баща си приличаше единствено по бакърения цвят на кожата, катраненочерните коси и маслинените очи.

Елица изпита хлад и усети смущение, щом срещна погледа на русокосата. Върнаха се обидата и срамът от ония дни, когато обикаляше из гората, а приказно красивите горски духове я пъдеха от сборището си. Майката на Росен също не я харесваше – всеки път я гледаше лошо и девойката чуваше в главата си древните заклинания, с които се опитваше да я прогони. Спомни си за думите на Никула една вечер на седянката:

“Каква жена има главатарят на скитниците! Че е хубава – хубава е… Само че не е от тоя свят, то и името ù е едно непривично… А като го гледам какъв е черен и страшен като караконджул, как гледа като таласъм и е готов да разкъса някого, не ще да е отишла при него по своя воля. Насила я е взел, ама не от някое село, а направо от самодивската поляна. Я ризата ù е откраднал, я в черна магия я е оплел, та да не може да се върне при своите. Седи си тя на вид кротка и се прави на хорско чедо, но кой знае какви злини крои… От този край на планината ще да я е откраднал. Преди седемнайсет лета, мъничка бях тогава, пак бяха дошли чергарите. Дали е бил с тях, не помня, но така ще да е било…“

Тъй говореше Никула, а тя твърдеше, че много знае и от всичко отбира.

– Взе каквото ти трябваше, сега остави Росен, че си има работа – каза Свилна, пресичайки мислите на девойката.

Светлокосата говореше тъй властно и заплашително, че синът ù не посмя да възрази. Смигна на изгората си и прошепна:

– Пак ела, ще те чакам!

– Хайде, Кръстино! – пак я подкани майката. – Върви, че ще вали дъжд, да се не намокриш!

Наречена с чуждо име, Елица потрепери. Кимна за сбогом на Росен и си тръгна.

Дълги години девойката живя, без да бъде кръстена. Майка ù никога не ù проговори, така и не ù даде име. Когато я прибраха в селото, не можеше да остане повече неназована. Попът извърши обредите в селската църквичка – ми краката ù във вода, накара я да държи свещ, прави странни знаци пред лицето ù, окади я и през цялото време пя неразбираемо. После започнаха да я наричат Кръстина. Тъй нареди стрина Никула, която нямаше повече от трийсет лета, но бе веща в тия въпроси.

– Родена е по Кръстовден – обясняваше. – Ще има нужда да я закриля кръстът Господен, каквото е преживяла клетата… Човек като се ражда, сам си избира името и на празника си трябва да е кръстен. Е, не че съм била там, тя като се е раждала де… Да не си помислите криво, аз с таз бъркотия нищо общо нямам!

Никому и през ум не би минало, че благочестивата и набожна Никула ще се замеси в нещо нередно – особено пък преди толкоз години, по времето, когато е била момиче. Тя обаче държеше да покаже, че не одобрява случките, за които знаеше толкова много. А подир разправяше за покойната Дафина такива неща, сякаш я е следвала навсякъде по петите и със свещ ù е светила.

– Кръстина ще да се е родила по Кръстовден, щото майка ù избяга на Бъдни вечер – по време на Мръсните дни, когато всички изчадия от ада плъзват по земята. В този студ и виелица сама насред гората… А аз бих умряла само при мисълта да се покажа навън подир залез слънце. Побегнала, щото татко ù, бог да го прости, щеше да я омъжи за Гюро – тъкмо беше овдовял тогава за първи път, а Деян малък беше, от грижи имаше нужда. Ама Дафина – не, та не! Откак незнайна болест покоси първото ù либе Явор, все печална ходеше и го жалеше, в манастир искаше да влиза, за венчавка не щеше и да чуе. Пък какво му е лошото на Гюро, все имотен е бил човекът… Да беше имала ум в главата, и до днес щеше да си живее доволна и честита с него… Ама нейсе… Върна се подир няколко дни… – аз не съм видяла, но така разправят – върнала се разчорлена, с изпокъсани и изпоцапани дрехи… кървави. Там, в дивотията, някой… Е, тия работи не са за разправяне – ама вие се сещате!

Това последното Никула винаги разказваше с особена тържественост, подсмихваше се неуместно и очите ù светваха, сякаш нещо любопитно се беше случило на самата нея. Девойката слушаше внимателно историята на майка си и подозираше, че именно заради най-ужасната подробност се описва и всичко останало. Сред недоизреченото се криеха толкова кошмари за клетата Елица, все страшни и все водещи към нейната поява на белия свят. Сплетницата на селото имаше свое обяснение:

– Може и разбойник да е бил… То който и да е бил, все е бил злодей, но чини ми се, че не е бил човек. В планината бродят какви ли не таласъми, вампири и вълколаци. Има приказки за кръвопийци, дето се преправят на снажни момци и изкушават момите, ама не се беше случвало… Дотогава… По време на Мръсните дни не трябва да се събират мъж и жена – грехота е, пък и лоши деца се раждат, проклети. Нещастие носят – и на себе си, и на близките си.

Девойката знаеше, че говорят за нея неща, от които животът ù може да увисне на косъм. Ако повярваха, че е от зъл дух зачената, щяха да я убият, без да им мигне окото. Добре, че Никула все разни чудни неща разправяше и много не ù хващаха вяра. Ала не им бе неудобно да я слушат, като изрича такива думи пред лицето на нямата. Може би си мислеха, че щом детето не говори, не ги и разбира – че е животно, звяр, таласъм някакъв. Не можеше да ги спре, но наместо да се отдръпне, се приближаваше към бъбрещите жени. Стига да бе наблизо, попадията се закашляше и все гледаше да се застъпи за нея, да извърти казаното:

– Ти тъй говориш, ала Кръстина е добро девойче. За лошите хора казват, че се раждат недъгави и с жълти очи, та отдалеч другите да ги разпознават и да се пазят от тях. Ама вижте я нашата какво здраво дете е, от седем лета, откак е в селото, болест не я е хващала. Пък очите ù са странни на цвят, но като ги загледа човек, вижда, че не жълтеят, ами са зелени.

– Той, попът, разправя, че на дявола очите били зелени – случваше се да каже някоя жена дълбокомислено.

– Тъй, тъй… – клатеше глава попадията. – Той и на мен е казвал, ама отде може да знае, да не би пък да е виждал дявола! Мъж ми е такъв свят човек… Пък ти, Кръстино, какво си ни зяпнала, що си не намериш работа – виж в каква голяма къща живееш, пък си тръгнала да зяпаш по хората!

Девойката покорно оставяше жените да я одумват, и отиваше другаде. Историята на майка ù я караше да се чувства отхвърлена, уязвима и самотна. Далечни ù бяха хората от селото. Не я приемаха, не я разбираха, искаха да я подредят според своите мерки за живота. Не харесваше погледите им, нито нещата, които говореха, нито онези, които правеха. Не беше се примирила с начина, по който я кръстиха, но не можеше да се противопостави.

Реши сама да открие истинското си име. Колкото повече думи научаваше, толкова по-ясен ù ставаше човешкият свят. Вълнуваше я трептенето на името, щом някой го изрича, но и приликата с нещо истинско, живо, сходно с нея. Назова сама себе си Елица. Макар да съзнаваше, че никой друг никога няма да я нарече така.

Подир поредната злополучна среща със Свилна Елица се прибра в стаичката си и окачи новата камбанка на връв до прозореца. Още едно вълшебно гласче се присъедини към останалите. Малката ù спалня бе цяла окичена със звънчета, които висяха от тавана, край вратата и от пирони, забити в дървените греди. Много подаръци беше получила от Росен, с много усмивки му беше заплатила и още толкова напразни надежди беше разпалила в доброто му сърце. Старият Гюро, Деян и съседките я гледаха странно, може би я смятаха за безумна. Ала попадията беше блага жена и ги успокояваше, че не върши грях, нито зло заклинание:

– Не закачайте момата, нека и тя радост да си има. Нали не е поискала дрехи, чеизи или нанизи от пендари. Щом не дава нищо за звънчетата, нека си ги събира!

Девойката открехна прозореца, полегна на миндера и се заслуша в едва доловимия звън, който полека я унасяше далече, далече… През същата нощ сънува, че отново лети над гората. От години Враната не я беше навестявала, но щом се понесе на крилете ù, веднага усети познатото опиянение от свободата и небесния простор. Завърна се в родната къща, скрита сред скалите и пущинака. Разходи се из места, дето човешки крак не бе стъпвал.

Срещна Враната още по времето, когато живееше с майка си в гората. Случи се през зимата, беше по онова време, което после узна, че хората наричат „Мръсни дни“. Земята бе покрита с дебел, пухкав сняг и рано сутринта Елица излезе да донесе вода от реката. Там, край брега, видя тъмната птица, кацнала на един бор – стоеше неподвижна и като че я наблюдаваше. Имаше нещо особено в нея и двете дълго се гледаха. Уж на врана приличаше, ала не беше птица като птица, ами нередно голяма ù се стори, перата ù лъщяха като със сребро поръсени, а очите ù бяха черни и изпъкнали, прилични на мъниста. Момичето почувства, че Враната отвръща на погледите му, сякаш разбира промяната в изражението му и говори на своя таен език без думи. Неизречено беше желанието за свобода и простор, но се разбраха чудесно, като че бяха сестри или две половини на едно цяло.

Птицата плесна с криле, изкряска и полетя, а детето почувства как опората под краката му пропада. Белите ели се завъртяха бясно пред погледа на Елица, тя се издигаше все по-високо и по-високо… дорде се озова над гората, над виещата се река и селото, скътано като орлово гнездо в гънките на планината. Толкова бе странно туй, което виждаше – светът изглеждаше изкривен и безцветен, но нереално грапав. Намираше се далече над земята, а съзираше дреболии, които никога не бе забелязвала. Вятърът брулеше силно крилете на враната и я отклоняваше в полета ù, но момичето не чувстваше ледения порив, нито докосването на запратените снежинки – само духът придружаваше Враната, тялото остана другаде.

Тогава за първи път видя селото – досещала се беше, че майка ù не е единственият човек на земята, но живееше в догадки и съмнения. Спуснаха се ниско над къщите, дворовете бяха като кръпки върху бяла престилка, а постройките се издигаха – същински преспи, ала с ъгловати очертания. Беше рано, нямаше много хора, а малкото бяха увити с дебели шуби и загърнати в шалове. Враната кацна на една ограда и Елица видя няколко деца, които се гонеха и се замеряха със снежни топки. Едно момче привлече погледа ù – високо бе и едро за възрастта си, със светли коси и очи, сини като метличина. Усмихна ù се, макар да не я виждаше, и тя повече не можа да откъсне взор от лицето му, дори не посмя да премигне, додето момчето само не се извърна на другата страна. Така разбра за Деян, от този миг все го търсеше и искаше да улови всяко негово изражение или постъпка.

През онзи ден преди повече от десет зими, момичето с мъка се свести, свито в снега под дървото. Беше сковано и премръзнало, но изпитваше желание да лети отново. Потърси с поглед птицата. Не я откри, но в шумоленето на клоните под напора на вятъра дочу обещание – Враната никога няма да я изостави и ще ù показва нещата, които пожелае да види.

Една нощ в края на лятото, тъкмо след рождеството на Пресвета Богородица, Елица си тръгна от дома на чорбаджи Гюро, без да се обади на никого. Избяга в гората. Нищо свое нямаше и нищо не взе – там, където отиваше, щеше да намери всичко нужно. Остави и шарените сукмани, и тъканите престилки, и забрадките, дето толкова ù пречеха. Тръгна си по риза, боса, с разпусната коса. В една кърпа събра камбанките на Росен – медните гласчета, които младежът за нея беше правил и от сърце ù ги беше дарил.

Вървя дълго из гъсталака в пълен мрак, но с лекота откри свърталището на майка си, тъй закътано между дърветата и скалите, та едва ли някой знаеше за съществуването му. Макар необитаема от толкова време, постройката се издигаше непоклатимо между дърветата. Състоеше се от три стаи. Първата бе голяма, светла и служеше за готварница и гостна – макар че гости никога не бе имало, нямаше и да има. Зад нея беше друга, мъничка, в която Елица и Дафина бяха спали прегърнати всяка нощ върху дебели китеници. Третата нямаше прозорци и криеше всякакви причудливи предмети – платове и украшения, съдове, сечива и всичко, за което човек би могъл да се сети или да поиска. „Скривалище на разбойници“ – би казала Никула, но Елица някак знаеше, че в къщичката не е стъпвал друг човек освен нея и майка ù. Не беше човек този, дето беше оставил даровете – по-скоро бе някой, дето искаше да се погрижи за дъщеря си.

Дните минаваха, Елица не ги броеше. Вече пораснала, тя пак се криеше в убежището си между скалите и си припомняше някогашните дни, когато бе имала само майка, ала и никой друг не ù трябваше. После Дафина – тогава момичето още не знаеше, че така хората наричат майка му – та един ден Дафина се хвърли в реката – таман беше придошла, дълбока и буйна. Защо стана тъй, никой не разбра, ала жената беше безумна, друга причина не ù трябваше. Повече не се върна и детето слезе в селото. Познаха кое е и какво е, прибраха го и се опитаха на човек да го направят. Ала момичето човек не беше. Научи езика им, без да го проговори. Не се понрави на Елица, че с думи може да се лъже и сякаш новите ù познайници тъкмо за туй използваха думите. И други работи не хареса, а което пък ù се нравеше, не било съдено да бъде нейно…

Сама в размътено царство на сънища живееше и след бягството си от селото нямаше да потърси път обратно към хората. Обаче имаше на света човек, който търсеше път към самата нея в гората. Един ден Враната непривично закряска на перваза, стресна я и я подкани да ù покаже нещо важно. Отнесе я в зашеметяващ полет сред дърветата, дето Росен вървеше по влажната земя сред окапалите листа, с голяма торба на гърба си. Тайнствена сила го водеше по незнайна пътека все в правилната посока. Гласовете на неговите звънчета го викаха, сякаш бяха закачени по дърветата над главата му, макар да бяха далече, затворени зад стените на къщата. Призрачният звън би звучал заплашително за всеки друг, а него подканяше да продължава, подмамваше го, за да го събере с изгубената му изгора.

Враната кацна на един клон над младежа, а Елица се размърда и се събуди в тялото си. Скочи на крака и изтича сред гъсталака към мястото, където всички пътища свършваха и никой не би се досетил как да продължи. Само тя знаеше пролуката в скалите, откъдето можеше да се мине за дома ù. Друг не би поканила при себе си, ала почувства внезапен порив да посрещне единствения, на когото беше мила, макар той да не ù беше скъп. Девойката се промуши сред храстите и се появи пред объркания Росен.

– Слънце мое! Знаех, че ще те намеря – засмя се той. – Тук ли живя с майка си? Казваха ми: била си в най-затънтения край на гората и нямало да те видя отново, а ето че гласът на звънчетата ме доведе при теб…

Младежът ù говореше весело, но тя не можеше да му отвърне – хвана го за ръката ù го поведе по невидимата пътека към дома си.

Росен остана да живее при Елица. Тя не показа, че се радва на присъствието му, ала не се опита да го прогони. Младежът пое къщната работа, а всичко, с което се захванеше, му идеше отръки и се получаваше бързо и красиво, сякаш го е учил много лета наред. Искаше да се грижи за Елица, правеше всичко, за да я зарадва. Беше донесъл сечивата си и се захвана с нещо, дето друг майстор не би могъл да стори, ала на него се удаде. Събра медните и железни предмети от къщата и ги преправи на звънчета най-различни по вид. А гласчетата им сякаш звъняха с още по-ясен и омаен звук. Девойката ги закачаше по вратите и прозорците, висяха на гроздове от тавана или пред къщата, а вятърът ги караше да трептят и да изпълват въздуха с непознати гласове. По звученето на камбанките, които тя разместваше няколко пъти на ден, той можеше да познае дали е тъжна или весела, дали би го изслушала или предпочита да остане сама. С времето се научи да отгатва какво ù е на душата, да разчита погледите и жестовете ù.

А тя живееше в своя таен, горски свят, приемаше съществуването на Росен, ала странеше от него. Занимаваше се с домакинството – приготвяше странни гозби, в които слагаше билки от пръстените делви на майка си, та храната винаги имаше сладникав привкус. Често стоеше неподвижна край прозореца и се вслушваше в звуците на гората или часове наред разресваше гъстата си тъмночервена коса, която ù стигаше почти до коленете. Щом паднеше мрак, край огнището Росен ù разказваше случки – за себе си, за странстванията из безбройните села в планината, за легендите, които беше научил от жените в стана. Девойката го оставяше да говори, и си даваше вид, че се вслушва в приказките му, макар светът на хората да ù се струваше чужд и далечен.

– Майка ми не те мрази – рече ù той една вечер, защото беше забелязал искрите, прехвърчащи между двете. – Веднъж, още щом дойдохме в селото, те е видяла да разговаряш със старата Милуша. Затуй се е настроила против теб. Онази жена е магьосница – някога изгорила ризата на мама, за да остане завинаги при баща ми. Само веща жена би могла да го подучи какво да стори, обикновен човек не знае как да го направи… Оттогава двете враждуват. Майка разправя, че тази Милуша е зла юда и все гледа как да напакости някому…

Елица кимаше, за да покаже, че следи думите му. Знаеше, че старицата е горски дух, както и да я наричаха хората, но не вярваше, че е искала да ù навреди. Тъкмо напротив – струваше ù се, че юдата ù беше казала все разумни неща. Само дето не можеше да ги изпълни…

По-късно девойката се прибра в спалнята си и както всеки път залости вратата. Росен се сви на пода пред огнището и не подозираше, че слабостта, обземаща го подир мръкване, и дълбокият сън не са предизвикани единствено от изтощителната работа.

Росен така и не научи защо изгората му избяга от селото, защо изостави света на хората и се върна към дивото си съществуване в гората. Никой не знаеше, че онази вечер тя се сблъска неволно с чорбаджи Гюро. Беше се смрачило навън, а свещите още не бяха запалени, та в полумрака тя първо го сбърка с Деян и аха да се зарадва. Подир това я лъхна миризмата на люта ракия и различи разкривените черти на господаря на дома. Пиян беше, ала туй не я изненада – от месеци той все така ходеше, говореше завалено и едва се крепеше на краката си. Очите му бяха кървясали, лицето – мораво и се задъхваше.

Мъжът я притисна към стената, с едната си ръка я държеше здраво да не избяга, а с другата се опита да смъкне сукмана ù. Ризата ù се разтвори и той бръкна в пазвата ù. На Елица се прииска да му каже да не я стиска тъй силно, че я боли. Ала нямаше глас и не владееше думи, а той не вдигаше очи към лицето ù, за да му заговори с поглед. Опипваше я грубо и тя се уплаши, че ако помръдне, ще я удари. Не се страхуваше, че той ще я нарани, а по-скоро изпитваше ужас от това, което тя би могла да му стори, ако се разбеснее. А чорбаджи Гюро ù заговори на пресекулки:

– Реших що ще сторим… Ще се венчаем заедно с Деян и Миланка! Да… Добро ти правя, чедо. Теб никой ерген няма да те поиска, ама аз не съм придирчив човек. Две булки ми взе Бог, но ето – трета ми праща. Едно време майка ти не ме щеше, но ти ще си по-добра от нея…

Елица едва си поемаше дъх, ала без сама да разбере как, за първи път през живота си използва гласа си – беше нещо средно между вик, стон и хлипане, а звукът прозвуча толкова нечовешки, че тя сама потрепери. Гюро най-сетне я погледна в очите. Тя опита да се засмее, но изражението не ù се подчини. Усмивката ù се получи така хищна и разкривена, та мъжът я пусна и отстъпи назад. Загледа я сякаш рогатият седеше отпреде му, а подир туй се прекръсти. Отдръпна се и кой знае какво щеше да стори, но Елица не го дочака, ами се втурна към стаята си.

Преди изгрева си тръгна. Не бе само заради страха, че насила ще я венчаят за чорбаджията. Още щом Деян беше отвърнал поглед от нея, дорде седеше в стаята му, готова на всичко… Още тогава беше разбрала, че няма да стане човек. В гората трябваше само да чака. Злият дух вече не спеше, а я търсеше. Тя чувстваше, че скоро ще я открие.

Онази зима беше мека, но скоро снегът затрупа всички пътища в планината. Животът в скривалището сред скалите продължаваше да тече все по същия начин, но обитателите му чувстваха, че нещо предстои да се случи. Годината си отиваше, дните ставаха по-кратки и Елица все по-рано се затваряше сама в спалнята.

Празниците и постите не спазиха, пък и как ли ще ги спазят! Ала в навечерието на Мръсните дни Росен сложи чесън и глог на всички места, откъдето влизат злите сили – вратата, прозорците, комина. Елица го остави да прави каквото си иска, и шеташе по своите неща – сготви, дълго реса косите си край огнището и размести камбанките в стаята, дорде ги нареди така, че да звънят както ù харесва. През цялото време бе замислена и гледаше младежа с подигравателна усмивка. Той направи всичко, за да държи злите сили извън къщата, ала не можеше да прогони нея.

Същата нощ Росен излезе, без да ù се обади. Тя го чу, щом затвори вратата, легна върху китеника в леглото на майка си и потърси с мисъл Враната. Откъсна се от тялото си, духът ù полетя на крилете на птицата в мрака на мразовитата нощ. Скришом последва младежа, който стигна до реката и се спря на брега. Майка му негласно го беше повикала и не се наложи да я чака дълго. Свилна дойде откъм селото, загърната в кожух от лисици, скрила златните си коси под синя кърпа. Приближи сина си полека – сякаш в първия момент не го позна. Усетила чуждо заклинание, разтвори палтото му и заразглежда новата му риза. Елица я бе ушила от платовете, скрити в тайната стая сред купищата богатства. А подир това дни наред везеше шевиците ù, като си повтаряше мислено заклинания, неясно кога, как и от кого научени, състоящи се от чувства и образи наместо от думи и заради туй още по-силни. Майката на Росен откри особеното везмо – черни и тъмносини разкривени шевици.

– Дар ми е от нея.

– Виждам, че е по-умела, отколкото ми се струваше – поклати глава Свилна. – Втъкала е в нишките магията си – от горските духове да те защитава, от таласъмите, караконджулите и вълколаците. Дорде я носиш, няма да посмеят да те закачат. Хитра е тази Кръстина, от всички в гората те пази да ти не сторят нещо. Само от нея нищо не може да те опази. Не трябваше да ходиш при тази чума, синко. Тя ще те погуби.

– Не вярвам. С нея ще живея, дорде тя сама не ме пропъди. Дори за ръка не дава да я хвана, ала инак се погаждаме. На мен и туй ми стига – да я гледам как се усмихва. Помагам ù да върти къщата, тя има нужда от мен.

– Цял живот ли тъй ще ù слугуваш?

– Каквото правя за нея, не ми тежи. Тя е моето слънчице…

– Не е тя слънце, ами облак мрачен, буреносен.

– Като мене е, ние сме различни от хората.

– Не. Ти си много повече човек от нея, а тя… Баща ù…

– Кой е баща ù? – прошепна Росен, но като че отговорът не го вълнуваше.

– С много имена го наричат, а истинското не трябва и да се споменава! Дори благочестива жена да е била майка ù, все едно, защото семето е негово. Кръвта ù е лоша – скоро тя ще се покаже каквато е… Едно чедо си ми, не ме оставяй! Върни се с мен в стана и всичко ще се нареди. Хората ще ти се зарадват, дори и татко ти…

– Носи му много здраве! – засмя се младежът. – Ти върви. Любя я и няма да я оставя!

– Само да се стопи снегът, синко, дигаме стана и тръгваме, че дълго се заседяхме тъдява – рече Свилна. – Оставяме те и си хващаме пътя, никой не ще те чака…

– Тъй да бъде!

Жената кимна, а в очите ù проблеснаха бисерни капки. Извади от пазвата си муска – парче дърво на връвчица, и го върза на шията на Росен. Притисна го към себе си – силно и продължително. Много беше живяла, познаваше и хората, и изчадията от най-тъмните дебри на гората – усещаше, че вижда сина си за последен път.

– Дано заклинанието ми те опази!

Враната отлетя от близкия клон с крясък, младежът се стресна и проследи полета ù. Елица не знаеше дали се е досетил, че тя го следи, но твърде късно бе за него да ù избяга. Майка му беше веща жена, може и самодива да беше, но девойката не вярваше в магиите ù. В планината имаше друга сила, пред чиято мощ всички останали се прекланяха.

Елица не изпитваше нужда да лети, не искаше да вижда горските обитатели, изпълзели от леговищата си, та да вилнеят по време на Мръсните дни, ала една нощ Враната сама я повика. Птицата седеше на перваза пред прозореца ù, гледаше я, без да потрепне, и настояваше нещо да ù покаже. Отлетяха над тъмнеещата гора и се насочиха право към дома, дето девойката беше живяла толкова време в селото. Сърцето на Елица затуптя по-силно. Що се бе случило на Деян? Какво ли нещастие го беше постигнало в туй проклето време? Трябва да се беше венчал вече за изгората си… Дали бяха честити? Опасението тъкмо се беше загнездило в душата ù, когато Враната запърха пред прозореца му и Елица съзря младоженците в постелята си – той в единия край обърнат с гръб, а на другия Миланка – красива, румена, с разпуснати коси и усмихваща се в съня си.

Видението трая само миг, Враната се сниши и отлетя към вратата. Там стоеше високо и тъмно същество – със синкавобледа кожа и блестящи воднисти очи. За първи път от седем лета Елица видя майка си. Сама отнела живота си, подир смъртта си Дафина се беше превърнала в бродница, обикаляше в най-тъмните нощи и търсеше отплата за нещастието си. Значи нея бяха виждали хората край гората, тя беше плашила преминаващите пътници и беше морила заблудения добитък. А може би не само животните, а и злочестите деца и жени, които се изгубиха без следа през изминалите вледеняващи зими.

Черната фигура потропа на вратата, а след това отново и отново. Враната беше кацнала на стряхата и от мястото ù Елица успя да съзре съненото лице на чорбаджи Гюро, когато отвори. Погледът му беше занесен и той като че не разпозна мъртвата. А и тя не му остави време – нахвърли се отгоре му и зъбите ù се впиха във врата му. Мъжът навярно пак беше пил, едва имаше сили да се противи и не успя да я отблъсне от себе си. Тялото му се мяташе, ръцете му безпомощно дърпаха парцаливите дрехи на бродницата, ала нямаше за него спасение.

Елица потрепери, не искаше да гледа повече. След миг отвори очи в горското си скривалище и стана от постелята. Майка ù бе усетила присъствието ù и щеше я посети. Свали резето и излезе от стаята. Росен спеше спокойно, упоен от билките ù. Тя се наведе и се загледа в кроткото му мургаво лице. Изпита непознато чувство на умиление при вида му. Не посмя да го събуди, а и не би могла. Искаше да е сигурна в него – макар заспал да изглеждаше невинен като пеленаче, тя знаеше, че мъжки сънища сънува.

Застана до вратата и зачака. Пътят от селото беше дълъг, ала нощните създания от мрака се движеха по тайни, преки пътеки – скоро сянката на бродницата се появи между дърветата и пресече заснежената поляна пред къщата. На прага се спря и загледа недоволно връзките чесън, окачени на вратата.

– Свали ги, дъще, да вляза!

Думите се лееха ясни и напевни, Елица не можеше да се насити на гласа на майка си. Молбата беше изречена ласкаво и нямаше как да ù се противопостави. Тя свали всичко, що пазеше от злите сили, и се отдръпна навътре в стаята. Бродницата я последва и на светлината на догарящия огън девойката успя да я разгледа. Беше си все същата висока и красива жена, но лицето ù изглеждаше по-костеливо, а светлите очи бяха изгубили цвета си и жълтееха. Кожата ù беше сива, а тялото ù изглеждаше подуто – такива бяха вампирите, само кръв и месо, без кости. Парцаливите дрехи и тъмните разбъркани коси бяха мокри и от тях по дъските на пода се стичаха струйки ледена вода.

Някогашната Дафина огледа стаята и очите ù се спряха върху Росен. Тя пристъпи към него, но Елица ù препречи пътя, застана между младежа и бродницата.

– Хубаво момче е. Пусни ме, дъще, жадна съм. И за тебе ще има…

Девойката поклати глава отрицателно и с поглед посочи към селото.

– Седем зими чаках стария безбожник да забрави магическата преграда около къщата си през Мръсните дни. Жена му, дорде беше жива, не пропускаше да я сложи, но ето че нямаше този път кой да го опази… Кръвта му беше тъй горчива, както грешна беше душата му. Защо ме гледаш така?… За другите ли ти е жал? Трябваше да възвръщам силите си с кръвта на невинни, за да мога да отмъстя. Ето, вече е сторено! Сега сме заедно. Ще живеем двете както преди.

Както преди… Елица си припомни дните на детството си, когато кошмарите бяха все още бледи, а ужасното бъдеще – далече. Времето, когато спяха прегърнати, слушаха шепота на гората и нямаха нужда от нищо друго. Времето, преди Дафина да се хвърли в реката, поради причина, която девойката не научи. Искаше тези дни да бъдат отново, ала знаеше, че миналото не се връща. Нейната красива, добра и мълчалива майка си беше отишла завинаги. Грях беше да посегнеш на себе си, и затуй бе станала такава. Бродницата носеше чертите на Дафина, но прекрасният глас не ù принадлежеше. Друга сила говореше вместо нея.

– Дръпни се, дъще! Кръвта му е свежа, ще ти хареса… Що тъй клатиш глава? Нали затуй го държиш при себе си? Хайде, време е! Ти също си жадна, виждам!

Вярно беше – девойката за миг усети как пред погледа ù пада алена пелена, а в душата ù се прокрадва желанието за прясна кръв и сурово човешко месо. Елица беше най-жестокият звяр от собствените си кошмари, неведнъж в несвързаните си видения беше разкъсвала хора и това ù се беше харесвало. Тъкмо щеше да се отдръпне пред Дафина, когато внезапен порив на вятъра удари незалостената врата. Снежна вихрушка влетя в стаята и разлюля всички камбанки, които дотогава бяха кротували в гробно мълчание. Меденият звън накара Елица да се съвземе, тя се хвърли към кръвопийцата и хвана ръцете ù. Кожата беше ледена, влажна, сякаш опъната не върху плът, а върху пихтия. Отблизо удавницата миришеше на тиня, на кланица и разложение.

– Какво ти стана, дъще?… Не ти ли пречи този ужасен звук?

Смразена, Елица посегна встрани и напипа ножа на Росен, закачен на кожена каишка на стената. Допря го до тялото на майка си. Не искаше да я наранява, ала наточеното острие проби кожата, бродницата се пръсна и от нея не остана нищо освен гъста и черна разплискана кръв.

Остатъка от нощта Елица прекара, като почисти кръвта от пода и стените. Преди зазоряване отиде на реката да изпере оцапаните си дрехи в ледената вода. Опитваше се да не мисли, да не съжалява, да не си представя лицето на Дафина. Привлечени от острата миризма, край нея долетяха на ято нави – духове на некръстени, без време поминали се дечица, приели облика на черни пиленца, колкото орлета. Не смееха да я доближат, пърхаха встрани от нея и кълвяха алените петна по снега, пиеха от тъмните струйки в бистрия поток. Бяха грозни и кръвожадни, но не ù вдъхваха страх, а съжаление. Тя беше като тях, не можеше да се пребори със себе си. Този път беше спасила живота на Росен, ала неговият сетен час наближаваше.

Някога се опита да подтисне надигащата се сила. Беше готова на всичко, та да ù се противопостави. Искаше да остане в селото, да ходи в черквата, да се прекръства и да почита светците. Би се омъжила за някой вдовец да му гледа децата, да му чисти и пере, да шие вечер край огъня… Трябваше да задуши убийствения порив в душата си. А знаеше само един начин.

Тайнствената старица Милуша не дойде в селото с чергарите, макар да се увърташе около стана им. Изглеждаше скромна и кротка жена на преклонна възраст, ала никой не я канеше край огъня си, нито ù предлагаше подслон или храна. Свилна я гледаше със злоба – също толкова силна, колкото омразата ù към Елица. А старата не обръщаше внимание на тая враждебност. Още при първото отиване на девойката край лагера двете се срещнаха.

– Ти си много силен дух! – рече старата жена и набръчканото ù като изгнила ябълка лице доби спаружен вид. – Чувствам те! Горко ù на тази планина, щом и с теб ще трябва да се пребори…

Девойката не я слушаше, беше забелязала друго. Старицата говореше нейния собствен език – този без думи, само от погледи, усмивки и кимания. Владееха го еднакво добре, жената обаче по навик предпочиташе да говори. Обвиняваше я, че ще стане зла като баща си – непознатият и неназованият, най-страшният от всички злосторници. Елица вдигна глава и остави истинските ù чувства да я залеят – страх и безсилие. Тя не желаеше да върши зло, ала не знаеше как да спре.

– Силата ти е голяма, татко ти те управлява… Знаеш ли го кой е? Не ти трябва и да знаеш!… Ала майка ти е била добра жена. Хубавото си взела от нея. има нещо човешко в теб, грижа те е… Сама не ще овладееш бурята, а само ако намериш още някого…

Старицата се замисли, а подир туй на устните ù се появи особена усмивка.

– Мъж ти трябва, семейство. За кръв иде реч – или ще се пролее твоята, или ще стане страшно… Не, не ме гледай тъй, няма да умреш. Ще ти кажат, че е грях, ако не си венчана, ала да останеш самотна ще бъде по-лошо. Най-голямата мощ се крие в жената, когато е сама със себе си, недокосната и със свободно сърце – за никого не я е грижа, никого не чака, не милее за своите.

Елица кимаше, макар да не разбираше всичко, което ù говореше Милуша. Чувстваше, че в думите на старицата има истина – край Деян не мислеше лошо, той сякаш прогонваше виденията за кръв и разруха, тя усещаше, че ако заспи до него, няма да сънува кошмари.

– Сигурно си залюбила някого? Трябва силно да го любиш този, при когото ще идеш. Важното е любов много да има, иначе ще се ожесточиш и по-лошо ще стане. Разбираш ли?

Девойката поклати глава и благодари на старицата с поглед. Още тогава чувстваше, че Милуша не е каква да е жена. Даже някой да ù беше казал, че такива ги наричат „юди“, не би се уплашила. Вярваше в чутото и беше готова да го стори. Искаше Деян да я освободи от разрушението. А той я отблъсна.

Елица знаеше, че с падането на нощта няма да може да се сдържи, свършиха се силите ù да се бори. Миризмата на майчината ù кръв я озвери и само слънчевата светлина я възпираше да се преобрази. Очите я боляха от отблясъците на снега и тя прекара деня свита в кьошето, закрила лицето си с ръце. В другата стая Росен шеташе нещо и от време на време неволно закачаше камбанките, които се обаждаха свенливо. Дори техният звънлив шепот не можеше да я успокои, нито присъствието на младежа ù вдъхваше сигурност.

Когато мръкна и пълната месечина огря къщата, девойката излезе от спалнята си. Оправи с пръсти разбърканите си коси и приглади дългата си везана риза, ала знаеше, че няма да остане дълго тъй спретната и скоро ще изгуби образа си. Росен беше коленичил край огъня и тя приседна до него. Сложи ръка на рамото му и той се обърна към нея.

– Толкова си… тъжна – прошепна той. – Усмихни ми се!

Елица поклати отрицателно глава. Погледна към прозорците и тавана, където беше закачила десетките звънчета. Нямаше други съдове и железни предмети, които младежът да преправя заради нея. Беше свършил работата си, тя не се нуждаеше от присъствието му. А камбанките тази вечер мълчаха злокобно. Вятърът, който ги караше да звънтят почти непрекъснато, беше изчезнал. Не искаха да говорят от ничие име. Бяха затаили дъх, сякаш предчувстваха, че гибел е надвиснала над техния създател. Росен погледна към творенията си и като че отгатна мисълта на девойката.

– Не искаш повече звънчета, нали?… Усмихни се и ще ти дам сърцето си!

Елица отново закима непреклонно. Сърцето му – тя и без туй щеше да го вземе съвсем скоро. Щеше да го изтръгне топло и туптящо от гърдите му, не ù трябваше ничие позволение. Обзе я трепет, тъй като щеше да се превърне в онзи свиреп звяр, от когото цял живот се бе страхувала. Вечното зло се надигаше. Припомни си мълчанието на майка си, злите усмивки на момичетата от селото, безразличието на чорбаджийския син. Тя искаше да крещи и проклина, но не можеше – никога не бе изрекла нито дума, никой не ù помогна да стане човек. Неясните, несбъднати мечти да я залюби Деян, да я разберат и приемат хората трябваше да бъдат заменени с нещо. С кръв…

Девойката гледаше Росен и усещаше как се изпълва с ярост към него. Нямаше причина, тя дори не се опитваше да измисли причина, поради която да го разкъса. Щеше да умре, защото не я беше изоставил – най-близкият загива първи… Пред очите ù тъмнееше и не чувстваше тялото си като свое. Беше като пашкул, от който ще изпълзи отровен паяк наместо прекрасна пеперуда. Превръщането бе постепенно, ала щеше да остане завинаги. Знаеше, че веднъж вкусила човешка плът, никога няма да възвърне предишния си облик.

Младежът вдигна глава и като че съзря промяната. Беше застинал и я наблюдаваше – как ноктите ù потъмняват и се удължават, как чертите ù се изострят, а в зелените ù очи заискряват безумни пламъчета. Не толкова тялото ù се преобразяваше, а пламъкът на душата ù се вледеняваше и отнемаше всяко нежно чувство от нея. Отблясъците на огъня ù придаваха свиреп израз и разлюляваха призрачната ù сянка из стаята. Росен не изглеждаше ужасèн, нито изненадан, а сякаш предчувстваше съдбата си и я беше приел. Вдигна ръка към лицето ù, спря се и не посмя да я докосне.

– Няма ли да ми се усмихнеш за последен път? – попита.

Макар думите му да бяха изречени кротко, на нея ù се стори, че заехтяха из стаята… и отвъд, из цялата планина и в царството на духовете – сигурно дори и баща ù, онзи, неназованият, успя да ги чуе. Елица потръпна от звука на гласа на единствения си другар и… се усмихна. Ала не така, както той искаше да я види, а с онази другата усмивка – подигравателната, злата… Беше я научила не от зверовете в гората, а от хората. Беше усмивката, която принуди чорбаджи Гюро да я пусне и да се прекръсти. Онази, която накара Деян да я отблъсне и изпъди. Той сега беше далече, ала щеше да открие и него. По-късно… Много хора имаше да посети.

Девойката не можеше да се сдържа повече, хвърли се към Росен, острите ù нокти раздраха ризата му, а той не се отдръпна – продължаваше да стои като зашеметен и да се взира в лицето ù. Тя посегна към мургавото му тяло и погледът ù се спря върху амулета на гърдите му. Не беше обикновено късче дърво, ами плочка от глог, а на нея беше изобразено с изящна дърворезба кръгло око. Висеше около шията му не на връзка, а на тънка златна плитка – майка му я беше изплела от собствените си коси. Елица се поколеба, ала едва усети съпротива от допира. Косите се разнищиха, заклинанието на самодивата се разпадна в ръцете ù, тя без усилие свали омагьосания предмет и го хвърли в огъня.

Росен сякаш се сепна от унеса си и посегна към огнището да го извади. Искрите опариха ръката му и той се дръпна. Погледна Елица и тя усети как сред опустошителната ù ярост се прокрадва още нещо. Дървеното око, превърнало се в пепел, не можеше да я спре, ала вече се взираше в очите на младежа – истинските, черни като нощното небе, дълбоки като бездънни кладенци. Единствените очи, дето я гледаха с кротко обожание, единствените, които я намираха за хубава, единствените, в които срещаше безгранична вяра. Един Росен не виждаше в нея баща ù – злия, свирепия, омразния. Навярно затуй не се плашеше – познаваше я по-добре, отколкото тя сама знаеше себе си.

Спря се объркана и се загледа в огъня. Можеше да открие мнозина, на които да отмъщава, ала нямаше да срещне друг, дето да я обича. Засмя се, този път от облекчение, а младежът отвърна на усмивката ù. Милуша ù беше рекла, че за да спре злата сила, трябва да има много любов. Росен толкова я любеше, та стигаше и за двама им. А тя… Защо го беше оставила в дома си? Защо го защити от бродницата Дафина? Защо не го пропъди да върви по пътя си далече от нея? Може да имаше причина. Елица потрепери и се отпусна безсилна в прегръдките му, а той ù зашепна нещо ласкаво.

Необясним полъх разлюля камбанките в стаята, те се пробудиха и зазвъняха.

Редактира: Иван Крумов

Публикации:

1. Антология „Таласъмия 2008-2009“ – „Квазар“ и „Уибробия“, 2010 г.

За авторите

Агоп Мелконян е роден в Бургас през 1949 г. Началното си образование получава в бургаското арменско училище, а средното – в Електротехникума в гр. Пловдив. През 1974 г. завършва машинно инженерство в Политехническия университет, но нито ден не работи като инженер. Влече го писането, затова записва и завършва журналистика в СУ „Св. Кл. Охридски“ през 1977 г.

Като поет дебютира през 1968 г., а в областта на прозата започва да се изявява през 1972 г. Над 25 години работи във вестник „Орбита“ като водещ журналист. Автор е на десетки хиляди научнопублицистични статии, намерили място по страниците на централния и периодичен печат, на сборници с фантастична проза, на пиеси и драматургични адаптации. Сред най-популярните му творби се нареждат „Спомен за света“, „Греховно и неприкосновено“, Via dolorosa, „Сенки от плът“, романът „Смърт в раковината“. На театрална сцена се играят пиесите му „Антиутопия“ и „Страхът живее в нас“. Последната му книга с фантастична проза е „Суматоха за душите“. Той е първият носител на наградата „Гравитон“, а през 2006 г. на прегледа „Еврокон“ в Киев е номиниран за званието „най-добър писател-фантаст“ на Европа за 2006 г.

Наред с активната писателска дейност А. Мелконян е един от основателите на специалността „Арменска филология“ в СУ „Св. Кл. Охридски“, където преподава „История на арменската литература“. Създава собствено издателство „Ерато“, чийто приоритет е поетичната класика, от която издава 22 заглавия. В продължение на пет години списва и издава собствено литературно списание „Зона F“.

За своите сънародници Мелконян написва и режисира пиесите „Къде беше, Господи“ и „Свята пръст“, които се играят на сцената на арменския любителски театър „Сундукян“.

През годините активно се занимава и с преводаческа дейност, като превежда от руски – предимно фантастика, и от арменски – класическа и съвременна поезия. По-голяма част от неговите преводи намериха място в поетичния сборник „Светът пред мене е прозорец…“, издаден след смъртта му.

Посмъртно беше издадена и стихосбирката с личните му стихове „… територия, недокосната от позори“. Неговият талант навярно щеше да продължава да ражда нови послания към читателя, ако коварна болест не бе прекъснала пътя му през юли 2006 г.

Александър Карапанчев е завършил турска филология (и втора специалност – руски език) в СУ „Климент Охридски“. Като офицер от запаса изкарва преподготовка във Военната академия и затова понякога се шегува, че е… академик.

Над 30 години работи като редактор. Влиза в екипа на „ФЕП“ – първото ни профи списание за фантастика, и е сред основателите на три издателства за супержанра („Ролис“, „Орфия“, „Аргус“).

Има разни лица за изява: прозаик, поет, журналист, съставител на 20-ина антологии, библиограф и колекционер… Автор е на сборника „В епохата на Унимо“, донесъл му награда от Еврокона в Чехия (2002), и на стихосбирките „Топлото ключе на живота“ (2010) и „Да направиш вкусолет“ (2011). Не му липсват наши отличия за разкази или издателска дейност.

И още: член-основател е на клубовете „Златното перо“ и „Иван Ефремов“. Без да има агентурно минало, става първият чуждестранен гост на най-големия руски НФ фестивал „Аелита“. От три години е секретар на Дружеството на българските фантасти „Тера Фантазия“.

Ангелина Илиева (Йоан Владимир) разказва:

Казвам се Ани Илиева и нямам нищо общо, даже не се понасям с една друга, която има същите имена. Онази е завършила българска филология много отдавна, после била журналист, после коректор, редактор, напоследък го раздава учèн. Написала е някакви нескопосни разказченца и от срам ги отпечатала под мъжки псевдоним. Даже има спечелени някакви награди съвсем неправомерно, както е известно на всички. Скучна личност като цяло и слава богу, че нямам нищо общо с нея.

Аз от своя страна съм готина и чисто руса, по наследство ми е от баба ми Агнес. Моята баба Агнес е датчанка, прочута плетачка на рибарски кошници, така се запознала с дядо, като се опитвала да му продаде кошница, докато се мотаел край копенхагенските солници. Дядо беше помощник-капитан на кораб, още му пазя лулата с инкрустирана котвичка и надпис БМ Р. Това БМ Р е всъщност БМФ, ама поизтрито от единия край. Като пред очите ми е как пафкаше с тая лула и куцаше с единия крак. Майтапехме се с него, че ако сложи една превръзка на окото, съвсем ще заприлича на стар морски вълк. Пък той отвръщаше, че не бивало да си личи, и с баба се споглеждаха малко смахнато. Нощем съм ги виждала да слизат двамата в мазето и да се суетят над един сандък с голям катинар и малки свастики по него. Не знам какво стана с тоя сандък, изчезна от мазето в нощта, когато се премести крушата. Имахме в двора една много стара круша, растеше си отпред най-спокойно, пък една сутрин гледаме, че вече расте отзад до сайванта и дворът е целият разкопан на дълбоки ями. Същата нощ изчезна и сандъкът с катинара и свастиките.

Кръстена съм на баба си, както се досещате, само че побългарено. Когато ме записвали, в съвета казали на баща ми, че ако ме запише с чуждо име, може после да има проблеми със заминаването на експедиция. Ама не помня това първата му експедиция до Амазонка ли е било, или втората, губят ми се малко нещата. И така съм Ани, а не Агнес. Но това не ми пречи да ям солено и да сънувам едри мъжища с рогати шапки нощем, ако правилно ме разбирате.

Друго, друго… Човек обикновено пише откъде е, ама аз как да кажа откъде съм, като пораснах из амазонските джунгли? И училището ми бяха чичо Понго, чичо Хосе и леля Кочита, вечно ухилени и целите в бръчки. Чичо Понго ме научи да се катеря без ръце, леля Кочита – да правя слънчобрани, а Хосе – да свиря на костилки от авокадо. Свирех „Мила Родино“ и „Хубава си, моя горо“ доста прилично и колегите на татко в експедицията все ме караха, като ги треснеше носталгията. С Хосе също така правехме фигурки за шах от речна глина и той редовно ме биеше, страшен беше в дамския гамбит. Като се върнах в родината, се наложи да наваксвам цялата гимназия с хипнотерапевт. Малко не ме беше хипнотизирал добре по физика обаче, та това ми коства златния медал.

Друго какво да ви кажа за себе си? Имам сравнително рядка професия – инсектотравматолог. Ще рече лекар на насекоми, същото като ортопед, обаче за калинки. Ако имате калинка с изкривено крилце или скакалец с навехнат крак, обадете ми се.

На мен изцяло може да се разчита.

Антон Фотев е писател фантаст от Бургас.

Атанас П. Славов разказва:

Роден съм в Бургас, и то толкова отдавна, че чак не е за казване. От най-невръстна възраст съм заразен с вируса на фантастиката, който разнасям където и когато мога, сред колкото се може повече хора. Като автор съм сътворил петнадесятка истории, събрани в две книги. Няколко от тях – в съавторство с Георги Арнаудов и Александър Карапанчев. Макар да не съм любител на литературната критика, се наложи да напиша и издам повече от 40 статии, изследващи и защитаващи фантастиката, които наричам „Фантастология“. Превеждал съм от руски разкази и романа „Свят на смъртта 4“. От 1980-те съм клубен активист, отначало в „Тера фантазия“ в Бургас, после „Иван Ефремов“ в София. По същите причини се оказах съставител на сборници и антологии с произведения на български фантасти, между които дори англоезичното списание Orphia. Не преставам да се опитвам да ги изнасям и в чужбина. През последните години любимата ми рожба е алманахът „ФантАstika“. От 2006-а помагам на Калин Ненов в Човешката библиотека, а от 2009-а ръководя Дружеството на българските фантасти „Тера Фантазия“. Подготвям и сборник – визитна картичка на дружеството, за издателство „Колибри“. Много обичам визуалната фантастика и създавам авторски картини с компютърна графика. Напоследък съм обладан от една наистина фантастична мечта: да издам 13-томник с най-добрите наши автори, който да извади българската фантастика от „гетото“, където тя по традиция е затворена, откакто се помни.

Божидар Грозданов е писател и дизайнер на компютърни игри (сред които и заглавия от световно известната поредица Assassin's Creed).

По-известен с псевдонима си Bave, Божидар е носител на множество литературни награди и автор на фентъзи поредицата „Неподвластните“.

За пръв път се появява на българския пазар през деветдесетте, като писател на книги-игри, под псевдонима Тед Грей. Създател е на първите български ролеви игри (серията „Ендивал“) и е спомогнал за популяризирането на жанра у нас.

Любимото му хоби е да създава светове, които да превръща в книги или игри. Понастоящем живее в София, където се занимава с разработване на модели за гейм дизайн.

Валентин Д. Иванов (р. 1.08.1967, Бургас) е професионален астроном и любител фантаст. С Кирил Добрев оформят най-награждавания дует в българската фантастика. Основното им произведение е приказният цикъл за Юначеството (сборникът „Професия Юнак“). Самостоятелни работи на Валентин могат да се намерят в антологиите на изд. „Аргус“, в алманасите „Български фантастични ваяния“ и „ФантAstika“ и в няколко англоезични фензина. Разказът му How I Saved the World е включен в образователната антология Diamonds in the Sky (ред. Майк Бродъртън).

Валентина Димова разказва:

Родена съм в град Стара Загора, но живея в Казанлък от дете. Обичам фантастиката, фентъзито и изобщо бягствата в светове, различни от нашия.

По образование съм теолог, завърших в СУ. Работя в ОДК „Св. Иван Рилски“ – Казанлък, като преподавател по „Православни християнски ценности и празници“ и творческо писане.

От 10 год. съм ръководител на литературния клуб към ОДК – „Светлини сред сенките“. Една прекрасна група от млади „светлинки“, която създаде 11 колективни романа, множество клипове и успя да спечели дружно или индивидуално призове от стотици конкурси за проза и поезия.

Аз самата пиша от дете, макар да не се приемам като сериозен автор, а по-скоро като човек, който има какво да каже на младите хора, покрай общуването си с тях.

Обичам изкуството във всичките му форми. Най-силно от всичко обаче обичам малките деца. Те са безкраен източник на вдъхновение за мен.

Величка Настрадинова е завършила Софийската консерватория, специалност виолончело. Дълги години е преподавала камерна музика в Пловдивското средно музикално училище и е била артист-оркестрант в Пловдивската филхармония.

Има издадени 18 книги в широка жанрова гама – исторически романи, разкази за деца и възрастни, приказки и др. С дебютната си книга „Дядо Пип“ (1969 г.) печели награда „Пловдив“. През 1989 г. получава награда на Съюза на българските писатели за най-добра детска книга за „Невероятната Марта“, а през 2004 г. отново е отличена с награда „Пловдив“ за книгата „25 приказки и половина“. Лауреат е на българската награда за фантастика „Гравитон“, както и на награда за най-добър роман на ИК „Христо Г. Данов“. През 2012 г. е удостоена с награда „Пловдив“ за сборника с разкази „Градът на жеравите“.

Член е на Съюза на българските писатели.

Велко Милоев (р. 1956) е бивш журналист (най-дълго работил за вестниците „АБВ“ и „Континент“). От 1996 г. е консултант на свободна практика за международни организации. Работил е по различни проекти на Балканите, а в последните години – в Ирак, Йемен, Афганистан, Судан и Йордания.

Автор е на НФ сборниците „Нанокомпютър за вашето дете“ (дебютна книга, изд. „Отечество“, 1988) и „Където не сте били. Кутийка с разкази от Велко Милоев и илюстровани пликове от Димитър Стоянов – Димо“ (изд. „Аргус“, 2001), както и публицистичните „Салата от глухарчета. Босна между две войни“ (изд. IMIR, 1990) и „Балкански случки, войни и легенди“ (изд. „Сиела“, 2007). Книгите, разказите и есетата, които пише от 2011 година, могат да се видят в сайта му „Страници за кротко четене“ на velkomiloev.com.

Владимир Полеганов е писател на фантастични разкази и преводач. Поддържа блога Stars in My Pocket.

Геновева Детелинова публикува текстовете си в личния си сайт „Тъмната страна на луната“.

Георги Арнаудов Георгиев е критик и автор на научна фантастика.

Георги Малинов разказва:

Роден съм в Пазарджик, живея в град Мъдрост. :)

Мисля, че преди да кажа „мама“, прочетох „Ян Бибиян“. Малко по-късно ми попадна и „Кибериада“ и оттогава съм увреден непоправимо на тема фантастика и книги.

Професията ми – волен компютърджия.

Спазвам принципа на автомат Калашников: „Нито ден без ред“, т.е. графоман, ама мързелив.

Чета предимно книги в е-вариант и зъм злостен книжен пират. :(

Според някои наличието на книгите е едно от доказателствата за съществуването на Бог.

Не знам, ако цитирам Стругацки, аз съм емоционален материалист.

Георги Христов е работил като разследващ полицай, политически репортер, редактор във вестник, готвач. Автор на книгите „Черна фантастика“, „Неосъзнати сънища“ (поезия), „Още черна фантастика“, „Нощта на богомолката“ (антироман) и редактор на 24 книги на двадесет бургаски поети и писатели. Самостоятелна изложба графики в галерия „БИ“ – Бургас през 2002 г. под името „Сто и една графикатури“. Публикува в периодичния печат.

Григор Гачев е писател на научна фантастика и фентъзи, преводач от английски и руски езици и активен блогър.

Димитър Пеев (1919-1996) е роден в Пловдив. Завършва Немската гимназия в София, следва в СУ и през 1944 г. защитава докторат по наказателно право. През същата година е назначен за секретар на посолството ни в Москва – в съветската столица Пеев специализира криминалистика.

Бил е заместник главен редактор на списание „Космос“, после – главен редактор на списание „Наука и техника за младежта“, а през 1968-а основава вестник „Орбита“, на който е главен редактор до пенсионирането си през 1991 г.

Автор на криминални романи и пиеси, както и на две по-дълги творби във фантастиката: романа „Ракетата не отговаря“ (в съавторство, 1958) и повестта „Фотонният звездолет“ (1964), преведени на руски и немски. В актива му влизат също няколко научнопопулярни книги, множество журналистически статии, томът с прогностични есета „Силуети на ХХІ век“ (също в съавторство, 1986).

Разказът „Косъмът на Мохамед“ е отличен с международна награда от списание „Техника – молодежи“.

Димитър Риков е филолог-страдател, редактор-изпитател, любител-списувател, но основно читател.

С няколко нови превода („Слепоглед“ на П. Уотс, „Момчешки живот“ на Р. Маккамън и др.) Елена Павлова полека се завръща във фантастичното пространство, от което изчезна през 2007 г. Преди това е в челната десятка на преводачите в жанра с автори като Дан Симънс, Роджър Зелазни, Стивън Кинг, Глен Кук, Лоръл Хамилтън и др. Считана е за една от интересните „млади“ автори у нас, през 2004-та е носител на българската номинация за „Автор на годината“ за „Еврокон“, предшествана от две призови места в конкурсите за роман на ИК „Аргус“ (за хоръра „Светлият боец“ и за НФ романа „Номад: Войни на пустинята“), а последната ù издадена книга е фентъзито „Сърцето на скиталеца отвъд“ под псевдонима Елайджа Джауит. През годините е печелила множество награди в най-различни конкурси, първата от които (3-та награда в „Човекът, атомът и мирът“) взима на 13 г. Под псевдонимите Върджил Дриймънд и Кристофър Макдауел успява да вземе участие и в цунамито на книгите-игри, вихрило се горе-долу до 1998 г. (с общо 26 книги-игри, ако се броят и разказите с продължение в сп. „Мегаигра“).

Емануел Икономов е писател на научна фантастика и криминална литература, журналист, издател, критик и преводач.

Ивайло Иванов разказва:

Лауреат съм на 14 награди за литература и фантастика. Мои разкази са публикувани в много български периодични издания за литература и научна фантастика в България, САЩ, Русия, Франция, Аржентина и Казахстан, както и в много български литературни сборници, антологии и литературни сайтове. Имам издадена самостоятелна книга: сборникът „Наследници“, изд. „Славена“ – Варна, 2002 г.

Ивайло П. Иванов е автор на научна фантастика и фентъзи.

Калин М. Ненов е преводач, редактор, агент (литературен ;) и страстен читател – от ония, които спорят с книгите. И си пеят с тях. Ако никой около него не иска да разбере по друг начин – пише. От нормалните хора го отличават: биполярно разстройство; усещане за безвремие; вяра в Човека (и дори вяра, че у всеки човек има Човек); и – най-рядкото от всички – чувство за самоирония. Един от създателите и двигателите на Човешката библиотека: choveshkata.net. Има и личен блог: kal.zavinagi.org.

Трите най-разкриващи го текста, в чието случване има пръст, са „Последният еднорог“ (превод на The Last Unicorn), „Дивото“ (превод на The Wild, в процес на сбъдване) и съавторският сборник „Приказки за Юнаци и злодеи: първи“. В момента започва нова Юнашка приказка – за чудодейните събития в България, 2013-а.

Калоян Захариев разказва:

Възпитаник съм на Великотърновския университет „Св. св. Кирил и Методий“, който завърших през 2010 г. като юрист. Към настоящия момент съм младши експерт в Областна администрация – Добрич. Започнах да пиша на 13-14-годишна възраст под въздействието на тогава набиращите популярност книги-игри и съм се формирал като творец под влияние на автори като Върджил Дриймънд, Колин Уолъмбъри, Майкъл Майндкрайм, Уейн и Блонд и още много други. От чуждестранните писатели сред любимите ми са Тери Пратчет, Крис Бънч, Ърнест Хемингуей, Стивън Кинг, Джек Лондон, Мики Спилейн, като литературните ми интереси покриват всичко от световна класика през криминални истории до фентъзи и фантастика.

Кирил Добрев (р. 24.01.1967, Кърджали) е публикувал в списание „Тера фантастика“, „Фентъзи фактор“, „Родопско утро“ и редица вестници. Негови произведения могат да се намерят сборниците „Точка на пристигане“, „Таласъмия“, „Нови звезди“ на изд. „Квазар“, както и в антологиите на изд. „Аргус“ и в алманасите „Български фантастични ваяния“. Кирил има редица литературни и нелитературни награди за приноси към фантастиката, сред които награда от конкурса „Таласъмия“, „За най-фантастично домакинство“ (2002) за организиране на Перперикон/Булгакон, за „Героизъм и вяра без граници“ от Булгакон/Еврокон 2004.

Освен самостоятелно, Кирил пише и в съавторство с Валентин Д. Иванов. Двамата оформят най-награждавания дует в българската фантастика. Разказите им са издадени в сборника „Професия юнак“.

Красимир Георгиев е роден на 30.09.1948 г. Завършил е СУ „Св. Климент Охридски“. Работил е в различни вестници, списания, издателства и медии. Бил е автор и водещ на телевизионни рубрики и поредици по БНТ, главен редактор на сп. „Социално дело“, главен редактор на в. „Тишина“ и Комплексна редакция на СГБ, зам. главен редактор и отговорен секретар на в. „Демокрация“, зам. главен редактор на сп. „Светилник“, директор и управител на издателствата „Фльорир“, „Хемус-груп“ и „Хонорабилис“. Редактор и издател е на над триста книги на български и чуждестранни автори. Близо пет десетилетия Красимир Георгиев публикува поезия, проза и хумор в литературните издания, в централния и в периодичния печат. Автор е на книгите „Граница на ветровете“ (поезия, 1969 г.), „Метал реже метал“ (публицистика, 1973 г.), „Три билета за първия ред“ (публицистика, 1974 г.), „Пратеникът на Петльовото гребенче“ (роман-приказка, 1992 г.), „Капан ми подарете“ (стихове за деца, 1993 г.), „Сага за самотници“ (поезия, 1995 г.), „Емисар“ (поезия, 1996 г.), „Десет Божи заповеди“ (поезия, 1996 г.), „Вицове за попове“ (хумор, 1997 г.), „Вицове за студенти“ (хумор, 1998 г.), „Вицове за артисти“ (хумор, 1998 г.), „Вицове за обратни“ (хумор, 1998 г.), „Ергосфера или лапидариум на феномените“ (публицистика, в съавторство с Евгени Алексиев, 2002 г.), „Любов в езерото на прокажените“ (поезия и проза, 2004 г.), „Тунелът“ (поезия, 2008 г.), „Двустишия на Красимир“ (поезия, 2010 г.), „Пътеводител към рая“ (поезия, 2011 г.) и др. Някои от книгите му са издавани в чужбина, творчеството на Красимир Георгиев е превеждано на много езици, между които френски, немски, руски, английски, италиански, украински, белоруски, литовски, латвийски, арменски, хинди, арабски, фински, сръбски, македонски, полски, китайски и др. Носител е на десетки национални и международни литературни награди. Живее в София.

Красимира Стоева е бакалавър по Социология, магистър по Бизнес комуникации и връзки с обществеността, има специализация по Журналистика в ПУ „Паисий Хилендарски“.

Спечелила е редица награди от национални литературни конкурси, сред които литературна стипендия на издателство „Пигмалион“ (2005 г.), първа и трета награда за разказ от конкурса на издателство „Аргус“ „Фантастика през 100 очи“ (2006 и 2008 г.), както и наградата им за роман (2009 г.); номинация на ИК „Хермес“ за неиздадена книга на автор до 25 години (2007 г.), отличие в конкурса „Фантастично изкуство – Бургас 2008“, втора награда от конкурса „Таласъмия“ 2009 и др.

Има публикувани разкази в антологията „Знойни хоризонти“ (изд. „Аргус“, 2006), в сборника „Бялата градина“ (ИК „Марица“, 2007), в годишника „Български фантастични ваяния 2007“ (ИК „ЕГИ“, 2008) и в юбилейното издание „40 години клуб за фантастично изкуство Тера Фантазия“ (изд. „Жажда“, 2008), в сборника „Таласъмия 2008-2009“ (ИК „Квазар“, 2010) и в Интернет.

Дебютната ù книга, сборникът с разкази „Снежните пясъци на Хира“, излиза в края на 2008 г., а през 2009 г. ИК „Хермес“ издава романа ù „Уроци по грим и горчив шоколад“.

Любен Дилов (1927-2008) е българският фантаст „най“ – най-плодовитият и най-известният у нас и зад граница. В едно интервю от 1997 г. писателят казва: „Аз имам в чужбина 32 книги, издадени на единайсет езика при общ тираж над 1,5 милиона“. Оттогава тези цифри вероятно са се променили нагоре.

Той работи еднакво успешно и в късите, и в дългите форми на прозата. Сред сборниците му ще споменем „Моят странен приятел – астрономът“, „Пропуснатият шанс“ и „Впечатления от една планета (Записки на фантаста)“, а сред романите – „Тежестта на скафандъра“, „Пътят на Икар“, „Жестокият експеримент“… Носител е на наградата „Еврокон“ и на медала „Карел Чапек“.

Допринесъл изключително много за развитието и популяризирането на супержанра у нас, Любен Дилов основава Дружеството на българските фантасти и твърде престижната награда за добро въображение „Гравитон“ (присъждана е в няколко категории през периода 1991-2005 г.).

Разказът „Напред, човечество!“ е своеобразен рекордьор по множеството си публикации в различни издания.

Любомир П. Николов е автор на сборниците с разкази „Въжеиграчът Карой“ и „Очи на сляп, език на болен“, номинирани за наградата „Хеликон“ през 2010 и 2012 г., както и на сборника с новели „Слънчев бряг – код жълто“. Носител е на наградата „Чудомир“ и на други литературни награди. Публикувал е в „Капитал лайт“, „Труд“, „Литературен вестник“, „ЛИК“, „Сега“, „Съвременник“, „Знаци“, „Страница“, „Море“, „Новинар“, както и в няколко български и чужди антологии.

Негови разкази са публикувани на английски, испански и словашки език.

Мартин Петков е роден, учил и работил. Понастоящем работи нещо. Не е носител на значими литературни награди. Автор на стихотворения. Автор на проза. Баща. Обича (но обичането се оказва адски трудна работа). Изкарва си кинтите с бачкане в един странен паралелен свят… Не разчита на външна подкрепа, защото и без това обикновено не я получава. Причислява се към категорията на недостойните и апокрифни автори, които никога няма да бъдат забравени, защото е невъзможно да бъдат запомнени. Не може да пише собствени автобиографии.

Мирослав Ангелов разказва:

Роден съм в Горна Оряховица, или града под „Камъка“. Юрист по образование, завърших СУ и след значителен период на работа като разследващ орган, от няколко години – по собствено желание и воля – съм встрани (за моя радост) от юридическата система. Не гледам на себе си като на автор – писател или поет, нямам публикации. Приемам, че съм разказвач, който, сбирайки прашинките по собствения си път, сглобява, или поне се опитва да изпълни, пъзела на нашето време и реалността. Изповядвам природата и чувството за хумор като религии и вярвам в началото на водата. С красотата се разбираме чудесно. Обичам движението, промяната, приказките, киното, спорта и безкрая.

Никола Кесаровски (1944-2007) е роден в село Върбица, Великотърновско. След като завършва математика, работи в областта на изчислителната техника. Бил е заместник главен редактор на списание „Български профсъюзи“ (на чужди езици) и дългогодишен завеждащ отдел „Наука и техника“ във вестник „Орбита“.

Журналист, популяризатор и прозаик, автор на сборника с фантастични новели „Петият закон“ (1983) и носител на национални отличия за разкази, някои от които са публикувани на руски език. Романът му „Лунен цинк“ остава недовършен. Издал е три научнопопулярни книги: „Азбука на малкия програмист“ (1986), „Арабска средновековна наука“ (2002) и „Европейска средновековна наука“ (2006).

През последните си години работи като журналист на свободна практика в Кърджали. Там сътрудничи особено активно на всекидневника „Нов живот“, в който поддържа и специализирана страница за НФ. Основател и пръв председател на кърджалийския клуб „Фантастика“.

Николай Теллалов е роден през 1967-а в София в семейство на военен летец. Учи в бившия СССР, завършва гимназия в Чернигов, Украйна. От ранна възраст, първо чрез комикси, а после и „истински“ книги, се докосва до света на фантастиката. Неуспешно кандидатства за авиатор, служи като свързочник в БНА. Следва химия, не се дипломира. Работи в НИИ към БАН като лаборант, сменя още много други професии. Неведнъж пробва да пише, но чак през 1996-а завършва първия си роман. Засега е публикувал шест самостоятелни книги („Да пробудиш драконче“, „Царска заръка“, „Пълноземие“, „Слънце недосегаемо“, „Ангели-пазители“, „10–9“), както и разкази в сборници, наша и чужда периодика. Привърженик на смесените жанрове. Атеист. Работи като преводач и редактор, участва в издаването на вестник „Свободна мисъл“ на Федерация на анархистите в България, сътрудничи със списание „Осем“.

Смята фантастиката за „бягство към реалността“.

Петър Кърджилов е популярен български писател фантаст, оставил трайна диря в жанра на въображението. Роден на 24.ХІІ.1950 г. в Стара Загора, той завършва НАТФИЗ „Кръстьо Сарафов“, а по-късно придобива научната степен „доктор по кинознание“. Първият му разказ, излязъл през 1982 г. във в. „Студентска трибуна“, бива последван от близо стотина други, публикувани във вестници, списания и алманаси. Автор е на 18 книги, сред които са сборниците с фантастични разкази и новели „Орбитата на Сизиф“ (изд. „Отечество“, 1987) – отличена с наградата за дебют от Министерството на културата, науката и просветата, „Призрачен цикъл“ (изд. „Народна младеж“, 1989) – обявена от в. „Поглед“ за едно от петте най-търсени заглавия през месец юли 1989-а, „Призрачный цикл“ (изд. „София прес“, 1990) – на руски език, „Звездни детективи“ (изд. „Аргус“, 2000) и „Основание за смърт“ (изд. „Аргус“, 2005). Част от творбите му са преведени на френски, немски, руски и унгарски. За популярността им говори дори фактът, че някои от тях биват трансформирани в комикс, отпечатан в изданието „Чуден свят“.

С тези произведения писателят се утвърждава като продължител на „най-плодотворната линия на българската фантастика – нейния хуманистичен патос“ (Агоп Мелконян), бива окачествяван като „един от най-ярките автори на хуманитарна („мека“) научна фантастика“ (Евгений Харитонов). Тези характеристики на стила му, а и популяризаторските му умения могат да бъдат открити и в други пет от неговите книги, посветени на детско-юношеската аудитория: публикуваните от издателство „Златното пате“ легенди и предания „Сътворението на света“ (1993), сборникът с вълшебни приказки „Пръстенът на магьосника“ и историческата „Пътят“ (№11 от поредицата Детска енциклопедия „История на България“, 1997), както и в „Старогръцки митове и легенди. Том І“ (2012) и „Том ІІ“ (2013) на издателство „Изток-Запад“. „Не обиждайте мафията!“ (изд. „Златното пате“, 1996) също е сборник, но с хумористични разкази, отличен с трета награда за белетристика в националния конкурс на в. „Век 21“.

С пет от разказите си Петър Кърджилов става носители на шест приза от наши и международни конкурси. За цялостното си творчество в областта на фантастиката, а и за своите „добро въображение и доброта на въображението“ пък бива удостоен през 1992 с авторитетната награда „Гравитон“, връчвана от покойния писател Любен Дилов и Дружеството на българските фантасти.

Автор е на около 5000 журналистически материала, повечето от които посветени на киното. През 1990-те издава списанията „ФЕП“ („Фантастика, евристика, прогностика“), „Фантастика“, „Фантастични истории“ и „Върколак“ (заедно с писателя Агоп Мелконян).

Радостина А. Ангелова е родена в София. Завършва Френска гимназия (клас испански език) и ТУ – София. Пише поезия, разкази и миниатюри. Автор е на поетичните книги „Половината съм аз“ (2003) и „Сърце на път“ (2004), и на романите „Виенски апартамент“ (2012) и „Имаго” (2013). Победител е във втория Европейски конкурс за поетична книга на английски език (2011) с ръкописа The Colours of the Old Lady, изд. Eminor. Носител на първи награди от ХІ Национален конкурс за поезия „Искри над Бяла“ (2012) и I национален конкурс за фото-хайга „Сезони“ (2011) и трета награда за разказ на Националния хумористичен конкурс „Каунь“ (2010). Нейни текстове са публикувани на английски, японски и унгарски. Член е на The Haiku Foundation. В три поредни години (2010-2012) влиза в класациите на 100-те най-креативни хайку автори в Европа.

Саша Александрова разказва:

На 23 години съм, родена край Дунава и израснала на брега на Черно море. Писането ми започна на около осемгодишна възраст, с разказчета за роботи, а фантастиката винаги е била „моят“ жанр. Пиша вече от десетина години и все още съм световно неизвестна. Това продължава да е основна част от чара на писането за мен – въпросът ще стигнеш ли изобщо някога до някого извън приятелския си кръг. А в главата ми си съжителстват толкова много истории и герои, че обикновено от тях не остава място за тривиални неща като имена на улици и кой какво ми е казал вчера.

Най-характерно за мен може би е, че съм страстна меломанка. Не излизам без музика, не сядам да пиша без музика. И вярвам, че животът, лишен от добър саундтрак, е просто поредица картини, пуснати на бърз ход.

Светослав Николов е роден на 10.08.1952 г. в София. През 1969 г. печели наградата „Златното перо“ на сп. „Космос“ за фантастичен разказ. Завършва българска филология в СУ „Св. Климент Охридски“ и дълги години работи като журналист и редактор. В началото на 90-те участва в първите частни издателства, специализирани във фантастиката у нас – „Ролис“ и „Орфия“. Един от основателите на издателство „Аргус“, с което печели наградата „Гравитон“ през 1996 г. Негови разкази и новели са публикувани в периодичния печат и в сборници, превеждани са на руски и английски език. Автор е на две книги: „Планетата на призраците“ (2002) и „Сексът и светът“ (2012).

Д-р Светослав Славчев е автор на научнофантастични произведения, редактор, драматург и сценарист.

Стефан Кръстев разказва:

Откакто се помня, пиша. В писането търся своя свят и своето място в света, в който съществувам. Дебютирах през 1991 г. във вестник „Други светове“ – издание за фантастика и хорър, с разказа „Такси към чистилището“. Първата ми издадена книга е сборник разкази, в съавторство с Йордан Матеев и общия псевдоним Стивън Джордън: „За една нежна душа“. Оттогава досега имам издадени още осем книги на хартиен носител и седем на електронен. Работя във вестник „BG Север“ като страньор и водещ колонката „Напушени мисли“. В литературен сайт „Буквите“ водя колонката „За книгите и хората“. Номиниран съм в много литературни конкурси, като едни от най-важните за мен са поощрителната награда на семейство Мелконян в конкурса „В името на Агоп Мелконян“ през 2012 г. и специалната награда на Човешката библиотека за фентъзи романа „Ням свят“, положил началото на сага, която засега е в пет книги.

Ценка Бакърджиева разказва:

Родена съм под знака на Стрелеца в Ловеч на 28.11.1959 г.

Влечеше ме литературата, но учих в математическа гимназия. И сега се чудя от коя страна да захраня автомобила, въпреки че съм дипломиран автомобилен инженер. Мразех да се занимавам с чужди пари и да съм материално отговорна, но… попаднах в банка и 22 години прекарах там.

Накратко: животът ми до днес бе пълен с неща, които не обичам, а се налагаше да правя. Получих урок: отрицанието и заричането са вредни практики, понеже съдбата ме дебне, за да ме опровергае.

Обаче има и… продължавам да колекционирам творчески удоволствия. Част от тях са събрани в електронната ми книга „От алфа до омега“, други в стихосбирката „Вечният бриз“, а на трети предстои да оживеят в сърцата на читателите.

Янчо Чолаков е роден през 1967 г. в морския град Бургас. Още като ученик печата в литературни списания и печели редица награди от национални конкурси. В началните години на демокрацията основава и ръководи „Офир“ (1993-2001), едно от първите български частни издателства за фантастика. Сътвореното от Чолаков се отличава със своеобразен стил и алегоричен конструктивизъм, но не е самоцелно абстрактно, а изобилства от екзотична конкретност и съчетава скрупульозна фактология с нестандартни визии за бъдни и вече съществували светове. Автор е например на псевдоисторическата повест „Няма нощ без мрак“, разказваща за никога неслучило се въстание в средновековна Испания. В античния уестърн „Хтонически твари“ описва войната за Троя като резултат от конфликт между човешката раса с разумни членестоноги. (Използването на остарялата Омирова техника на сложни прилагателни и двойни епитети тук се оказва неочаквано продуктивно решение.) „Рикошет“ пък представлява скица на Ешеров сюжет, невъзможно противопоставяне на реалност и контрареалност, в което един срещу друг застават Горгона Медуза от република Архаика и чудовищен василиск от измислената държава Горна Прусия. Поетичното дъхоспиращо фентъзи „Обезлюденият“ слива цветната атмосфера на „Елфите“ от немския романтик Лудвиг Тик с модерното приказно въображение: един войник сънува история за пазач и палач, които са всъщност двете му истински същности… да пази и унищожава едновременно. Антропологическата повест „Ксилофония“ ни показва в духа на Зелазни сблъсъка на две тракийски божества в няколко епохи, подпълвайки го с идеи от „Вечното завръщане“ на Мирча Елиаде. Постепенно разбираме, че двете божества са всъщност две звездни тела, а битката между тях е резултат от сложни астрономични процеси. Романът „Запали свещ на дявола“ (2009) е в измисления от своя създател жанр „фолкпънк“ и му донесе наградата на най-голямото издателство за българска фантастика „Аргус“. Други негови книги са сборниците „Историята на Самотния редник“ (1995), „Митове за овъгления мрак“ (2006) и „Упражнения по безсмъртно писане“ (2009). Предстои излизането и на апокрифния роман за НЕвъзникването на християнството „Дванайсет разбойници“.

В статията си за България „Локус“ определя Чолаков като „истински оригинал, който достига далеч отвъд познатата ни SF традиция, прекроявайки в богат материал нашите привични представи“. А според руския критик Евгений Харитонов „Янчо Чолаков е един от най-дълбоките творци и ярки стилисти в новата българска фантастика“.

Бележки:

1.(Немски) Проклятие! Какво му е? (Б. а.)

2.Ламии – призрачни същества в римската митология, подобни на вампирите. – Бележка на реставратора.

3.Едил – държавен служител в древния Рим, упражняващ надзор над улиците, обществените сгради, баните, вноса на жито и други. – Бележка па реставратора.

4.Както е известно, вещиците ходят на шабаш предимно голи. Е, тези бяха по монокини. (Б. а.)

5.Приказничеството отчете субсидията като проект за интегриране на малцинствата с асоциално поведение в Приказното общество. А също и по програмата „Малки проекти за голямо добро“ – лична идея на Главния приказник. (Б. а.)

6.За да предпазим читателите с критични наклонности от рецидив, поясняваме, че това не е правописна грешка. (Б. а.)

7.Напускането на Сливаря – по собствено желание – беше прецедент в историята на Юначеството. До ден днешен юнаците напускаха само ако загинат при изпълнение на добри дела. (Б. а.)

8.Читателю, всичко е възможно на тоя свят, стига човек, тоест змей, да има правилната мотивация. (Б. а.)

9.Секретарката в „Най-малкият брат и батковци“ пищеше, възкачена на служебния си стол. От флопито на компютъра ù един след друг излизаха миниатюрни гремлини. Наредиха се в колона по четирима и с маршова стъпка поеха навън. Наложи се най-малкият брат дълго и настоятелно да я успокоява.

10.Една лелка вдигна поглед от вестника, в който четеше статия със заглавие „Паранормалното е сред нас“, погледна през прозореца и като видя как от някаква луксозна кола пред къщата излита шестокрил змей, изпадна в несвяст.

11.На отсрещната страна на улицата мобифонът на добре облечен бизнесмен иззвъня. Но вместо мелодията от последния хит на фолкзвездата Ганчето, от него се разнесе ръмжене. Бизнесменът извади машинката с трениран жест и отвори капачето. От слушалката се обади дрезгав глас:

– Здравей, мутро!

Бизнесменът хлъцна от изненада. Отдавна не се бяха обръщали към него по този начин.

– Кой се обажда?

– Този, който знае всичко за теб!

– Твойта…

– Млък! – изкрещя гласът. – Слушал съм всичките ти разговори! Знам те каква си отрепка.

Бизнесменът със замах разби мобифона в земята и се затича към входа на къщата си. Пластмасовата кутийка се разцепи и се видя, че вътре има миниатюрен апартамент с легълце, маса и столове. От останките изпълзя малкото зло елфче, което се възползваше от първата си възможност да се наслади на сладкото отмъщение.

12.Някои приказни същества не искаха да се разделят с доскорошните си стопани.

– Бай Панчо, от трийсет години сме заедно – започна змеят, който до неотдавна беше „двигател“ на една разбричкана таратайка. – Много ми е мъчно да те оставя след всичките грижи, които положи за мен, а трябва да те напусна. Моето змейско сърце ме зове в родината… но твоята любов ми е по-скъпа и няма да те изоставя. Оставам!

Двамата се прегърнаха с насълзени очи.

13. Форуми към сайта Dir.bg, фен-клуб „Фантастика“, тема „За гората и Калашника“, потребител Alvin, 18.02.2004 г.

14. Форум към клуб „Иван Ефремов“, тема „Българска и западна фантастика“, потребител robinofloksli, 18.03.2010 г.

15. Тази изключително сполучлива метафора ми е подсказана от проведената във форума ъм клуб „Иван Ефремов“ дискусия със заглавие „Самодейците като напаст“, от април 2009 г., противопоставяща българската на англоезичната фантастика.

Content

За спасяването на света

Заглавна страница

Издателска информация

Предговор Калин М. Ненов

Подредбите Калин М. Ненов

Класическа научна фантастика Атанас П. Славов

Косъмът на Мохамед Димитър Пеев

Предсмъртната или първата болка Атанас П. Славов, Георги Арнаудов

Разговор с никого Агоп Мелконян

Алена капка кръв Никола Кесаровски

Основание за смърт Петър Кърджилов

В началото бе метрото Любомир П. Николов

Неонови криле Ивайло П. Иванов

Музиката Николай Теллалов

Социална фантастика Атанас П. Славов

Напред, човечество! Любен Дилов

Бедни мой Бернардие Агоп Мелконян

Лъжата Емануел Икономов

Фабрика за кукли Стефан Кръстев

За вятъра и другите природни пиршества комедия в две действия Любомир П. Николов

Киберпънк с човешко лице Григор Гачев

Не се обръщай назад Мартин Петков

Да обичаш Сам Сама Владимир Полеганов и Калин М. Ненов

Бунището Григор Гачев

Алтернативна история и криптоистория Валентин Д. Иванов

Крепостта на безсмъртните Светослав Славчев

Вергилий и водата Светослав Николов

И попита войникът: – Kой ме повика? Янчо Чолаков

Философска и психологическа фантастика Калин М. Ненов

Госпожица Вещицата Величка Настрадинова

Братята от Левса Александър Карапанчев

Сиянието на реката Атанас П. Славов и Георги Арнаудов

Заклинание Величка Настрадинова

Париж, Париж, Кайро Велко Милоев

Жълто Петър Кърджилов

Последният разказ Александър Карапанчев

Кървави криле на кръвожадни птици Красимир Георгиев

Каква ще е тя? Калин М. Ненов и Антон Фотев

Приказка за Юнаци и злодеи Калин М. Ненов

Да поговориш с Жабко Радостина А. Ангелова

Сам срещу своя страх Валентина Димова

Модерно фентъзи Ана Хелс

Елфическа песен Елена Павлова

Свободен избирател Божидар Грозданов

Уловът Ценка Бакърджиева

Призраци и други щуротии Саша Александрова

Революция Валентина Димова

Бяло – черно Мирослав Ангелов

Хумористично фентъзи Ана Хелс

Денят, в който вярата се завърна Кирил Добрев и Валентин Д. Иванов

Драконът и портокаловият сок Геновева Детелинова

Начинаещ магьосник Калоян Захариев

Българска митологична фантастика Ангелина Илиева

Прошка за грешните Георги Христов

Опит Димитър Риков

1. Болка

2. Преди

3. След

Хакери на генома Георги Малинов

Несъществуващият Георги Малинов

По пътя незнаен Ивайло Иванов

Господаря на вълците Йоан Владимир

Навье Ивайло П. Иванов

Част първа: Искричка в нощта

1.

2.

3.

4.

6.

Част втора: Тодоровден

Част трета: Завръщане у дома

Епилог

Неизречени думи, неназовани зверове Красимира Стоева

За авторите

Бележки: