Елизабет Гейдж

Интимно

Пролог

Островът се нарича Ксалос. Намира се в Егейско море, на около седемдесет и пет мили източно от Атина и на още толкова западно от турския бряг — в групата на Цикладските острови. Има вулканичен произход и почти не става за земеделие. Неколкостотинте му жители си изкарват прехраната с риболов и с обработване на малобройните маслинени градини.

Преди две хиляди години островът изиграл важна, макар и донякъде съмнителна роля във Втората пелопонеска война, когато малка, но ожесточена група спартански моряци го използвала като база за нападението си срещу близкия атински гарнизон в Сифнос. Спартанците замаскирали военните си кораби като рибарски гемии и чакали в ксалоското пристанище близо два месеца, преди да атакуват изненадващо нищо неподозиращите атиняни и да ги унищожат. Това обаче била пирова победа, понеже около шест седмици след решителната битка по-голямата част от островното население, включително и спартанските нашественици, било пометено от холерна епидемия.

През следващите векове селото играло ролята на пионка във всички възможни войни — и граждански, и общи — които гърците и враговете им започвали. Непрестанно преминавало от едни ръце в други. Ала обитателите му, чиито родословни дървета достигат до епохата на Есхил и Тукидид, не се интересували много от метежните политически борби около тях и предпочитали да насочват вниманието си към приливите, отливите, бурите и непредсказуемия подводен живот на егейския петнист костур — основното им средство за препитание.

В днешно време посетителят на Ксалос, който се е нагледал до втръсване на красиви места из цялото земно кълбо, е поразен от факта, че островът не се слави с курортни хотели. Макар пристанището му да е живописно, гледката към другите егейски острови да е великолепна и залезите му да не отстъпват по нищо на останалите по света, в него не съществува никаква туристическа индустрия. Единственото място за отсядане е малкото хотелче в центъра на града, обитавано от търговски пътници и от време на време от някой установил се за по-дълго клиент — самотна вдовица или неженен мъж.

Туристите отминават това красиво кътче като безинтересно място, без развлечения, и насочват вниманието си другаде, като не си дават сметка, че за да се запази малкият Ксалос такъв, какъвто е, си има причина.

Всички недвижими имоти с потенциални възможности за хотели, ресторанти и жилищни блокове са откупени през последните години от един-единствен човек и се дават под наем на ниски цени на притежатели на магазини, рибари и селяни, живеещ и работещи тук. Същият този човек умишлено не допуска туристическата промишленост, която тъй бързо поглъща всеки втори остров с красива природа в този район, да завладее и Ксалос. И така, в новата версия на древните териториални войни малкото островче отново е защитено срещу нашественическите пълчища от доброжелателен, но своенравен владетел.

Местните жители рядко го срещат и много от тях дори не съзнават, че му дължат спокойния си живот. Той притежава неголяма, но луксозна къща на един склон с изглед към пристанището. Този много зает и невероятно богат мъж идва тук не повече от четири-пет пъти годишно, винаги сам, за да се скрие от многочислените си задължения и отговорности. В къщата няма телефон, а писмата му се събират в селската поща.

Понякога местните жители го виждат как ходи замислен из тесните улички или стои мълчаливо до някой парапет, отпуснал ръце и вторачил поглед в Егейско море. На пристана специален човек поддържа за него малка яхта, която рядко се ползва. Иначе сякаш собственикът не съществува.

В този юнски ден на 1981 година в къщата имаше хора. В голямата спалня, чиято великолепна гледка към Егейско море бе закрита от плътно дръпнати завеси, под меките завивки на обширното уютно легло лежаха съблечени мъж и жена, със сключени в прегръдката на любовта тела. Мъжът бе към четирийсетгодишен, но изглеждаше по-млад. Тялото му бе гъвкаво и красиво, със здрави и атлетични крайници. В този момент бедрата му обгръщаха жената — беше сведен над нея. Ръцете му я милваха, прихващаха я любовно през кръста и я притегляха.

Жената бе стройна и красива, с млечнобяла кожа и червеникаворуса коса, чиито къдрици се пилееха край възглавницата под главата й. Очите й бяха притворени от възбуда.

— О! — промълви тя, когато с плавен тласък той проникна още по-дълбоко в нея. — Колко те обичам!

Ръцете й го притискаха, дланите й се плъзгаха нагоре и надолу по гърба му. Краката й обвиха кръста му. Отвътре цялата пламтеше и тръпнеше при допира с коравината, сгушена в нея.

— Обичам те — повтори тя. — Обичам те…

Думите й сякаш го обезсилиха и той вече не бе в състояние да се сдържа. Всяко негово движение я възпламеняваше до мозъка на костите й. Тя занемя. Двамата потънаха в екстаз.

На нощната масичка, отдавна забравен от двамата, бе оставен вестник — „Интърнешънъл Хералд Трибюн“. На една от вътрешните страници над всички останали дописки изпъкваше заглавие: „Най-богатият мъж в Америка се жени“.

В материала под заглавието се говореше за дълга любов, за неотдавнашна трагедия, за някакво дете и за сложна поредица от събития, увенчаващи се с щастлив завършек. Историята бе привличала вниманието на жадния за сензации свят в продължение на месеци и все още будеше интерес.

Ала мъжът и жената в леглото бяха дошли тук, за да избягат от любопитството на публиката, чийто обект бяха станали. В момента за тях не съществуваше нищо друго, освен факта, че са заедно.

Жената почувства как движенията му се учестяват и в отговор на това дълбоко в слабините й се зароди сладка тръпка. В гърлото й нежно прозвуча тих мелодичен стон. Тя изви гръб, бяла и красива като лебед, и ръцете й пламенното привлякоха. Тя губеше дъх, почти неспособна да понесе собствената си наслада. После огромната вълна на удоволствието ги заля, тя усети как той я изпълва цялата и извика в екстаз, а той й отговори със сподавен стон.

После дълго лежа в обятията му. Дишането й ставаше все по-равномерно, огънят в тялото й постепенно отмираше и се превръщаше в сладка топлина и чувство за сигурност. Принадлежеше му изцяло.

Тя се усмихна и прошепна:

— Толкова те обичам! Имам чувството, че всичко това е нереално. Прекалено хубаво е, за да е вярно.

— Но е истина — отвърна той и я притисна към себе си. — Откакто се помня, съм се учил как да правя разлика между истинското и измамното. Сега си моя. Нищо вече не може да ни раздели.

Беше убеден в думите си. В тях се криеше силата на волята и разума му. Цял живот бе чакал тази жена. Никога нямаше да я изпусне.

Животът му бе изпълнен с бурни преживявания, дори с героизъм. Но преди да я срещне, никога не бе имал значение за него. Беше се влюбил в нея почти начаса. После я бе изгубил. Тази загуба бе разбила цялото му съществувание. Заради нея бе живял като привидение, като чужд на самия себе си.

После я намери отново. Невероятно, като по чудо. Тя дойде при него, в развалините на живота му, и събуди сърцето му от дълъг сън. Никога нямаше да позволи да му бъде отнета отново. Тя сякаш четеше мислите му, понеже каза:

— Прав си. Аз ти принадлежа.

И се изправи в голотата си. Той остана да лежи по гръб, за да й се любува. Бе толкова стройна и красива — като изваяна, неосъзнаваща колко е чувствена. Той си даваше сметка, че стига да поиска, тя може да омагьоса всеки мъж, да оплете сърцето му в тънки нишки и завинаги да го плени.

Ала сега беше негова и той знаеше всичко за нея. Тя го погледна и му се усмихна. Любовният пламък в очите й му се предаде. Той стана и отиде до нея.

Целуваха се дълго. После облякоха копринени халати — малък подарък от него за случая — и излязоха на терасата с изглед към пристанището.

Цял живот се бе учил да тълкува повърхността на нещата, силите и сцепленията, които властваха над нея. За мнозина той самият изглеждаше като властелин над този свят. Но в крайна сметка бе разбрал, че човек не може никога да намери себе си, когато се движи по повърхността. Човек може да натрупва несметни богатства, да притежава стотици жени, без да успее да проникне и на сантиметър под тази повърхност, без дори да отиде и на сантиметър по-близо до собственото си сърце.

Така богатството му го правеше още по-беден, а могъществото му го караше да се чувства още по-безпомощен, докато не я срещна отново. Сега вече можеше да диша спокойно, можеше да започне да живее.

— Ужасно е дори да го помисля — каза.

— Какво? — запита нежно тя.

— Колко лесно те изгубих — отвърна той — и колко трудно те намерих отново. Какво не бих дал да върна тези години.

— Може би тези години не са били изгубени. Може би е трябвало да стане така. А може би всъщност никога не сме били разделени — добави замислено тя.

Той се обърна и я погледна. Колко беше права! Дори далеч от нея, дори когато се мъчеше да я забрави, той постоянно живееше под нейното очарование. Всички други жени, дори и най-съвършената, му се струваха като нейно жалко подобие. Както нишката на Ариадна, водила Тезей през Лабиринта, всички жени около него съставляваха просто частица от невидимата материя, която го свързваше с нея, винаги с нея.

— Мисля, че си права — каза. — Където и да съм бил, каквото и да съм правил, винаги съм те търсил. Сега го знам.

— Да — усмихна се тя. — Добре е, че го знаеш.

Прокара ръка през косата му и го притегли. Въпреки хладната свежест на вечерния въздух, близостта му събуждаше желанието й. След малко щеше пак да го целува и страстта отново щеше да ги отведе в леглото.

— Обичам те — прошепна тя и доближи устни до неговите.

Той неочаквано трепна в прегръдката й. В този миг някъде иззад нея нещо рязко и пронизително изсвистя. За част от секундата тя си каза, че трябва да е откъм пристанището долу. Ала вече знаеше, че е пистолетен изстрел и че е страшно наблизо.

— Джордан!

Той се притисна до нея. Очите му излъчваха недоумение. Тя се опита да го задържи, но той се свлече на земята. Тя изпищя ужасено, невярваща на очите си.

— Джордан, моля те, Джордан!

Обзе я паника. Огледа терасата. Нищо не се виждаше, но тя чувстваше нечие застрашително присъствие. Някаква сила и помогна да надвие ужаса и да изтича в спалнята. След няколко секунди се върна с възглавница и одеяло. Забравила за дебнещата я опасност, тя коленичи до любимия си мъж. Не можеше да разбере къде е ранен. Всичко беше в кръв — много кръв. Тя подложи възглавница под главата му.

— О, господи! Джордан, Джордан…

Одеялото все още бе в ръцете й. Докосна бузата му. Очите му бяха безжизнени.

— Миличък, погледни ме! Кажи ми нещо! Моля те!

Знаеше, че е сама. Вътре нямаше телефон. Най-близките съседи бяха на триста метра. Дори и да чуеха виковете й, времето нямаше да стигне.

Откъм терасата зад нея се разнесе глас.

— Това е краят.

Тя погледна нагоре с побеляло лице. До парапета стоеше човешка фигура, с насочен към нея пистолет. Лицето й беше познато. Възбудено и тържествуващо.

— Ти! — извика тя.

Устните се свиха в изкривена усмивка.

— Не можеш да избягаш от миналото си. Мислех, че си го разбрала.

Дулото се насочи към безжизненото тяло в ръцете й.

— Ти си виновна! — прозвуча отново гласът. — Мислеше, че можеш да имаш всичко. Сега виждаш докъде те доведе това.

Тя покри Джордан с одеялото. Държеше нежно главата му в скута си.

— Прибирай се! — Гласът стана по-рязък. — Прибирай се, или ще убия и теб.

Тя го погледна. Страхът правеше очите й още по-красиви. Поклати глава.

— Добре тогава — каза неканеният гост. — Стой там. Ти си го търсеше. Сега ще видиш как куршумът го пронизва.

Дулото се приближаваше към Джордан.

— Не! — извика тя.

Мъжът я погледна с усмивка.

— Защо викаш? Ти си виновна за всичко. Мислеше си, че можеш да бягаш от истината. Но за всичко трябва да се плаща. Страх те е от възмездието ли?

Пистолетът бавно се насочи към главата на Джордан. Ръката не трепна. Пръстът бавно натисна спусъка.

— Възмездие! — повтори гласът.

Изстрелът отекна по скалистия склон и побягна от къщата надолу към морето. Никой не го чу.

Книга първа

Огледалце, огледалце от стената

1

Чикаго, 13 октомври 1955 г.

Ходи Флеминг мислеше, че е видяла всичко от живота.

През шестнайсетте години, в които бе работила за подобряване условията за живот на децата в прословутия Чикагски южен район, бе виждала семейства, съсипани от пиене, безпътица, бедност, наркотици, отчаяние и всички форми на насилие, познати на човека. Беше се движила по улици, където животът често струваше далеч по-малко от пакетче хероин или понякога дори от кутия цигари.

Холи бе приветлива и добросърдечна трийсет и девет годишна стара мома, чиято изтъняла чекова книжка едва й стигаше да плаща наема на евтиния й апартамент. Грижеше се за огромно семейство от изпаднали в нужда клиенти, които с нетърпение очакваха седмичните й посещения, сякаш бе светица, благославяща живота им. В годините, прекарани в отдела, бе срещала хора, които успяваха да се уважават и обичат сред най-отвратителни условия на живот. Най-невероятни бяха децата — ругани, малтретирани и изоставяни и въпреки това неизвестно как съумяващи да съхранят достойнството и невинността си.

Може би тъкмо заради тези деца Холи, която вече не се и надяваше на свое собствено, продължаваше неуморно да се труди в една професия, която отдавна би смазала всеки друг недотам всеотдаен социален работник, и ежедневно се излагаше на нечувана нищета, каквато трудно се побира в мозъка на човек извън градското гето на съвременния свят.

В онази ветровита есенна утрин Холи пиеше сутрешното си кафе и тъкмо прехвърляше картотеката си и се готвеше за посещенията за деня, когато до нея застана един от колегите й с папка в ръка.

— Имам нещо ново за теб.

Холи го погледна. Казваше се Кийт Касиди. Беше по-млад и по-циничен от нея. Петте години тук му бяха отнели младежкия идеализъм, но за разлика от Холи той не бе открил в себе си оня заряд от състрадание, който прави живота на социалния работник поносим. Кийт мразеше работата си и се мъчеше с интриги да получи повишение, което щеше да го освободи от контакта с нуждаещите се и да му осигури място в администрацията. В очакване на това той бе ако не отдаден с душа и сърце, то поне усърден в професията си. Не обичаше клиентите си, но изпитваше ужас да не допусне някоя грешка, понеже това можеше да попречи на мечтаното повишение. Затова Холи му имаше доверие.

— За какво става дума?

— Някакво семейство Съндбърг — отвърна той. — Бягство от училище и предполагаемо малтретиране на дете. Една от съседките идва вече четири пъти. Смята, че е сериозно.

Холи погледна в папката. Беше почти празна. Семейството живееше в града едва от шест месеца. Имаше едно дете — момиченце в първи клас. Според досието майката някога работила като касиерка и секретарка. Бащата не живееше с тях. Според сведенията, събрани от съседите, имаше и друг мъж.

— Тази сутрин се обадих в училището — каза Кийт. — От една седмица не са го виждали. Изпратили у тях човек, но не намерили никого. Работодателят на майката казва, че цял месец не е ходила на работа. Нямат телефон. Съседката смята, че там стават странни неща. Най-добре да отидем да проверим.

Холи затвори папката. Този ден трябваше да посети още десетина места, много от които неотложни. Но нещо около случая Съндбърг я разтревожи.

— Добре — каза тя. — Другите могат да почакат. Да тръгваме.

Старата служебна кола с герб на вратата ги откара до бедния квартал, където се намираше паянтовата къща. Беше занемарена дървена постройка с напукана асфалтова алея отпред. Капаците бяха увиснали, улуците — ръждясали, и явно от петнайсет-двайсет години не бе боядисвано. Най-старият, най-бедният, най-тъжният тип къща, която можеше да съществува на подобно място.

Кийт отиде да говори със съседката, а Холи позвъни на вратата. Не се показа никой.

Накрая Кийт извика полицията. След десет минути пристигна дежурната кола и полицаите им помогнаха да разбият входната врата.

Отвътре ги лъхна смрад. От цялата къща се носеше мирис на готвено, примесен с воня на застоял цигарен дим и кисел дъх на разлята бира.

Холи влезе в кухнята. Отвори хладилника. В него нямаше нищо, освен една сбръчкана ябълка и малко почерняла маруля.

Явно тук от доста време не се беше свъртала майка. В това нямаше съмнение.

Придружена от полицая и Кийт, Холи бавно претърси къщата. В дневната и в голямата спалня нямаше нищо особено. Двойното легло не бе оправяно. На нощното шкафче имаше голям пепелник, препълнен с фасове, а до него — омазнена чаша, от която миришеше на евтин джин.

Шкафът бе полупразен. Сякаш майката си бе отишла и бе отнесла повечето дрехи. И все пак къщата нямаше вид на напълно изоставена. Обиграното око на Холи откриваше тайнствени белези на живот. Сякаш бе обитавана от духове. Така размишляваше тя, докато обхождаше коридора.

Детската стая потвърди подозренията й. Леглото бе безупречно оправено. Имаше малка метална масичка с училищна тетрадка върху нея. В ъгъла бе изправен триножник с кутия евтини акварелни бои. Без съмнение момиченцето бе писало домашните си тук, докато… Докога?

Накрая слязоха в мазето. Кийт запали голата крушка. Видяха казана за парното, нагревателя за топлата вода и това беше почти всичко. Няколко стари кашона, малко вехтории и люлеещо се конче.

— Е, тук няма никой — каза Кийт. — Майката сигурно е взела дъщерята и е офейкала. По всяка вероятност с приятеля си. Да си вървим.

Постояха още малко. Кийт се озърташе с безразличие. Полицаят погледна крадешком часовника си — бързаше да си ходи. Холи се колебаеше. Чувстваше, че нещо не е наред.

— Е? Какво чакаме? — запита Кийт.

Холи сложи пръст на устните си, за да го накара да млъкне. После бързо тръгна към казана на парното. Нещо прошумоля. Тя отначало помисли, че е мишка. Страхуваше се от мишки и затова спря.

После й дойде нещо наум и тя каза:

— Хайде, Джил, покажи се. Не се страхувай. Дошли сме да ти помогнем.

Отново се чу същият лек звук — нещо едва-едва нервно промърда, но този път беше ясно, че е човек.

Холи погледна зад казана на парното. От устните й се откъсна неволно ахване.

Момиченцето беше там, по пижама. Нямаше нито чорапи, нито чехли. Явно страдаше от недояждане. Беше мръсно и мършаво. Русата му коса бе прекалено дълга, плитките му недозаплетени.

— Не се бой, миличко — каза Холи. — Ние ще се погрижим за теб. Всичко ще се оправи.

Момиченцето я погледна безизразно. Сега, когато Холи посвикна с тъмнината, видя, че по кожата на детето има белези от удари и синини. Очевидни следи от продължително и жестоко малтретиране.

— Аз се казвам Холи — каза тя. — Холи Флеминг. Приятно ми е да се запознаем, Джил. Надявам се да станем добри приятелки.

Отведоха момиченцето горе. Полицаят се обади по радиотелефона, а Холи и Кийт обсъждаха положението. Явно щеше да се наложи да приберат момиченцето още сега. Щяха да се опитат да се свържат с майката по-нататък.

В спалнята имаше следи от храна. Очевидно момиченцето бе излизало, за да си купува мляко и хляб, докато не бе похарчило всичко. Няколко трохи се търкаляха по дъното на празна кесия от солени бисквити. Детето видимо се бе мъчило да преживее самичко в къщата.

В кухнята имаше календар със зачерквани дати. От последното задраскване можеше да се предположи, че майката отсъства от къщи от четири седмици. Значи дъщерята бе ходила сама на училище и в продължение на три седмици бе заблуждавала учителите, след което бе спряла да ходи. Сигурно по някакъв неясен детски начин се бе отчаяла. Може би чакаше вкъщи да дойде смъртта. Във всеки случай не бе споделила нищо с учителката си.

— Отдавна ли си сама, Джил? — запита Холи. — Къде е майка ти?

Момиченцето не отвърна.

— Добре тогава, ние ще те заведем на едно място, където ще имаш какво да ядеш и ще се запознаеш с добри деца. Хайде сега да те приготвим.

Когато сваляше пижамата на момиченцето, за да го облече за пътуването, Холи трябваше да се сдържа, за да не извика. Телцето му бе покрито със синини. От отоците по гръдния му кош изглеждаше, че има поне едно строшено ребро.

— Не бой се, миличко — промълви Холи, сдържайки сълзите, които напираха в очите й. — Ние ще се погрижим за теб. Всичко ще се оправи.

Детето остана в преддверието с Кийт, а Холи се върна в стаята, за да види дали не е забравила нещо.

Тогава забеляза триножника. Върху него имаше картина на жена в ярки цветове.

Холи обърна страницата. Отдолу имаше още една рисунка, а под нея още. Целият блок бе изпълнен с акварели.

Много от рисунките изобразяваха нещо като измислена майка или приказна кръстница. Беше висока и тънка, с червена коса и зелени очи и много блага усмивка. Въпреки че останалите подробности от външността й се меняха в различните рисунки, роклята й навсякъде беше червена. Нямаше нищо общо с истинската майка, която съседите описваха като чернокоса и възпълна.

Почти нямаше съмнение, че детето е рисувало картините по време на адския период на пълна самота. Сигурно те бяха запазили разсъдъка му.

Холи отиде до вратата на стаята и оттам извика:

— Искаш ли да си вземеш рисунките?

Момиченцето не отвърна, само я погледна вторачено. Откакто бяха дошли, не бе проговаряло.

Холи подреди малкото неща на детето в един хартиен пазарски плик. На излизане нещо я накара да се върне в стаята. Грабна една от рисунките на приказната кръстница, сгъна я, прибра я в куфарчето си и я отнесе.

Отведоха детето в приюта в Саут Сайд и го настаниха. Уведомиха полицията с оглед издирване на майката. Холи се помъчи да научи подробности за живота на момиченцето, но не успя да изкопчи и дума от него.

Същия следобед детето мина на медицински преглед. Оказа се, че е било изнасилвано, по всяка вероятност многократно. Когато показваше на Холи заключението си, лекарят поклати глава и многозначително смръщи вежди.

„Всичко ми е ясно за приятеля на майката!“ — каза си Холи.

Сега, когато момиченцето бе чисто, а косата му — измита и сплетена от Холи, се видя колко е хубаво. Имаше разкошна алабастрова кожа и прозрачносини очи, които навярно някога бяха гледали доверчиво. Сега гледаха отчайващо празно.

Изминаха два дни, през които Холи се опитваше да движи останалите си случаи, като същевременно следеше развитието на случая с момичето Съндбърг. После пристигна заповедта за преместване на детето в старото сиропиталище в южната част на щата.

Във вторник сутринта Холи се сбогува с Джил Съндбърг. Един от държавните попечители щеше да я придружава през тричасовото пътуване с кола до сиропиталището — огромна и грозна сграда, разположена в покрайнините на града, чиито жители бягаха от нея като от чума.

— Скоро ще дойда да те видя, Джил! — обеща Холи. — Там ще се грижат добре за теб. Аз се казвам Холи Флеминг. Ще можеш ли да запомниш?

Тя хвана момиченцето за раменете. То не се възпротиви, не се опита да избяга. Но изразът на очите му накара Холи да отвърне поглед. В тях имаше нещо неестествено, дори чудовищно. Това дете не вярваше на никого. Може би вече никога нямаше да вярва на никого. Непрестанното жестоко малтретиране бяха убили всичко човешко у него. Холи не можеше да си представи както ще изживее остатъка от живота си.

— Ще ми се усмихнеш ли, душко? — попита Холи. — Ще ми кажеш ли довиждане?

Детето не отвърна.

Холи мълчаливо проследи как попечителят вкарва момиченцето в колата и затваря вратата. Чак когато колата се изгуби от погледа й, си даде сметка, че очите й са пълни със сълзи. Ръцете й бяха студени — там, където само преди миг бе държала крехките раменца.

Шестгодишна!

Холи въздъхна и замислено тръгна към работното си място.

Детето седеше на задната седалка на служебната кола, с която го отвеждаха в сиропиталището. Социалната работничка до него от време на време му говореше, но момиченцето не отвръщаше.

Всички следи от миналото му бяха заличени. Дрехите, с които бе облечено, бяха купени от Холи Флеминг с държавен ваучер. Държеше малко мече, за което Холи бе платила от собствения си джоб.

Момиченцето гледаше зареяно през прозореца. Беше безразлично и спокойно. Социалната работничка не се безпокоеше за поведението му по време на пътуването, но с тревога се питаше какво ли става в детската главичка.

На нея й бе добре известно, че в щатския приют няма условия за напътствие или терапия. Щяха да захвърлят момиченцето там сред стотици други безпризорни, много от които точно толкова груби и безпощадни, колкото то бе пасивно. Как щеше да преживее тежкото изпитание — това зависеше единствено от собствения му характер, физическите му рани щяха да зараснат, ала държавата нямаше да направи нищо, за да излекува душевните рани.

Когато изминаха половината разстояние, отбиха от главното шосе и излязоха на селски път, който ги преведе през малкия град Еликот. Имаше главна улица с паркинг по диагонал и неизбежните магазини и фирми. Социалната работничка забеляза, че накъдето и да погледне, сякаш вижда името Патерсън. „Недвижими имоти Патерсън“, „Застрахователно дружество Патерсън“, „Строителна фирма Патерсън“. Типично малко градче, реши тя, управлявано от една богата фамилия, която сигурно притежава голяма част от обработваемата земя наоколо.

Отклонението ги отведе до малко гробище. Към портите му тъкмо приближаваше погребална процесия, която спря пред тях и препречи пътя им. Една от колите бе точно редом с тях.

Процесията беше малка — не повече от четири коли, без да се брои катафалката. В първата кола на кормилото седеше мъж, а до него на седалката — малката му дъщеря. И двамата бяха в траур. Мъжът бе с тъмни коси и очи, а момиченцето имаше лъскава червеникаворуса къдрава коса и здраво личице, осеяно със слънчеви лунички, които съвсем не отговаряха на жалейната му премяна.

Отварянето на гробищните порти се забави. Двете коли продължаваха да чакат една до друга. Очите на момиченцето в траур срещнаха очите на бездомното дете на задната седалка в служебната кола. Спогледаха се с обичайния интерес на деца, несмущавани от факта, че не се познават.

Двете момиченца бяха почти на една и съща възраст и дори си приличаха. Но преливащото от здраве момиченце в колата до баща си бе свежо и окъпано в светлина. Лицето на сирачето, въпреки русата коса и ясните сини очи, бе бледо и носеше отпечатъка на глада. Неочаквано изразът на Джил Съндбърг се промени. Тя разглеждаше лицето на момичето от другата кола. Въпреки че то носеше маската на скръбта по смъртта на близък човек — може би майка й, — в зелените очи грееха пламъчета. Това момиченце знаеше какво е щастие, или вярваше в щастието. Никой никога не го беше малтретирал. То бе невинно.

Джил се вгледа по-внимателно в откритото малко лице. Тогава нещо в нейното лице се промени. В очите й проблесна светлинка, сякаш в отклик на живота, който виждаше в отсрещното лице. Нещо у нея се раздвижи в отчаян опит да я измъкне от собствения й живот и да я вмести в този на сияйното момиченце от другата кола. Това бе силно изживяване, което разтърси пялото й същество.

Докато гледаше към Джил, очите на отсрещното момиченце се разшириха от учудване. Сякаш наблюдаваше невиждано природно явление — нещо като излюпване на пеперуда от какавида. То се обърна към баща си, който гледаше през предното стъкло на колата, после отново към другата кола.

Портите на гробището се отвориха. Колите тръгнаха в различни посоки. Красивото момиченце с учуденото лице изчезна — отмина и се изгуби в далечината.

Джил Съндбърг пътуваше към бъдещето си.

Малката погребална процесия се движеше към гробището. Седнала до баща си в колата, Лесли Чембърлейн мислеше за момиченцето от другата кола.

— Как си, миличка? — запита я баща й.

— Добре съм, татко — отвърна тя. — А ти?

Някога това бе тяхна шега. Той я питаше: „Как си, миличка?“, а тя му отвръщаше: „А ти как си?“. Тогава той повтаряше: „А ти как си?“ и така двамата до безкрайност си задаваха един и същи въпрос, докато не избухнеха в смях.

Но днес всичко бе сериозно. Майката на Лесли лежеше в катафалката отпред, а баща й я водеше на майчиното й погребение.

Лесли беше на шест години. Не познаваше майка си много добре, понеже откакто се помнеше, мама все беше болна. Някакво бъбречно страдание, което много се било влошило, когато мама родила Лесли.

Татко готвеше за Лесли, купуваше й дрехи, играеше си с нея, рисуваше й картинки и вечер й разказваше приказки, преди да заспи. Пак татко я целуваше за лека нощ и й помагаше да казва молитвите си.

Мама — истинското й име бе Розмари Чембърлейн — бе хубава жена, без чувство за хумор, но изпълнена с топлота и любов. Тя проклинаше болестта, която я отделяше от семейството й със седмици и месеци. Но същевременно благодареше на съдбата, че я е свързала с Том, който бе добър и всеотдаен баща, закриляше Лесли и интуитивно разбираше какво става в душата й.

Лесли бе на пет години, когато настъпи последният етап на майчиното й заболяване. Когато си беше у дома, мама седеше със зареян поглед. Колкото по-далеч от семейството я отвеждаше болестта й, толкова по-близки ставаха Том и дъщеря му, сякаш се подготвяха за неизбежния момент, когато щяха да останат сами.

После, на третия ден при едно от обичайните посещения в болницата за изследвания и лечение, майката почина.

Днес Лесли седеше до баща си и гледаше катафалката отпред.

— Татко, мама къде е сега? — запита.

Той обърна поглед към нея.

— На небето, миличка.

— Какво ще прави там?

— Ще те пази. Ще ни пази и двамата — отвърна той.

— Не е ли там, в онзи ковчег?

— Само тялото й, миличка. Това не е истинската мама. Мама имаше душа. Ти го знаеш.

Том Чембърлейн работеше в бутилената фабрика в града. Беше необразован, но чувствителен човек. Обожаваше жена си и се надяваше, че ще живее дълго с нея. Когато болестта й се разви и нестихващите болки започнаха толкова да я мъчат, че тя почти непрестанно бе в състояние на унес, той постепенно прехвърли надеждите си върху дъщеря си, съзирайки в нея безкрайния хоризонт от възможности, които тъй бързо бяха отлетели от него и жена му.

И дори в този ден, когато детето седеше замислено на предната седалка до него и криеше мъката си зад лаконични въпроси, той чувстваше природната й сила и жизнеността й. Тя щеше да живее. Щеше да порасне и да бъде като всички останали — здрава и щастлива. А той бе до нея, за да се погрижи за това. Днес не можеше да направи нищо, за да облекчи мъката и загубата й. Но утре, от този ден нататък щеше да прави всичко, за да й даде нормалния, щастлив живот, който смъртта така жестоко искаше да й отнеме.

Катафалката спря до зеещия гроб. Бащата не бе забелязал кафявата служебна кола с герб на шофьорската врата пред портите на гробището.

Но дъщеря му гледаше през прозореца.

— Какво има, Лесли? Нещо интересно ли видя?

— В оная кафява кола имаше едно момиченце.

— Така ли? Познаваш ли го?

Тя не отговори. Том Чембърлейн забрави за случката.

Обаче Лесли продължи да мисли за момиченцето. Отначало светлосивите очи зад прозореца на непознатата кола бяха като мъртви — почти като тялото в катафалката. После се случи нещо невероятно. Момиченцето оживя. Но това стана много странно. Когато бузките му поруменяха и очите му светнаха, то вече не приличаше на себе си.

Започна да прилича на Лесли.

Колкото повече се раздалечаваха колите, толкова по-бързо ставаше това. Безжизненият поглед на сините очи се избистряше, телцето изправяше гръб, безразличието, изписано по малкото лице, се заместваше с любопитство.

Когато Лесли погледна към момиченцето за последен път, то също я гледаше от задния прозорец на колата. И сякаш тя видя в него себе си, сякаш самата тя се разделяше бързо със себе си и отиваше в някакъв друг, различен живот.

Лесли не каза на баща си за това. Умът му сега бе зает с други неща. Изглеждаше тъй тъжен!

Ала това, което видя, дълбоко я впечатли.

2

На 19-и февруари 1958 година на монтажната линия на „Лукас Тул Уъркс“ в малкия промишлен град Уебстър, щата Пенсилвания, стана произшествие.

Трима работници подготвяха за заваряване една тежка двестакилограмова стоманена отливка, когато кранът на монтажния конвейер се повреди. Стоманената отливка се сгромоляса на земята и смаза краката и гърба на един от работниците.

Той се казваше Албърт Лазаръс. Бе петдесет и седем годишен и имаше шест деца — четири момчета и две момичета. Работеше за „Лукас Тул Уъркс“ откакто бе завършил осми клас, преди близо четирийсет и три години.

Незабавно бяха взети спешни мерки, за да се овладее положението. Албърт Лазаръс бе отнесен на носилка до амбулаторията, откъдето го прибра линейка и го откара в отделението за бърза помощ на Окръжна болница. Междувременно екипът по поддръжката ремонтира монтажната линия и докара нов кран, който вдигна падналия стоманен блок и го върна на мястото му.

Ремонтната работа отне близо три часа. От години монтажната линия не се поддържаше добре поради напрегнатия производствен график и дори специалистите, които я ремонтираха сега, бързаха, понеже трябваше да свършат в определен срок. При създалите се обстоятелства те направиха каквото можаха и криво-ляво възстановиха положението отпреди злополуката. Късно следобед „Лукас Тул Уъркс“ отново заработи с пълен капацитет. Стоманената отливка, която се бе стоварила върху Албърт Лазаръс, бе завършена навреме и замина по местоназначение, към някаква строителна площадка в щата Мериленд.

Поради забавянето и разноските по ремонта на линията компанията регистрира загуба от общо 550 долара. По обичайните канали към ръководството и застрахователния отдел на компанията тръгнаха доклади за произшествието, което съвсем не бе първото в заводите „Лукас“.

Работата в „Лукас“ продължи както обикновено. Седмица след случилото се всичко бе вече напълно забравено.

Когато в Окръжната болница прегледаха Албърт Лазаръс, се установи, че единият му хълбок е раздробен, двете му бедра са строшени и най-страшното, няколко от лумбалните му прешлени са безвъзвратно увредени. Той остана три дни в отделението за интензивна терапия, след което го преместиха в ортопедията, където щеше да се лекува на благотворителни начала.

През по-голямата част от следващата година щеше да остане в болницата за поредица от операции, а остатъка от живота си щеше да прекара в инвалидна количка.

На 3-ти май, три месеца след злополуката, Лазаръс и семейството му получиха официално известие от „Лукас Тул Уъркс“ за пенсията, която му се отпускаше след принудителното пенсиониране. „Лукас Тул Уъркс“ бе предприятие, което не членуваше в профсъюзите. През четирийсет и трите си години служба Лазаръс никога не бе печелил по повече от два долара на час.

Пенсията възлизаше на 75 долара месечно, изплатими през първите десет години. Схемата за здравна застраховка, подписана от работодателя, изплащаше само първоначалната хирургическа намеса и първите шейсет дни в болницата, без да предвижда нищо за лекарства, лекарски хонорари, по-нататъшна хирургия или евентуална хоспитализация.

Накратко, раненият работник бе неофициално обречен на пълна мизерия до края на живота си. А работодателят, благодарение на изгодната нему пенсионна схема и застраховка, едва ли щеше да почувства предизвиканите от злополуката разноски.

Вечерта на 3-ти май семейството на Албърт Лазаръс се събра във всекидневната в паянтовата му къщурка, която се намираше на една опушена улица близо до завода, където бяха протекли в труд най-хубавите години от живота му.

Там бяха четиримата му синове и двете му дъщери, както и жена му Мери.

И четиримата синове — Джералд, Клей, Райън и Джордан, също работеха в „Лукас Тул Уъркс“. Джералд и Клей бяха на по двайсет и няколко години, а Райън — на трийсет и две. Джордан, най-малкият, бе едва на седемнайсет.

По-голямата дъщеря, Луиз, бе прехвърлила двайсетте омъжена жена с две малки деца. Мъжът й, Дик, също работеше в завода. Тя самата работеше в един местен хранителен магазин като продавачка и склададжийка.

Мег, най-малката, бе шестнайсетгодишно момиче с крехко здраве. Като дете бе прекарала тежка форма на ревмокардит, от който впоследствие бе получила шум в сърцето и не се чувстваше много добре. Поради тази причина семейният закон, според който всеки започваше работа на шестнайсет години, не я засягаше, и тя смяташе да завърши гимназия и да си намери секретарска работа в града.

Веднага след злополуката, осакатила Албърт Лазаръс, Мег, която бе мило и честно момиче, изрази многократно готовността си веднага да напусне училище и да започне да работи, за да помага на семейството. Ала грижовните й по-големи братя не искаха и да чуят за това. Те някак се чувстваха задължени към Мег не само поради крехкото й здраве, но и поради важната духовна роля, която тя играеше в семейство Лазаръс. В известен смисъл Мег, най-слабата физически, бе духовно най-възвисената. Тя бе моралният водач на семейството, силата, която го сплиташе в едно. Сега, когато баща им бе прикован на легло, а майка им трябваше да му се посвети и да го гледа, мъдростта и любовта на Мег бяха по-необходими от когато и да било.

Джордан бе следващият по възраст. Бе с година по-голям от Мег и двамата си приличаха като близнаци, въпреки че той бе тъмнокос, а тя — луничава и рижа. Джордан бе изтърсакът сред момчетата. Беше слаб и строен, а по характер бе мечтател. Мег бе духовният водач на семейството, а Джордан бе артистичната натура. В училище винаги получаваше отлични бележки — постижение, с каквото нито едно момче от фамилията Лазаръс не можеше да се похвали от поколения насам — а съчиненията му, рисунките му, отзивите на учителите за него свидетелстваха за необикновен и бързо развиващ се интелект, съчетан с вдъхновен, артистичен характер.

В бедната училищна система на Уебстър, щат Пенсилвания, Джордан никога не бе правил тест за интелигентност. Ако бе правил теста и коефициентът на интелигентността му се знаеше, животът му може би щеше да бъде друг. Както стояха нещата обаче, той бе обикновен заводски работник като всички останали. Не беше съвсем на мястото си сред другите, но се стараеше и се справяше добре с работата си.

Като момче Джордан Лазаръс бе тъй крехък и слаб, че в семейството му се страхуваха да не е и той болен като Мег, което можеше да застраши семейните приходи. С тъмните си пламтящи очи, с бледото си лице и къдравата си черна коса той имаше вид на поет и баща му тайно се питаше дали изобщо някога от него ще стане добър работник.

Ала младежките години бяха влели в Джордан физическата сила, която вървеше в семейството, и той буквално за месеци бе избуял на ръст до шест фута. Не беше толкова мускулест, колкото братята си, но бе жилав и як, с широки и здрави гърди, развит гръден кош и дълги крака.

Беше напуснал училище след завършването на десети клас, като братята си, и от юни предната година работеше в завода. Работеше на монтажната линия, както и всички останали мъже в семейството.

Джордан никога не се оплакваше, че е напуснал училище, за да работи в завода. Семейството открай време беше бедно. Смяташе се за естествено всички млади мъже да работят в завода колкото може по-отрано. Всъщност самият смисъл на многодетното семейство бе да се родят и отгледат достатъчно младежи, годни да работят в завода и да помагат в издръжката.

Фактът, че същите тези младежи щяха скоро да създават свои собствени семейства с нови гърла за изхранване, бе проблем, който хората от това общество сякаш никога не осъзнаваха напълно. И така, многодетните семейства, паянтовите къщурки и пропиляваните в гонене на мизерни заплати човешки съдби се въртяха до безкрайност в омагьосан кръг.

Единственият човек, който, макар и скрито, се противеше на постъпването на Джордан в завода, бе Мег. Още откакто бяха малки, тя бе по-близка с Джордан от всички останали в семейството и чувстваше, че правейки това, което искат от него, той се погубва.

— Ти не си за тоя живот, Джорди — говореше му тя. — Създаден си за нещо по-добро, за нещо по-специално. Сигурна съм, че ако настоиш да завършиш училище, майка и татко няма да са доволни, но постепенно ще свикнат. Не бива да си пропиляваш живота за по шейсет долара седмично в полза на семейството. Ще преживеем някак и без тези пари. Ти си имаш своя съдба.

Джордан изслушваше доводите на Мег и дори донякъде разбираше логиката им. Някъде дълбоко в себе си той съзнаваше, че е различен от братята си, всъщност различен от всички, които познава в училище или в града. По всяко време на деня и на нощта разни мисли и идеи се въртяха в главата му и го отвеждаха далеч от ежедневните занимания на връстниците му, към някакви непознати светове, които сякаш тайнствено му протягаха ръка. Тъкмо тоя вътрешен мир, винаги необичаен и нов, се прокрадваше в работата му в училище и впечатляваше учителите му. И Мег го долавяше, понеже беше близка с него.

Ала в крайна сметка Джордан не можа да послуша съветите на Мег. Той все още бе малък и за да уважава себе си, се нуждаеше от одобрението на баща си и братята си. Чувстваше, че трябва като другите да докаже себе си като истински мъж в завода. Да завърши гимназия, означаваше все едно да зареже мъжкия си дълг към семейството.

Решението му бе окончателно и Мег го уважаваше за това. Ала от оня септемврийски ден, когато той отиде в завода, докато другите момчета на неговата възраст продължиха учението си, за да завършат гимназия и евентуално да продължат в университет, Мег го гледаше някак тъжно, от което му ставаше неловко. Той я обичаше повече от всички останали в семейството и с нея го свързваше необикновена връзка. Затова се дразнеше, че тя, която го разбира толкова добре, е против решението му и вътрешно не одобрява живота, който е избрал.

Оттогава той подсъзнателно отбягваше Мег, когато бяха с останалите, и оставаше по-малко насаме с нея. Часовете, които някога прекарваше в стаята й в сладки разговори, сега прекарваше сам и ходеше замислен из града. Изчакаше тя да го разбере.

Сега обаче злополуката с баща му изправяше семейството пред криза, която правеше подобни съображения невъзможни.

Същата вечер, малко след пристигането на злощастните новини за мизерната пенсия, отпусната от компанията, всички членове на семейството се вълнуваха.

— Майко, иди с момичетата в кухнята! — изкомандва Райън, който бе влязъл в ролята на баща си. Албърт Лазаръс лежеше горе в леглото и стенеше от нестихващите болки в натрошените си кости.

Мери Лазаръс послушно отведе Мег в кухнята. Луиз ги последва с едното си дете на ръце. Жените в семейство Лазаръс разбираха, че е време за мъжки разговор.

Щом като те излязоха, Клей, най-буйният от синовете, проговори:

— Няма да оставим да им се размине така. Ако трябва, аз ще отида и ще вдигна проклетия завод във въздуха.

Джералд също поде:

— Цял живот работиш за тези обирджии, а те за награда те докарват до просешка тояга.

Райън, който по природа бе малко по-трезв от другите, добави:

— И не им е за пръв път. Помните ли Бъни Потър? Миналата година и той пострада на монтажната. Жена му не можа да им измъкне нищо.

— Хич не ги е грижа за работниците — заключи Клей. — Само ни изстискват и плюят на нас. Но тоя път няма да им цепя басма. Сега, когато съсипаха татко!

После донесе четири бири и ги раздаде на останалите:

— Хайде, дайте да пием по една.

Появата на алкохол в стаята бе първият бегъл признак за капитулация, ала сякаш никой не го забеляза. Младият Джордан отпи глътка от стипчивата течност. Вкусът му беше неприятен, ала се чувстваше горд, че по-големите му братя го смятат за равен.

— Знаете ли какво — започна Клей със злобна усмивка. — Ще съберем всички момчета и ще идем да видим сметката на стария Лукас.

— Аз имам по-добра идея — отсече Райън. — Да започнем забавяща стачка. Ще свалим производството до двайсет процента и ще принудим Лукас да отстъпи.

— Я чакайте — възрази Джералд. — Днес следобед питах за някои неща Сюзън Бърч. Зет й е адвокат. Можем да ги съдим, че не са спазили условията на трудовия договор. Монтажната от години не работи както трябва и всички го знаят. По закон са длъжни да се грижат за безопасността на работниците и да им плащат при злополука.

— Делата струват пари — обади се спокойно Райън и отпи голяма глътка. — Освен това компанията си има много добри адвокати. Някой да е чувал за дело, спечелено от работник?

— Добре, тогава ще стачкуваме — извика Клей. — Ще свикаме момчетата и ще направим събрание. Няма да ги оставим все да се измъкват.

— Ще влезем в профсъюза — намеси се и Джералд. — Ще изпратим представители в националния профсъюз! Няма да ни спрат! Това си е наше право.

Въпреки че още не го осъзнаваха, братята вече се бяха примирили. Голите ругатни и заплахи ги подтикваха към бирата. Съсипването на баща им наистина ги оскърбяваше. Ала в кръвта им имаше поколения работници, за които компанията винаги бе представлявала нещо бащинско и цялостно, срещу което не биваше да се протестира.

Компанията беше тяхното средство за препитание. Можеха гласно да се оплакват от неправдите в нея, ала предприемеха ли някакво действие, това щеше да им коства работата. А работата бе същността на живота им. Не можеха да хапят ръката, която ги храни.

И така, въпреки шумните тиради, те вече се бяха предали.

Нямаше да направят нищо. Албърт Лазаръс, който безпомощно пъшкаше в леглото си, щеше да бъде принуден да изживее дните си в агонията, тъжно завършила четирите десетилетия съсипателен труд за „Лукас Тул Уъркс“. Като милионите други работници, трудещи се за подобни компании, Албърт бе жертва на експлоатацията, която не можеше да съзре или да осъзнае достатъчно ясно, за да се бори срещу нея. Той бе дребен човечец, когото компанията смазваше също тъй безвъзвратно, както суровата стомана се превръща в промишлени отливки. Мнението му значеше точно толкова, колкото суровините, необходими на завода за готовата продукция. Той бе нищожно колелце в един огромен и безличен механизъм. Такива бяха и синовете му.

И така братята изпиха по още една бира, после по още една и продължиха с устните заплахи, които постепенно се превърнаха в най-обикновени жалби. Стана късно. Скоро щеше да настъпи време за лягане. Все пак на другия ден трябваше да са в завода към седем сутринта.

Един от тях обаче не каза и дума, за да се влее в общия тон на безсилна ярост.

Седемнайсетгодишният Джордан Лазаръс седеше с наполовина изпитата си бира и само гледаше и слушаше.

Очите му спокойно преценяваха братята един по един — отново и отново. Лицето му, което още носеше мекотата на юношеството, сякаш неочаквано се бе преобразило и излъчваше мъжка сила и решителност. Очите му бяха черни и бляскави, а миглите — дълги като на момиче. Но погледът му, преди замечтан и замислен, сега сякаш бе по-твърд, почти пронизителен.

Той гледаше братята си и зад гръмките им заплахи ясно съзираше колко примирени и безпомощни са те. Мислеше за баща си, комуто се бе възхищавал и когото бе уважавал от най-ранно детство, въпреки че между тях никога не бе съществувала близост, тъй като работният ден на Албърт Лазаръс бе дълъг и не му оставаше време за най-малкия му син.

Баща му щеше да прекара остатъка от живота си на легло, в агония, която нито ропота на синовете му, нито нищожните заплати, които щяха да му носят, отдавайки всичките си сили на „Лукас Тул Уъркс“, нямаше да могат да смекчат.

Черните очи бързо се местеха от единия брат към другия. Той трескаво мислеше за неправдата, причинена на цялото му семейство от злополука, която не трябваше да се допуска.

След малко братята се запътиха към горния етаж, за да целунат баща си за лека нощ и да налягат в леглата си полупияни. На другия ден майка им или Мег щеше да ги събуди и те щяха да тръгнат за работа, олюлявайки се, с натежали глави, понесли сандвичи от евтин хляб и сирене за обед.

Нито те, нито баща им подозираха, че зад непроницаемия поглед на Джордан, най-младият и най-незначителният от тях, се решаваше бъдещето на цялото семейство.

На следната сутрин, когато влезе в стаята на Джордан и Клей, Мег Лазаръс забеляза, че леглото на Джордан не е докосвано. Повечето от дрехите му липсваха, включително и евтиният черен костюм, който Джералд му беше прехвърлил и той носеше по погребения и официални случаи. Вехтият мукавен куфар, ползван от братята в течение на двайсет и пет години, също липсваше.

Мег съобщи за случилото се на останалите. Всички се разтревожиха не само понеже Джордан заемаше специално място в сърцата им, но и понеже сега, когато баща им бе инвалид, заплатата на Джордан им бе необходима повече от всякога. Без неговите шейсет долара седмично бъдещето се очертаваше наистина тежко.

По-големите братя мрачно тръгнаха за работа, твърдо решени да спестяват още по-здраво, за да посрещат прехраната на семейството с нищожните си приходи. Луиз се зае да си търси по-добра работа. Въпреки молбите на майка си Мег излезе още същия следобед и успя да постъпи като помощничка в един местен козметичен салон.

Животът в семейство Лазаръс се промени и стана още по-нерадостен. Албърт П. Лазаръс трудно можеше да се нарече човек — не можеше да сяда на масата с другите и да участва в семейните разговори и къщата се изпълваше с нестихващите му стенания. Загубата на Джордан сякаш бе убила нещо в тях. В къщата цареше погребално настроение. В разговорите, които братята водеха помежду си шепнешком, се процеждаше неизказано уважение към смелостта на Джордан, че се е измъкнал от безизходното положение, но и гняв, че е напуснал потъващия кораб.

Тогава стана нещо неочаквано.

Три седмици след заминаването на Джордан, Мери Лазаръс получи с експресна поща чек за 2 000 долара, издаден от една банка в щат Индиана. Нямаше никакво придружително писмо, но върху чека, до подписа на банковия чиновник, стоеше подписът на Джордан Лазаръс.

Семейството не бе успяло да се нарадва на подаръка на Джордан и да го похарчи за изплащане на сметки по болници и лекари, когато след две седмици пристигна втори чек, този път за 8 500 долара.

Измина месец, после друг. Получиха от Джордан пощенска картичка с изглед от царевичните поля на Индиана. На нея пишеше:

„Жив и здрав съм. Надявам се, че сте добре. Обичам ви.“

Признателното семейство Лазаръс нямаше откъде да научи, че Джордан живее в евтина мебелирана стая в Индианаполис, край железопътната линия.

Всичките му притежания на този свят бяха малкото лични вещи, които бе взел със себе си при напускането на Уебстър. Единствените му нови придобивки бяха един костюм от качествен сив раиран плат, заместил вехтия, с който бе тръгнал от къщи, чифт нови обувки „Флоршайм“ и една копринена вратовръзка.

За да се сдобие с първите 2 000 долара, изпратени на семейството му, Джордан два пъти бе нарушил закона и си бе спечелил един неприятел. Вторият подарък от 8 500 долара му бе коствал още две нарушения на закона, но бе спечелил сумата по такъв начин, че си бе възвърнал приятелството на някогашния си враг.

През следващата година Джордан изпрати на семейството си трийсет и седем хиляди долара. Сумата помогна да се изплатят почти докрай медицинските и болничните разходи на Албърт Лазаръс и освободи семейството от отчаяното безпаричие. През това време Джордан се бе преместил от мебелираната си стая в Индианаполис в малък апартамент в Сейнт Луис. Гардеробът му се бе увеличил на три костюма и два чифта обувки. Черпейки от огромната си природна интелигентност, той бе открил няколко нови начина за печелене на пари и се бе научил как да го прави, без да нарушава законите.

С течение на времето той щеше да си създаде още неприятели, но винаги щеше да успява отново да печели приятелството им, тъй като личната му сила и влияние нарастваха. Нещо го караше да чувства, че не може да се наслаждава истински на успехите си, ако се обгражда с неприятели. Старите грехове винаги изплуваха и поразяваха дори най-силните и най-умните.

Щяха да изминат още две и половина години, преди Джордан Лазаръс най-после успее със собствени сили да измъкне семейството си от бедствието, причинено му от „Лукас Тул Уъркс“, и още десет години, докато самият той стане собственик на „Лукас Тул Уъркс“ в рамките на националната корпорация, която щеше да основе в Ню Йорк.

По странна ирония на съдбата през всичките тези години Джордан бе твърде зает с правене на пари, за да мисли за Уебстър, щата Пенсилвания, или за живота, който бе живял там. Ала когато мислите му случайно се насочеха към родния му град и към семейството, което го бе отгледало, той виждаше само един образ и черпеше сили от него — лицето на Мег Лазаръс.

3

Еликот, щата Илинойс

20 октомври 1965 г.

Лесли Чембърлейн се намираше в обятията на чуден принц.

Косата му бе тъмна, очите — бляскави, усмивката — нежна и съблазнителна. Отнасяше я вихрено към славни съдбини. Тя чувстваше невероятно облекчение, понеже й се струваше, че е чакала самотно този миг цяла вечност.

Чудеше се с какво е заслужила такова щастие. Сърцето й тръпнеше от любов. Животът в самота бе вече забравен. Мъжът, който здраво я притискаше към здравите си гърди, бе единственото й бъдеще.

Той стремглаво се носеше с нея. Вятърът струеше в косите й. Искаше й се да се смее от възторг, ала неудържимият им полет я оставяше без дъх. Летяха все по-бързо и по-бързо. Струваше й се, че вятърът ще я откъсне от прегръдката му, и се вкопчваше в него с всички сили. Вихрушката все по-силно свистеше в ушите й. Тя й отвръщаше с възторжени възгласи. Никога не се бе чувствала толкова развълнувана, толкова свободна. Със своя принц тя щеше винаги да бъде в безопасност.

После Лесли се събуди.

В прегръдките й нямаше нищо друго, освен собствената й възглавница. Свистенето на вятъра се бе сляло с пронизителния звън на будилника до главата й.

Тя седна в леглото, натисна звънеца и сънят веднага се изтри от паметта й. Остана й само някакво смътно и дълбоко усещане за върховно щастие и копнеж. Скочи и се разбърза. Трябваше да се облече, да събере учебниците и тетрадките си и да хване училищния автобус. Беше сама в малката къща, понеже баща й работеше нощна смяна и щеше да се прибере от фабриката чак след девет. Не си направи труда да закуси — татко й сигурно щеше да разбере, когато си дойде, и пак щеше да й се кара, че не се храни както трябва — но прекара няколко секунди пред огледалото в банята, за да се гримира, след което изхвръкна от къщи.

Беше на шестнайсет години. Бе прекарала целия си живот в градчето Еликот. Баща й — вдовец, откакто тя бе шестгодишна, работеше като сортировач и работник по поддръжката в местната бутилена фабрика. Тя нямаше нито братя, нито сестри.

Лесли изтича на улицата тъкмо навреме, за да хване училищния автобус, пълен с други бедни деца от същия порутен квартал. Както обикновено шофьорът слушаше транзистора си. Предаваха сутрешните новини, в които се говореше за протестни демонстрации, за масови пожари поради сушата, за войната между Индия и Пакистан и за забраната на комунистическата партия в Индонезия от президента Сукарно.

Лесли не чуваше нищо. Мислеше си за лицето, което я гледаше от огледалото вкъщи — лицето, чиито многобройни дефекти тя напразно се опитваше да прикрие с грим.

Всяка сутрин, когато се погледнеше в огледалото, това лице й се надсмиваше. Зъбите й бяха опасани с шина — огромен разход за доходите на баща й, но той много настояваше да го направи. Това само по себе си не беше срамно, но устните й се обезформяха, а и носът й не бе от най-изящните. Кожата й — о! — тя носеше грапавите поражения на пубертета. А червеникаворусата й коса бе прекалено гъста и къдрава и трябваше да я връзва стегнато на опашка, за да не стърчи на всички страни като четина на таралеж. Беше висока за възрастта си и направо кльощава. И се развиваше бавно. След като вземеше душ, тя гледаше в огледалото малките си гърди и въздишаше от отчаяние. Направо не й се живееше.

Лесли бе прекалено млада, за да оцени хубавите си страни. Тя изобщо не си даваше сметка за финеса на чертите си, които вече се отгатваха по още момичешкото й лице, или пък за елегантната, грациозна фигура, в която скоро щеше да се превърне слабоватото й тяло. Нито пък можеше да срещне в очите си волята и умния си поглед.

Очите й бяха красиви и изразителни, с неопределим лешников оттенък и в зависимост от светлината и от настроението й ставаха изумруденозелени, бледосиви и дори виолетови. А настроенията й наистина бяха многобройни и преминаваха през младото й лице като сребристи облаци, засенчващи луната.

Ако Лесли произхождаше от друга среда, тя може би щеше да вижда лицето и тялото си в различна светлина. Ала тя идваше не оттам, откъдето трябва в едно градче, в което парите бяха единственото мерило за обществено положение. Тя не притежаваше хубави дрехи и което бе още по-лошо, нямаше и известно име, а тези две неща можеха да смекчат върлинестото й тяло, да уголемят малкия й бюст и да направят от младото й лице обект на възхищение за връстниците й.

Еликотското общество се делеше на началници и черноработници, според състава на фабриката, от която градът се препитаваше. Лесли принадлежеше към децата на най-бедните работници и поради това децата на началниците я гледаха отвисоко. Към последните се числяха семейства Бетанкорт, Чамблис, Дауър и най-вече Патерсън, които не само държаха основния пакет от акции в компанията собственик на фабриката, но и притежаваха половин дузина търговски предприятия в града и огромни парцели недвижими имоти в окръга.

Лесли се чувстваше като риба на сухо в този рязко разграничен социален свят. Липсваха й блясъкът и общественото положение на така наречените „деца от компанията“. Същевременно връстниците й в училището, които бяха с работнически произход, нямаха нищо общо с нея, нито по характер, нито по амбиции. Най-напред, понеже бележките й бяха твърде високи и тя бе твърде умна. И после, в нея имаше някакъв бунт, някакво чувство, че не може да диша или да се развива в това потискащо я обкръжение, че е създадена за друг, по-широк свят. Тоя бунт бе тъй добре прикрит зад младежката й неувереност, че оставаше незабелязан дори за самата нея, ала мнозина от учителите й го долавяха в блестящите й, пълни с въображение писмени работи и дори го споменаваха пред баща й, който се гордееше с това.

— В нея има нещо, Том! — каза му веднъж неофициално учителят й по английски при една случайна среща в местната бакалия. — Това няма да й помогне в градче като нашето. Но, вярвай ми, отиде ли по-нагоре, там ще я оценят.

В ония времена никой не поощряваше момичетата да имат амбиции, да мислят за себе си или да гледат на себе си другояче, освен като евентуални съпруги за подходящи мъже. Лесли се бунтуваше срещу тези невидими прегради. Нещо в нея нетърпимо се съпротивляваше на налаганите от обществото норми. Тя искаше да е различна, искаше един ден да стане нещо. Социалният недъг, натрапен й от бедността, я изпълваше с още по-дълбока жажда.

Ала ако едната половина на Лесли живееше в бъдещето, далеч от времето и мястото, където в действителност бе, то другата й половина се подчиняваше на младежкия порив да бъде приемана от околните. Затова тя жестоко се измъчваше, че не успява да се впише в тяхната среда. И съкровените й мечти се разминаваха напълно с неясното бъдеще и си търсеха друг обект, по-близкостоящ и по-подходящ за идеалния въображаем свят на едно самотно момиче, люшкано без посока в периода на съзряването му.

Този обект болезнено и прекрасно се олицетворяваше в един красив младеж на име Джеф Патерсън.

Джеф бе единствен син на най-влиятелния жител на града, Леланд Патерсън. Той дружеше с най-популярните момичета и момчета в училище — хубавици и веселячки като Синди Хофман и Джуди Бетанкорт, или баскетболисти и бейзболисти като Барт Дилън и Крейг Дауър. Всички те бяха деца от „добри“ семейства и се движеха винаги заедно. Свързваше ги цяла невидима система от правила и стойности, които сами по себе си изглеждаха съвсем несъществени, но безкомпромисно изключваха по-непривилегировани ученици като Лесли.

Джеф имаше гъста, тъмна коса, мечтателни сини очи и високо, силно младо тяло. За разлика от много от приятелите си имаше по-висок успех и беше председател на класа. Гаджето му, Джуди Бетанкорт, беше едно от най-търсените момичета в училище. В очите на Лесли Джеф олицетворяваше всичко най-хубаво, каквото може да се намери в един мъж. Тя ходеше на баскетболни мачове в мразовитите зимни вечери само за да го гледа как се стрелка с дългите си крака по игрището, как подава топката или вкарва кошове с точни движения.

Лесли знаеше, че Джеф Патерсън не е и никога няма да бъде за нея, но от това тайният й копнеж ставаше още по-невъзможен и следователно по-вълнуващ. Тя никога не споменаваше никому за това от страх, че подобно признание може да предизвика подигравки, но дълбоко в себе си боготвореше образа на Джеф. Напълващата женственост у нея, пробудила тялото й за нови усещания, пораждаше в съзнанието й тревожни вълни на възбуда. Дълбоко в нея се разгаряше юношески плам във възхвала на Джеф Патерсън — момчето, което дори не знаеше, че тя съществува.

Този ден обаче тя с изумление щеше да разбере, че се е лъгала.

Първия час имаха алгебра. Часовете по алгебра й бяха най-интересни, но и най-притеснителни, понеже присъстваха и Джеф Патерсън, и гаджето му Джуди. Учителката по алгебра, госпожа Крабтри, бе отдадена на работата си професионалистка и здравата гонеше учениците си, за да извлече колкото може повече от тях. Мудната работа на повечето от популярните ученици я дразнеше и когато другите се разсейваха, тя често караше Лесли да казва решенията на задачите. Това смущаваше Лесли, понеже й се струваше, че отговорите й, макар че почти винаги бяха верни, карат съучениците й да й се подиграват и да я отбягват дори повече отпреди.

Колкото до красавицата Джуди Бетанкорт с елегантното име, богатото семейство и кръшната млада снага, тя изпъкваше сред другите в клас, като показваше презрението си към този предмет. Никога не вдигаше ръка, за да зададе въпрос, а когато извикваха името й, даваше грешни отговори със снизходителен, ироничен тон, с който сякаш печелеше още повече обичта на популярните си приятели.

Този ден в часа по алгебра трябваше да поправят теста по полиномни уравнения от предния ден. Обикновено все едни и същи ученици преглеждаха взаимно класните си, но от известно време госпожа Крабтри имаше някои подозрения и смяташе, че седящите един срещу друг ученици се наговарят. Затова разбърка реда през един и вече всеки трябваше да си разменя класното с нов партньор.

По една щастлива случайност класното на Лесли бе попаднало у Джеф Патерсън, който седеше през две редици и малко назад от нея. Лесли се смути, когато видя пред очите си мечтаното име, изписано със сигурен почерк, който незабавно прие за нея блясъка на възвишения си собственик.

Класното беше пълно с грешки, ала това ни най-малко не помрачи възхищението на Лесли към автора му. В края на краищата задачите бяха трудни и нямаше нищо срамно в това да си решил само 60 процента. Никой от популярните в училището деца не работеше сериозно по алгебра. При това Джеф вероятно бе твърде зает с тренировки, за да може да отделя време на такъв тъп предмет. Само отбягвани от всички самотници като Лесли, които нямаха какво друго да правят, можеха да си убиват времето, като зубкат по алгебра; Не и важните, търсени хора като Джеф.

По време на поправката на класните учителката обясняваше задачите на класа.

— Сега шеста задача. Кой ще каже решението?

Настъпи мълчание. Никой не беше сигурен в решението.

— Джуди! — учителката посочи красивата Джуди Бетанкорт.

Момичето погледна листовете в ръцете си.

— Шестнайсет мили и половина — измънка тя, като се подхилкваше.

— Джуди — въздъхна учителката, — въпросът беше за галони вода, не за мили.

— Ами тогава вместо мили, същото в галони — остроумно отвърна Джуди.

Класът посрещна духовитостта й с бурен смях.

— Какво ще кажеш ти, Джеф? — запита госпожа Крабтри.

Джеф Патерсън, който се бе облегнал апатично назад, се поизправи на стола си.

— Ъъ… — започна той с плътния си глас, съсредоточавайки поглед върху листовете пред себе си. — Четирийсет и осем галона и половина.

— Правилно — каза учителката. — Благодаря.

Джеф вдигна листовете и ги показа на другите.

— Класното на Лесли.

Отново избухна смях, изпълнен едновременно с уважение и презрение. Класът знаеше, че отговорите на Лесли са винаги верни. Но Лесли не беше от търсените момичета. Привличайки вниманието на другите върху нея, Джеф някак невинно й се подиграваше.

Джуди Бетанкорт, която седеше през трима души назад от Джеф, прошепна нещо, което накара две от приятелките й шумно да се изсмеят. Лесли почервеня, понеже знаеше, че шегата е по неин адрес.

— Ученици, да продължим нататък! — каза госпожа Крабтри с обичайната си ирония. — Времето не чака.

Докато тя задаваше следващия си въпрос, Джеф Патерсън се вгледа в непознатия почерк на листа пред себе си. Беше странно необработен и някак детински, с неравни „м“-та и „н“-та и чудати дълги „т“-та, които някак се биеха с небрежно надрасканите цифри. Сякаш ставаше дума за забързано и нетърпеливо момиченце, което за нищо на света не иска да потиска природната си енергия, за да изписва числата прегледно.

И все пак всички решения бяха верни.

Джеф бе поразен от това странно съчетание на немарливост в писането и яснота на мисълта. Гледаше ту към класното, ту към Лесли, която седеше два реда пред него. Въпреки че виждаше само гърба й, той забеляза дългата, тънка ръка, която се подаваше от блузата, и грациозните пръсти, стиснали молива върху листа. Беше левачка.

Косата й, преливаща в невероятни багри от червеникаво и златисто, беше буйна, къдрава и непокорна, въпреки усилията й да я приглажда. Той гледаше тила й, изящен като на кошута, и дългите крака, които се подаваха изпод полата. Сякаш от цялото й тяло се излъчваше същата смесица на внимателен самоконтрол и неудържима вътрешна енергия, която се забелязваше в почерка й.

Когато класът приключи с поправката на теста, Джеф изписа 100% в горния край на листа. Собственият му почерк изглеждаше сигурен, но безличен до ексцентричните букви на Лесли. Той предаде класното напред и видя как тя се обърна и го стрелна с поглед. Очите й бяха сведени и изглеждаше смутена, ала Джеф успя да види добре лъчистите й зелени ириси. Никога преди не ги беше забелязвал.

По-късно същия ден Лесли вървеше забързано към шкафчето си и както обикновено се мъчеше да мине незабелязано, когато долови презрителни подмятания по свой адрес. Носеха се откъм шумната група популярни, търсени момичета.

— Смахната… — стори й се, че дочува.

Тя се обърна да види кои са. В средата стоеше Джуди Бетанкорт. Когато гледаше към Лесли, хубавите, тъмни очи на Джуди бляскаха. Лесли отвърна очи и бързо продължи пътя си. Зад гърба й, в уж веселите насмешки, се криеха зле прикрити подигравки. Тя зави зад ъгъла.

Шкафчето й се намираше до физкултурния салон, в един коридор, който по това време на деня беше безлюден. Тя тъкмо превърташе комбинациите на ключалката, когато някой произнесе името й.

— Лесли!

Ръката й замръзна на ключалката. Тя се обърна — към нея се задаваше Джеф Патерсън.

Чак сега си даде сметка колко е висок. Обикновено го гледаше от разстояние как се смее с приятели или как тича по баскетболното игрище. Същинският му ръст се забелязваше само отблизо.

Лекият аромат на одеколон се примесваше с естествения му мирис. Още отсега лъхаше на мъж. Тъмните му очи я гледаха своенравно.

— Днес ми беше много приятно, когато преглеждах класното ти по алгебра — каза той. — За първи път ми се случва да срещам само верни отговори.

— Ами, не беше нищо особено — отвърна Лесли и почервеня като рак.

— Де да можеше и на мен да се случи поне веднъж — усмихна се той. — Искам да кажа, всичко да ми е вярно.

Тя погледна встрани, сякаш се чудеше къде да се дене, после отново погледна към него. В този момент учебниците и тетрадките се изплъзнаха от ръцете й и паднаха на пода. „Световната цивилизация“ се стовари с цялата си тежест точно върху палеца на крака й и я обзе неописуема болка, но тя успя да я прикрие.

— Колко съм несръчна!

Той се наведе, за да й помогне да събере книгите.

— Слушай, Лесли — започна, докато тя продължаваше да върти неумело комбинацията на шкафчето. — Може ли днес да те изпратя до вкъщи? Ще те чакам при футболното игрище веднага след училище. Имам да ти казвам нещо.

Лесли не можеше да повярва на ушите си. Само при мисълта, че разговаря с Джеф Патерсън, момчето, за което толкова си беше мечтала тайно, й се замайваше главата. А от поканата му направо й призляваше и не беше сигурна дали всичко това изобщо става наистина.

— Ами… добре. — Думите сякаш сами се изплъзнаха от устните й.

Тя прекара остатъка от деня като на тръни. Чувстваше се като Пепеляшка в полунощ, когато очаква всеки миг каретата й да стане отново на тиква.

Ала когато стана три часът и тя неуверено се запъти към игрището, Джеф Патерсън наистина дойде. Беше сам и отиде при нея.

— Ти живееш в източната част, нали? — запита.

Тя кимна смутено, понеже му даваше да разбере, че живее в бедния край на града.

Двамата мълчаливо излязоха от училищния двор и тръгнаха из уличките на богатите квартали, които извеждаха извън центъра на града.

На половината път между училището и къщата на Лесли имаше широка пътека, която минаваше през Кътър Удс — известна местна горичка.

— Може да минем оттук — каза тя. — Ще бъде по-напряко.

Много пъти беше минавала оттам на път за вкъщи, когато като по-малка ходеше на училище с колело. По-късно започна да се чувства неловко и остави колелото. Пътеката беше гладка и равна, покрита с борови иглички — много приятна за разходки в топъл ден като този, въпреки че в дъждовни или снежни дни се разкалваше и ставаше непроходима.

— Колко е хубаво! — каза Джеф. — Бих искал и аз да се прибирам у дома по такъв път.

Лесли се усмихна в себе си. Повечето дни Джеф се прибираше с колата си. А дори и да нямаше кола, къщата му се намираше в другия край на града — в луксозния квартал на директорските семейства.

— Как ще се прибереш после? — запита тя изведнъж. — Много се отклоняваш от пътя си.

— Няма значение — отвърна той простичко.

Тя го погледна. Косата му изглеждаше по-гъста, а веждите му — по-тъмни, отколкото в представите й. Беше с училищното си сако — с инициали за три спорта, с пуловер и джинси. Гледаше към уханните борове край пътеката и сякаш бе погълнат от някаква мисъл.

Когато изминаха половината път, той я спря и я хвана за рамото.

— Лесли!

Тя спря и го погледна. В гората беше абсолютно тихо. Никога не й се беше струвало толкова тихо.

— Аз… — започна Джеф. В очите му имаше болка. После попита стеснително: — Може ли да нося учебниците ти?

Тя се засмя и поклати глава.

— Няма нужда.

— Но аз настоявам!

Тя понечи да му ги подаде. Тогава той рязко я прегърна и я целуна.

Учебниците се мачкаха между телата им, а от несръчната му целувка шината убиваше в устните на Лесли. Но това не я интересуваше. Сякаш цялото й тяло се топеше в обятията му.

След малко спряха да се целуват. Но Джеф продължаваше да я притиска плътно. Устните му докосваха челото й, клепките й, страните й.

Учебниците бавно се изхлузиха върху килима от борови иглички, застилащ пътеката. Джеф обви Лесли с ръце и тя усети как я притиска с цялата дължина на здравото си тяло. Започнаха да се целуват отново, този път по-пламенно. Тя усети езика му. Усещането беше ново, и странно, и прекрасно. Беше първата й истинска целувка.

В този миг в тялото й се раждаше нещо дълбоко и женско и тя се сви в прегръдката му, сякаш там бе естественото й място. Той сякаш също го почувства и от гърдите му се откъсна въздишка.

После я пусна, сякаш се изплаши от това, което бе направил.

— Не трябваше… — каза и се наведе, за да събере учебниците й.

— Не говори така — отвърна тя. — Аз не съжалявам.

Думите прозвучаха дръзко и опасно в устата й, но беше твърде късно да ги върне назад.

Повървяха известно време мълчаливо. Той носеше учебниците й, а тя се опитваше да скрие ликуването си.

— Защо избра точно мен? — попита го ненадейно.

Той спря.

— В теб има нещо… — започна той — аз… не знам…

Той се огледа наоколо. На това място пътеката се разделяше и тръгваше в две посоки.

— Накъде води тази пътека? Към езерото ли?

Тя кимна. Денем Рибарското езеро беше любимо място за риболов сред местните хора. Нощем младежите обичаха да ходят там, за да се целуват. Паркираха колите си на една височинка под боровете и се любуваха на отражението на луната по повърхността на малкото езеро. Дори нощем често се къпеха.

— Лесли — поде неочаквано Джеф, — искаш ли в петък вечерта да се срещнем при езерото?

Тя не отвърна. В поканата му имаше нещо странно. Не беше точно покана за среща. Ставаше дума за нещо по-тайнствено, по-забранено. Говореше се, че ако момче покани приятелката си при езерото в някоя топла нощ, ще е за по-интимни неща, не както просто се ходи на кино или на хамбургер. Около езерото имаше нещо романтично, нещо забранено.

— А Джуди? — попита тя.

В очите му отново се появи същото смутено изражение.

— Джуди и аз сме само приятели. Не се безпокой за това. Ще дойдеш ли? Нека това бъде наша тайна. Ще те чакам при езерото в девет и половина. Съгласна ли си?

Очите му я гледаха умолително. Сякаш целувката им го бе извадила от равновесие. Колкото до Лесли, тя вече не чувстваше почва под краката си.

Тя усещаше, че в тази покана има нещо нередно. Но самият факт, че я е поканил на разходка Джеф Патерсън, като изобщо се остави настрана, че се е целувала с него насаме в гората, й отнемаше всякаква воля за съпротива. Тя чувстваше, че от този ден ги свързва някаква красива тайна, че той я харесва за нещо, което не може да има в своя живот, сред приятелите си.

Тя реши да рискува заради него.

— Добре.

— И не казвай на никого — повтори той. — Нека бъде наша тайна. Обещаваш ли?

Тя се усмихна.

— Обещавам.

— Ще дойда с колата — добави той. — В девет и половина. Значи дотогава.

Тя кимна. Той я прегърна и отново я целуна.

Разделиха се на края на гората и тя извървя оставащата половин миля до вкъщи сама.

Някъде дълбоко в подсъзнанието си Лесли знаеше, че причината за потайността на Джеф е Джуди Бетанкорт. Джеф и Джуди ходеха сериозно и практически бяха сгодени. Говореше се, че отдавна имали интимни отношения — само мисълта за това изпълваше въображението на Лесли с безумни, смутни мисли и детинска ревност — и че семействата им смятали да ги оженят веднага щом завършат гимназия.

Лесли открай време подозираше, че Джуди изпитва особена неприязън към нея, въпреки че двете момичета изобщо не си говореха, тъй като произлизаха от различни обществени среди. Тя само го чувстваше и не можеше да го докаже, но й се струваше, че Джуди я презира заради това, че е по-умна от другите, и смята, че тя важничи заради успеха си в училище.

Във всеки случай тя си даваше ясна сметка, че Джеф някак не може да разгласи за срещата си с нея сред приятелите си, а още по-малко пред Джуди. Това придаваше нещо забранено на срещата им и чувството за тайна любов я привличаше и притъпяваше тревогите й, че той не я кани открито или пък че не е решил да я изведе някъде, където другите могат да ги видят. Всичко това я караше да изпитва смесени чувства. Ала споменът за горещата прегръдка на Джеф й пречеше да мисли и я изпълваше с предчувствие за нещо смутно.

Лесли не каза на баща си за срещата. Не й беше трудно, понеже той работеше през нощта, а тя беше заета през деня и двамата не се виждаха често през седмицата. Но Том Чембърлейн започна да подозира нещо още щом забеляза колко е замислена, как изведнъж се гримира другояче и как се чуди какво да облече, преди да излезе за училище. Веднага си каза, че трябва да е лапнала по някое момче. Това само по себе си никак нямаше да е лошо. Лесли изглеждаше твърде самотна. Една връзка с някой от другия пол можеше да й помогне да излезе от черупката си.

— Как върви училището, миличка? — запита той. — Всичко наред ли е?

— Да, татко — отвърна тя с добре познатата му младежка припряност. Дори и да имаше нещо ново в живота й, тя бе твърде подвластна на пубертетските си настроения, за да му се довери.

Том Чембърлейн се усмихна на дъщеря си. Въпреки че не беше образован, той бе схватлив. Виждаше, че дъщеря му е не само умна, но и красива. В нея имаше някакво природно изящество, криещо се в добре оформените й крайници и деликатната структура на лицето й, но също и в цялостната й личност, от която лъхаше дълбочина и оригиналност.

От нея щеше да излезе чудесна жена, жена, която можеше да постигне големи неща и несъмнено щеше да бъде повече от желана за другия пол.

На Том му беше мъчно, че той може да види всичко това толкова ясно, а хубавата му млада дъщеря очевидно не може. Знаеше, че тя се смята за грозна и непривлекателна. Ставаше му още по-мъчно от мисълта, че ниското й мнение за себе си до голяма степен се дължи на неговото ниско социално положение в града. Дъщерята на един фабричен работник трудно можеше да мине за добра партия пред някое от популярните момчета.

Освен това, разбира се, тя бе изгубила майка си толкова отдавна, че трябваше да расте без незаменимата подкрепа и близост, които всяко момиче с право очаква от майка си и които не може да получи от един съсипан от труд баща.

Лесли понасяше самотата си с присъщото си достойнство. Беше дълбоко предана на баща си и му пестеше тревогите, като никога не се оплакваше от положението си. Държеше се с него слънчево и безгрижно и помръкваше само от време на време, когато изпадне в някое от настроенията на възрастта си.

Том Чембърлейн непрестанно се чудеше с какво ли се нагърбва Лесли, когато го щади по този начин. Струваше му се, че в куража й има нещо трагично, понеже тя бе толкова млада и в много отношения толкова беззащитна. Щеше му се да й е осигурил по-лесен живот. Но нищо не можеше да се направи.

Затова той си мълчеше и се надяваше, че всичко ще бъде за добро. А най-вече копнееше Лесли да завърши гимназия и да дръзне да напусне безплодните предели на това градче със затвореното му общество. Пестеше всяко пени, за да сложи настрана малко пари за разноските й в университета и благодареше на съдбата за отличния й успех, който, съчетан с бедността му, щеше да й осигури стипендия, за да следва.

Той искаше Лесли да знае колко е горд с нея, какво забележително момиче е тя и какво невероятно бъдеще я чака. Ала подобни уверения, идващи от бащата на едно девойче, не значат нищо. Това са чисто и просто неубедителни насърчения от страна на един баща, чиито думи са без особена тежест на тази възраст.

Само да можеше да изживее безболезнено тези мъчителни юношески години, тя щеше да надрасне пречките, създадени от произхода й, и щеше да навлезе в прекрасен и изпълнен с вяра живот.

Затова Том Чембърлейн наблюдаваше експеримента с новия грим и смяната на дрехите пред огледалото и стискаше палци.

В петък вечерта Лесли изпрати баща си на работа както обикновено, в пет и половина. Беше хапнала нервно и с неохота от вечерята си, опитвайки се да изглежда колкото може по-естествено.

Щом остана сама, взе топъл душ и отчаяно се замъчи с грима си — струваше й се, че му посвещава цяла вечност.

Сложи си плисирана пола и тънка бяла блузка — облеклото й беше секси, понеже не носеше чорапи, а под фината блузка кожата й прозираше. Всичките й сетива още живееха със спомена от целувката на Джеф. Тази вечер тя искаше да изглежда женствена за него, искаше да го възбужда.

Погълната от греховната си мисия, тя излезе от къщи в девет и петнайсет и пое из кварталните улици. Стигна до мястото, откъдето се влизаше в гората, и тихо тръгна по пътеката, заслушана в шума от стъпките си по боровите иглички.

В гората ставаше все по-тъмно и по-тъмно, но тя така се вълнуваше, че забравяше за страха. Когато стигна до мястото, където пътеката се разделяше на две, продължи към Рибарското езеро.

Имаше пълнолуние. Гората изглеждаше сребърна — като омагьосана. Пътеката се заизкачва по хълмчето над езерото. Лесли ускори ход.

Когато стигна до уреченото място, там имаше кола — синият шевролет модел 1959 година. Тя знаеше, че е колата на Джеф — той ходеше с нея на училище всеки ден.

Тя приближи предпазливо. Наоколо нямаше други коли. Това беше лесно обяснимо — повечето двойки, които щяха да дойдат по-късно, бяха още из града на кино или по закусвалните за хамбургери. Поне за малко двамата с Джеф щяха да бъдат сами.

Зад волана се виждаше силуетът на шофьора. Тя отиде по-близо до колата. Цялата беше пламнала.

Когато стигна до колата, прозорецът започна да се спуска.

— Здравей, Лесли.

Тя се стъписа.

Не беше Джеф. По гласа позна един от приятелите му, Барт Дилън — играеха заедно баскетбол. Беше известен сред момичетата като голям сваляч.

Лесли стоеше с отворена уста, като онемяла.

— Аз… аз мислех… — измънка.

— Джеф не успя да дойде — започна Барт. — Нямаше как. Изпрати мен. Не искаше да се чувстваш самотна. Защо не се качиш, Лесли?

Тя видя как той я оглежда на лунната светлина. Не можеше да повярва на очите си. Всичко това й се струваше невероятно. Сякаш нито това, което ставаше в момента, нито разходката с Джеф в гората не бяха действителност. Сега знаеше как се е чувствала Пепеляшка, когато конете от каляската се превърнали в мишки. Целият свят бе срещу нея. Беше беззащитна и унизена.

— Не се смущавай — каза Барт. — Хайде, качвай се. С нетърпение чаках да дойдеш. Джеф ми каза, че си много страстна.

Той се канеше да отвори вратата, когато Лесли се обърна и побягна.

— Лесли! — извика той с нотки на досада и веселие в гласа. — Не се дръж невъзпитано! Върни се!

Ала тя вече тичаше навътре в гората и дори не чуваше рева на колата и далечния смях. Втурна се към пътеката. Из целия път до вкъщи не видя нищо. Препускаше през тъмнината като обезумяла. Искаше единствено да се прибере у дома.

Когато пристигна, се съблече и дълго стоя под горещия душ. Всичките й крайници трепереха. Когато свърши с душа, облече пижамата си и легна, загледана втренчено пред себе си, сякаш искаше да изличи всичките си спомени. Мъчеше се отчаяно да си въобрази, че нищо не се е случило, че както винаги си е вкъщи сама, че Джеф Патерсън изобщо не подозира за нейното съществуване, че макар и нещастна, ще може да продължи да си живее спокойно.

Дълго лежа така в леглото. Тръпнещото й тяло бавно се полюшваше, сякаш я унасяше в успокоителния ритъм на съня. Беше като замаяна.

Заплака едва след полунощ. Отначало сълзите едва се процеждаха, после се превърнаха в мъчителен поток. Момичешкото й тяло се разтърсваше от хлипове.

Цяла нощ плака. Когато баща й се прибра в девет сутринта, тя пишеше домашните си. На въпроса му защо очите й са червени, тя отвърна, че били възпалени от новия грим, който била купила.

Той скоро си легна и тя остана сама. Вече не можеше да плаче, но й се струваше, че хлиповете все още съдбовно отекват в тишината на душата й и никога няма да спрат.

В понеделник отиде на училище със сведени очи. В автобуса слушаше сутрешните разговори на другите деца, без да чува нищо. Монотонното припяване от радиото на шофьора допълваше чувството й за нереалност.

Когато влезе в сградата на училището, сякаш никой не я забеляза. Тя бързо мина по коридора към класната си стая.

Чак когато тръгна към кабинета по английски, дочу кикотене откъм групичка от три популярни момичета, седнали отвън. По-късно същата сутрин, когато минаваше край баскетболистите, един от тях й подсвирна.

Когато влезе в клас по световна цивилизация, цялата се изчерви. На черната дъска пишеше с големи букви: „Лесли, обичам те! Джеф“.

В продължение на трите минути до влизането на учителката, която изтри тебеширеното послание, подготвяйки класа за урока, Лесли изживя най-ужасното страдание в живота си.

След тази първа седмица подигравките в училище стихнаха и Лесли отново сякаш престана да съществува, незабелязвана от никого. Качваше се на автобуса за училище, влизаше в клас, дърдореше с момичетата, с които бе в приятелски отношения — те всички явно знаеха какво се беше случило, но не споменаваха за това — и се опитваше да забрави. Както всички ония нещастни деца в училище, които в един или друг момент изпадат в беда пред очите на всички останали или стават обект на дълбоко унижение, позорното петно живя в собственото й съзнание много по-дълго, отколкото в съзнанието на другите. Връстниците й бързо забравиха за срама й.

Тя никога не узна причината за огорчението си. Естествено, никой не й каза, че Джеф Патерсън бе споделил за срещата с Барт — най-добрия си приятел от баскетболния отбор, и че всичко бе стигнало до ушите на Джуди Бетанкорт. Съвсем недвусмислено бяха предупредили Джеф, че Джуди никога няма да му прости, ако излиза с друга, още повече, ако това е нищожество като Лесли Чембърлейн.

Джеф не знаеше какво да прави и се бе оставил да го убедят да върже на Лесли тенекия. Когато Барт му бе предложил да отиде на негово място, Джеф е неохота се бе съгласил и с младежко нехайство бе решил да не мисли повече за неудобната ситуация. Оная петъчна вечер Джеф както обикновено бе излязъл с Джуди, а Барт бе заел колата му и бе отишъл на срещата с Лесли.

Лесли никога не узна тези подробности. Нито пък някога узна нещо, което вероятно би облекчило мъката й до известна степен — че всичко, и разходката с Джеф в гората, и целувката му, и поканата за среща са били искрени. Джеф бе изпитал увлечение по чистотата на Лесли, по ума й и първите белези на напълващата женска красота. Бе почувствал нещо особено в нея и се бе опитал да го докосне.

Когато неумолимите закони на социалната му каста му бяха повелили да не отиде на срещата с Лесли и да склони да участва в заговор за унижението й — заговор, замислен от шегаджията Барт Дилън — Джеф бе направил това, което би направило всяко друго момче на негово място от неговата класа и с неговия характер. Бе отишъл е приятелите си и бе престанал да мисли за Лесли. Бе забравил за участието си в наказанието й и се бе върнал към баскетбола, към училищните си задачи и към социално утвърдената си връзка с Джуди.

Той дълго нямаше да се сети за Лесли Чембърлейн.

Ала Лесли нямаше да забрави Джеф Патерсън.

4

1966 г.

На двайсет и четири години Джордан Лазаръс вече си бе създал име на опитен предприемач. Не беше милионер и все пак с всеки изминат ден ставаше все по-богат и използваше парите си, за да помага на семейството си и да гради собственото си бъдеще.

Въпреки че след бягството си от къщи Джордан изобщо не се върна към учението, той съвсем не изостави силния си интелект. Разбра, че вродената му изобретателност, съчетана с необикновената способност да съзира неподозирани възможности в разни ситуации и хора, му помага ловко да преценява възможностите в бизнеса.

Към тези негови черти се добавяха природно усърдие, стремеж към проучвателна работа и безкрайна амбиция, които никакви пречки или неуспехи не бяха в състояние да накърнят. Въоръжен с този арсенал от неоценими качества, той навлезе в света на бизнеса — отначало като платен помощник, а по-късно и като ръководител и консултант.

За една година, откакто бе напуснал родния си дом, той бе успял да помогне на богат инвеститор да основе серия от малки предприятия в далечен щат, на две хиляди мили от Уебстър, Пенсилвания. Работата му пожъна такъв успех и инвеститорът остана толкова доволен, че Джордан скоро получи подобна поръчка и от друг близък на инвеститора финансист.

На двайсет и една годишна възраст Джордан бе оправен самоук предприемач. Печелеше с оказване на помощ на бизнесмени в разработката на нови предприятия и с участие в началните етапи на мениджмънт и счетоводство. За труда му плащаха твърди суми, към които се добавяха премии и проценти върху печалбите. Беше честен и все пак съумяваше да надхитри конкурентите си. Вече изкарваше за месец повече, отколкото баща му бе изкарал за целия си живот.

Околните спонтанно му се доверяваха, понеже от него се излъчваше обезоръжаваща прямота, съчетана с очевидна интелигентност и опит. Беше определено сериозен млад мъж със силен характер.

Освен това всички жени, които пожелаеше, бяха негови. Бе израсъл висок и як, с широки гърди и източени крайници, а тъмните му очи гледаха пламенно и закачливо. Жените доброволно ставаха жертви на природния му чар и непринудеността му, а ласките му, също тъй изобретателни, както и мисълта му, ги караха страстно да му се отдават и сякаш да жертват нещо от самите себе си.

Лесните победи сред жените, които постигаше с външността и характера си, радваха Джордан. Не само че го караха да се чувства силен, но и като че му компенсираха отдавнашни страдания. През цялата си младост бе харесвал заможните момичета в родния си град само отдалеч и се бе чувствал пред тях като долен бедняк. Понякога те и гаджетата им му се подиграваха за бедното му семейство и за чуждите дрехи, които износваше. Като момче вървеше дребен и слаб и всичко това в съчетание с бедността го караше да се чувства неудобно.

Сега нещата се бяха променили. Джордан притежаваше всичко необходимо, за да си играе както иска с хубавите жени. Това, което външността и чарът му не можеха да постигнат, го постигаха успехът и парите. Дори жените му се предаваха почти без съпротива.

Въпреки физическото удовлетворение фактът, че жените толкова лесно се впечатляват от парите, донякъде разочароваше Джордан. Като по-млад му се струваше, че момичетата, които харесва, се движат в някакъв далеч по-висш от неговия свят, който следва тайнствени и вълшебни правила, свят на красиви хора, всеки от които си има собствена същност. Представяше си, че тези хора ценят и знаят неща, който той в бедността си е обречен никога да не познае. За него беше и полезно, но и тъжно постепенно да осъзнае, че в този свят единствената реална разменна монета и единственото необходимо оръжие срещу жените са парите.

И така Джордан живееше с работата си. По собствен избор и по неволя скитник, той не искаше да пуска корени, където и да било. Участваше в сделки на големи разстояния и не се задържаше дълго на едно и също място. Беше достатъчно предпазлив, внимаваше в законите, влагаше парите си на фирмени банкови сметки и живееше в апартаменти под фирмени имена, за да прибягва колкото може по-рядко до собственото си име.

И от разстояние наглеждаше семейството си.

Братята му вече не работеха в „Лукас Тул Уъркс“. Бяха отворили малко предприятие за договориране и вътрешна архитектура и изработваха кухненско и банско обзавеждане за частни лица. Наричаше се „Престиж Контрактърс“. Бяха го създали с парите, изпратени от Джордан година след заминаването му. Райън, Клей и Джералд вършеха физическата работа, а Луиз беше секретарка и счетоводителка, фирмата бе малка, но се развиваше добре, получаваше поръчки в район от четири окръга и семейството бе извън финансова опасност.

Разбира се, бащата си беше все така прикован на легло от злополуката. Майката прекарваше по-голямата част от времето си в слушане на радио или в гледане на телевизия с него, четеше му, готвеше му и слушаше мърморенето му, понеже инвалидността го бе превърнала в мърморко.

С тях беше и Мег.

След заминаването на Джордан от къщи Мег бе претърпяла две сериозни сърдечни кризи, дължащи се на увредените клапи, наследство от ревмокардита, който бе карала като малка. Втората криза сериозно я бе изтощила и лекарите не й разрешаваха да води нормален живот.

Бе се наложило да спре да работи с братята си и сестра си в „Престиж Контрактърс“ и сега прекарваше почти цялото си време у дома. Грижеше се за баща си, когато майка й имаше нужда от почивка, и умееше невероятно добре да се справя с лошото му настроение. Както всички останали в семейството, бащата не можеше да откаже нищо на Мег.

Мег осигуряваше на семейството моралната опора, която може би щеше да идва от страна на Джордан, ако си беше останал у дома. Тялото й бе слабо, ала духовната й сила бе голяма. Майка й обичаше да казва: „Мег е по-сърцата от всички нас, взети накуп“, като нарочно си служеше с тази игра на думи, за да загатне за проблемите със сърцето на Мег.

Мег потушаваше разправиите в семейството, даваше съвети кой как да се държи и, общо взето, придаваше на семейството онова чувство за сплотеност и равновесие, изгубено след злополуката на бащата и заминаването на Джордан, което без нейна помощ може би никога нямаше да се върне.

Но след втората си криза Мег изобщо не се подобряваше. Живееше в постоянен страх от зарази, които можеха да увредят сърцето й още повече, и непрекъснато имаше болки. Трябваше всеки ден да пие скъпи лекарства и веднъж на две седмици да ходи при кардиолога. Нежното й, осеяно с лунички лице бе пребледняло и тя вече нямаше вида на свежо момиченце, който толкова забавляваше Джордан, когато бяха по-малки.

Джордан все още съжаляваше, че е бил далеч, когато Мег е претърпяла двете си кризи. И на двата пъти бе изпратил пари, но не бе успял да отиде да я види. Не можеше да си намери място от мъка и се чувстваше ужасно виновен, че когато Мег е имала нужда от него, не е бил до нея. С право чувстваше, че Мег повече от всички останали се нуждае от него, и със сигурност знаеше, че от цялото семейство най-много го е грижа за Мег.

След втората криза той отиде в болницата и я завари на легло, отпаднала и трескава. Тя се привдигна, посрещна го с целувка и няколко пъти му повтори, че не му се сърди за заминаването и че присъствието му в момента е единственото, от което се нуждае и което иска. Тя знаеше как здраво работи той за семейството и колко трябва да внимава, когато дава адреса си.

— Ако бях тук да те наглеждам, това може би нямаше никога да стане — каза той.

— Глупости, Джорди — твърдо отвърна тя. — Има кой да се грижи за мен. И изобщо не съм толкова болна, колкото изкарват. Ти само си гледай работата и се пази, всичко останало ще бъде наред.

Мег не искаше да допусне Джордан да се чувства виновен, че работи, за да поддържа семейството. И въпреки това, когато го видя, в погледа й имаше тъга и той разбра причината за това.

Мег държеше върху нощното си шкафче любимата си снимка на Джордан. Там той бе тринайсетгодишен — с черна къдрава коса и тъмни магнетични очи. Напомняше на Мег за времето, когато Джордан бе чувствително момче, увличащо се от рисуване и писане на разкази, неразбрано от баща си или от яките си братя, ала обожавано от майка си, която при все това не можеше да каже, че го познава.

Точно този Джордан с изпълнените с поезия и копнеж очи Мег чувстваше най-близък. Когато бяха насаме, тя поощряваше хрумванията, които го караха да вижда хората и вещите по най-необичаен начин.

Мег не упрекваше Джордан за това, което бе направил, напускайки семейството, но искаше от него да остане верен на някогашното момче — природно надарения художник с богатото въображение и оригиналните замисли, които го отличаваха от семейството и приятелите му. И колкото повече време отделяше Джордан на работата си, колкото повече пари печелеше, толкова по-остро Мег усещаше, че той обръща гръб на онова момче и се превръща в мъж, чужд на собствената си съдба.

Тя никога не проговори за това пред него, но той чувстваше нежния, грижовен упрек в очите й, красивите синьо-зелени очи, които сега, когато лицето й бе тъй отслабнало, пламтяха с призрачни дълбини.

Мег чувстваше, че Джордан хвърля прекалено много сили и мисъл в устремната гонитба на финансова сигурност. Душата му сякаш бе пострадала от злополуката с баща му по-дълбоко, отколкото бащиното му тяло. От онзи ден насам той се опитваше да покори света, дори може би да си отмъсти за безразличието и жестокостта му. Мег се тревожеше, че в тази борба за защита на семейството Джордан погубва себе си.

Джордан не възприемаше нещата по този начин. Чувстваше, че се е обрекъл на трудна задача и я изпълняваше с упорит труд и предприемчивост. Не искаше да гледа назад към някогашното момче или пък Мег да му припомня младежките копнежи. Казваше си, че с парите, които печели, буквално поддържа живота на Мег. Не че се прекланяше пред парите — в неговия случай просто целта оправдаваше средствата, а целта бе да закриля семейството.

А щом усилията му жънеха пари, обществено положение и красиви жени, той чувстваше, че навярно е избрал правилния път. Понеже това бяха нещата, които мъжете ценяха и силно желаеха, нещата, за които даваха душа и свят. А ето че той получаваше всички тези неща още преди напълно да е възмъжал.

С тези мисли Джордан донякъде се самоуспокояваше и отпъждаше въпроса за „другото“ си „аз“, скрито под обвивката на динамичния му живот. Ала когато беше с Мег, то винаги се появяваше в очите й и в любовта й — като огледало, показващо му какъв трябва да бъде, но не е.

Джордан се чувстваше неловко от това, че Мег някак си разбира по-добре от него какъв е всъщност. „Ти ме поставяш прекалено високо — говореше й. — Не съм чак толкова необикновен, колкото си мислиш. Аз съм просто работник, който се грижи за прехраната. Остави ме да бъда такъв. Мег, ти си най-голямата мечтателка в това семейство.“

Тя поклащаше тъжно глава. Мег сякаш бе пазителката на огъня на тайното му призвание — призванието, от което се бе отказал, когато пое по широкия свят.

Като малък му бяха разказвали библейската история за Лазар, за болестта му, за смъртта му и за това как Исус го възкресил след четири дни в гроба. Историята бе изпълнила Джордан с мистично чувство за ролята му в живота — роля, която той може би не трябваше да узнае, но която щеше един ден да му бъде разкрита, точно както Исус бе разкрил на библейския Лазар собствената му съдба.

Веднъж като малък се осмели да сподели това предчувствие с Мег. Тогава тя напълно се съгласи с него и го поощри да гледа на себе си като на човек с велика съдба.

„От теб ще излезе нещо голямо — каза му, гледайки го право в очите. — Аз знам. Това нещо сега не можем да го видим, понеже е в бъдещето. Но ти трябва да се бориш, за да го постигнеш, Джорди, и никога да не спираш да го търсиш.“

Това бе много отдавна. В момента Джордан чувстваше, че ролята му в живота се е разкрила пред него чрез работата и задължението да се грижи за семейството. Той живееше в настоящето и почти не мислеше за миналото или за бъдещето.

Но понякога го осеняваше някогашното предчувствие, че му е отредена специална мисия. Късно вечер, когато умората и копнежът прогонваха конкретните му грижи за материални придобивки, той лежеше в леглото — понякога до някоя жена — и чувстваше как го обземат някогашните мечти, пълни с тайнственост и неизказани обещания.

Подобни мечти му помагаха, когато като младеж идеализираше момичетата. Сега му помагаха в разочарованието от жените, които познаваше, жените, които любеше. Понеже той бе съхранил способността си да мечтае за нещо повече, да се надява и да търси в света и в себе си състоятелност и съдържание, неизмерими в долари или във власт.

Ала подобни мисли връхлитаха Джордан Лазаръс само за някакви си мимолетни мигновения и пробягваха през съзнанието му като химери, преди да отстъпят пред дълбокия сън. После сънят отстъпваше пред предизвикателствата на новия ден — денят, в който той преоткриваше себе си в дела и начинания.

Така той забравяше за Джордан от огледалния образ, за Джордан от младостта си, за онзи Джордан, чието отражение виждаше в очите на Мег и в когото Мег се вкопчваше с надежда и с неувяхваща вяра.

И така, съществуването на Джордан Лазаръс, двайсет и четири годишен предприемач, на чиито плещи тежеше цяло семейство, бе в състояние на сложно равновесие. Джордан живееше за работата си и се опитваше да не гледа по-надалеч. Бе постигнал целта да поеме грижата за семейството и правеше всичко възможно, за да забрави за съкровената цел да познае себе си.

Финансово беше добре, но не мечтаеше за слава или за голямо богатство. Напълно го удовлетворяваше да живее и да работи по начина, по който бе живял и работил през изминалите осем години. Живееше в настоящето, погълнат от най-неотложните и близки задачи.

И той продължаваше с любовните си приключения, въпреки че сексуалните победи все повече и повече го отегчаваха. Жените му предлагаха чувственост, която изцяло оставаше на повърхността на изживяването. Удоволствието се притъпяваше от факта, че като хора те не значеха нищо за него.

Джордан бе прекалено зает, за да губи време в размисли за празнотата в любовния си живот. Бе достигнал до момента, в който не очакваше много от женския пол.

Не му беше идвало наум, че може би още никога не е срещал истинска жена, която да му отговаря по изтънченост, а дори и да го надвишава.

5

Тя се казваше Ребека.

Джордан се запозна с нея на едно парти във Филаделфия — представиха му я като госпожа Джармън. Не скри от него, че е женена. Мъжът й беше виден бизнесмен и инвеститор, на име Бърк Джармън — име, което Джордан бе чувал по време на пътуванията си.

Тя също така не скри и желанието си да спи с Джордан.

Беше много тънка и стройна — нямаше и трийсет години — с котешка походка, гладка, мургава кожа и най-тъмните очи, каквито Джордан някога беше виждал. Красиво падащата черна коса, дългите й пръсти и начинът, по който неуловимо стрелваше език и близваше устни, й придаваха нещо животинско и изключително секси.

Докато говореше с нея, Джордан неволно усети, че нещо го пробожда в слабините. Двамата с Ребека успяха да се измъкнат от останалите гости и останаха насаме с по едно питие. Докато тя сядаше, дългото й загоряло бедро се подаде през цепката на вечерната рокля. Гледаше го съсредоточено. На края на стройния й крак се поклащаше обувка с тънко като игла токче.

— Славата ви се носи надалече. Не знаех, че такива млади мъже като вас успяват толкова да се прочуят. Разбрах, че имате пръст в някои големи удари — започна тя.

Джордан отвърна скромно и даде някои пояснения относно работата си. Почти не чуваше какво говори. С всеки миг сексуалното излъчване на Ребека Джармън го омайваше все повече и повече. Тя бе толкова тънка, толкова гладка и толкова явно се интересуваше от едно-единствено нещо. Бе заинтригуван от собствената си възбуда и от способността й да го предизвиква.

Тя не си губеше времето и постави въпроса направо. Още преди единайсет вдигна поглед към Джордан и тихо каза:

— Трябва да тръгвам.

— Да ви откарам ли?

— Ще ми направите голяма услуга.

Той я изчака да се сбогува с домакина — виден член на филаделфийската търговска камара. Тя се ръкува с някои от гостите, после отиде при Джордан във фоайето. Когато й подаваше палтото, той забеляза стройния й гръб, открит от дълбоко изрязаната й вечерна рокля.

— Накъде да карам? — попита, когато седнаха в колата.

Тя бавно вдигна очи към него и дълго го гледа, преди да отговори.

— Има ли някакво значение?

Джордан я отведе в хотелската си стая. Когато сваляше палтото й, тялото й се откри в премрежената оранжева светлина на нощната лампа. Косата й бе поразрошена от лекия ветрец и той усещаше как хладният уличен въздух се отделя от нея като тънък и свеж дъх, изпаряващ се бързо от много топла повърхност.

— Много е хубаво при теб — каза тя с насмешлива усмивка, докато той прибираше палтото й в гардероба.

Той я прегърна. Тя сякаш се разтапяше в него. Тялото й бързо намираше изворите на желание, събудени по-рано същата вечер. Бедрата й, опиращи се в неговите бедра, малките й, твърди гърди, притискащи се в неговите, ръцете й, плъзгащи се надолу по ребрата, към слабините му, бяха сладки предизвикателства, към които се прибавяше езикът й, който сочно се шмугваше в устата му.

Никога преди Джордан не се бе чувствал толкова възбуден от жена. Не можеше да овладее треперещите си ръце, докато търсеше ципа, за да разкопчае роклята й.

— Остави на мен — каза тя.

Но вместо да свали собствените си дрехи, тя започна да съблича Джордан. Развърза връзката му и със сигурни пръсти намери копчетата на ризата му. Целуваше го през цялото време. Ръцете й бавно и с наслада галеха гърдите му и се плъзгаха надолу към колана, който се разкопча сякаш от само себе си и тя свали панталона му.

Той остана по гащета. Бе възбуден и тя се усмихна при вида на набъбналия член под бялата тъкан, после смъкна ластика и гордият пенис излезе на свобода.

Свлече гащетата му, падна на колене и го пое в уста. Самата тя бе напълно облечена. Очите на Джордан се притвориха. Заровил ръце в косите й, той вдъхваше знойния аромат на мускус, който се носеше от нея и пълнеше ноздрите му, докато умелият й език с точни и бързи движения обработваше пениса му.

— Ммм — шепнеше тя и го обхващаше в шепи. — Колко си голям.

После нежно го засмука, докато той се разтрепери. Помогна му да събуе изхлузените панталони и гащета и го събори на леглото. Все още бе облечена в прилепналата вечерна рокля. Наведе се над него и продължи да го смуче още по-жадно и всеотдайно, а ръцете й галеха всяка негова частица.

Джордан вече чувстваше, че е пред оргазъм. Отблъсна я с мъка и тя легна по гръб на леглото. Устните й бяха влажни от неговата и нейната страст. Изглеждаше сита — като голяма, черна котка — и сякаш искаше още. Усмихваше му се.

— Мисля, че е време да ме чукаш, мили мой.

Той й помогна да съблече роклята си. Отдолу беше гола. Тялото й бе тънко, гладко и мургаво, с почти маслинен оттенък. Гърдите й бяха стегнати, с твърди, набъбнали от желание зърна. Коремът й бе плосък като на момиче. Краката й бяха дълги и стройни и вече се разтваряха, за да го привлекат.

Сега бе ред на Джордан да вкуси от всяка нейна частица. Това бе невероятно изживяване за него. Сякаш бе съставена от безброй различни ухания и всяко едно от тях разпалваше страстта му. Извиваше се гъвкаво и умело и му поднасяше ту връхчето на гърдата си, ту устните си, после крайчеца на пръстите си, после отново гърдите си. И когато най-после той зацелува най-съкровеното й място — тъй топло и уханно — отново почувства, че не може да се владее.

Тя го обърна по гръб и го възседна. Хвана го, нежно му помогна да влезе в нея и се задвижи, като ту мъркаше от удоволствие, ту жадно стенеше за още. В нея имаше нещо змийско — едновременно прелестно и зловещо. Той усети как желанието му се разгаря, видя усмивката й. Тя се движеше все по-бързо над него и мускулите й го обхващаха, сякаш го докосваха с пръсти.

Вече не можеше да се владее. Вдигна се рязко нагоре и пламенно й се отдаде. Тя отметна глава назад. Очите й бяха притворени, косата й се стелеше по гърба й. Гърдите й бяха издадени напред и потръпваха. Притисна колене в гърдите му и стенейки тихо и загадъчно, свърши заедно с него.

Останаха дълго така — тя, застинала над него, извила гръб назад, а той — все още в нея, тръпнещ от наслада. Изведнъж осъзна, че всеки неин жест, всяка усмивка, с която го бе дарила, бяха встъпление към този момент.

Когато най-после започна да се отдръпва от нея, почувства, че трябва да й каже нещо.

— Благодаря ти. Беше чудесна.

В думите му имаше нещо невинно, което я накара да се усмихне.

— Рано е да ми благодариш. Та ние едва започваме.

Любиха се през цялата тази нощ и през по-голямата част от следващата седмица. Мъжът й отсъстваше от града и когато тя бе свободна, Джордан намираше начин да излезе от работа, за да бъде с нея. Срещаха се в неговия хотел, понеже тя казваше, че при нея било опасно. Мъжът й бил от ревнивите, добавяше с презрителен поглед.

Тя показа на Джордан неща в любовта, които той никога преди не бе считал за възможни. Изобретателността й не се ограничаваше само до разнообразните позиции, въпреки че в това отношение имаше не по-малък опит, от която и да е от жените, които бе познал. Нито пък до това, че го оставяше да я изучава докрай, дори на най-тайни и необичайни места, въпреки че и в това отношение тя не знаеше никакви прегради.

Целувките й бяха многозначителни, някак особени и объркващи. Пръстите й, когато разтриваха различни части от тялото на Джордан — ту бавно и упоително, ту устремно и победоносно, — бяха по-красноречиви от всякакви думи. Дори сенките в стаята и подредбата на възглавниците се превръщаха в нейни съюзници, когато го даряваше с наслада в най-разнообразни тоналности и съзвучия.

Любенето й напомняше на симфония, по-точно на някаква джунгла, прорязвана от пътища, които водеха до нещо тъмно, опасно и винаги изненадващо. Докато се любеше, тя шепнеше гальовни думи — понякога момичешки и нежни, понякога неописуемо развратни.

А ония меки устни, оная уханна, тъмна кожа, дългите гъвкави крайници, които змийски обвиваха Джордан и го възбуждаха с нежни милувки, докато най-после той не се озовеше в нея, давайки може би повече, отколкото иска, и чувствайки как тя взима с наслада и отвръща на съблазънта със съблазън. Тогава тялото му започваше буквално да тръпне от желание.

Към края на тези първи две седмици Джордан бе напълно завладян от Ребека Джармън. Не можеше да й се насити. Променяше плановете си само и само за да бъде с нея — отмени две пътувания до Средния запад и преждевременно прекъсна важно посещение в Бостън. Тя почти винаги бе на негово разположение и щом той я потърсеше, при нужда променяше собствените си планове. Когато я питаше за ревнивия й съпруг, тя свиваше рамене и казваше, че мъжът й бил ясен като отворена книга, че и без това бил зает човек и че тя щяла да се оправя с него.

И все пак предупреди Джордан да стои настрана от Бърк Джармън.

— Той е лош човек — каза му. — Лош е за мен и за всеки, който се свърже с него.

— А ти защо си се свързала с него? — запита Джордан.

Тя му отвърна с неопределена усмивка, примесена с презрение към мъжа й и с нещо като страх.

— Недоразумение — отвърна. — Грешка на младостта. Нека не говорим повече за това.

Джордан кимна. Но тя забеляза, че думите й го бяха озадачили.

— Още сега ми обещай — поде тя. — Никога не започвай бизнес с него. Стига да може, той ще те погуби. За него това е единственият начин да прави бизнес. Обещаваш ли ми?

Джордан сви рамене. Нямаше никакво намерение да прави бизнес с Бърк Джармън. И наистина изобщо не се и сети повече за мъжа й. Живееше само за Ребека, за следващия път, когато тя щеше да се появи на вратата му, да му се усмихне с особената си, тайнствена усмивка, да хвърли дрехите си на земята и да легне до него.

Джордан Лазаръс срещаше за първи път в живота си жена, чиито хитрини не отстъпваха на собствения му остър ум. Ребека Джармън си оставаше загадка за него и точно затова му ставаше все по-интересна. Той не си задаваше въпроса какво се крие под чувствената й външност. Не си задаваше въпроси за миналото й. Дори забравяше за собственото си минало. Живееше за чисто външното удоволствие да бъде с нея.

Той много добре си даваше сметка колко е опасно да се остави да го впримчи така жена. Но това само увеличаваше възбудата му.

Джордан бе здраво оплетен в мрежите й и не чувстваше никакво желание да се освобождава. И защо ли му трябваше? Чисто и просто имаше любовна авантюра с една определено опитна жена. Нищо не го обвързваше с нея.

Тогава ненадейно личният живот на Ребека навлезе във връзката й с Джордан. Тялото й, което той така добре бе опознал и свикнал да люби, носеше печатала това, което бе станало.

Имаха среща в неговия хотел. Тя изглеждаше посърнала. Той разбра защо едва когато съблече роклята й. Горната част на бедрата и хълбоците й, а също и гръдният й кош бяха покрити с огромни синини. Когато погледна в очите й, срещна мъка.

— Какво ти се е случило? — попита той, докосвайки леко грозните петна.

— Бърк — отвърна тя.

После, след известно мълчание добави:

— Не ми е за първи път.

Не пожела да каже нищо повече. Въпреки че на Джордан му беше неловко, тя настоя да се любят. Този път в ласките й имаше нещо по-искрено. На Джордан му домъчня за нея и това засили нежността му. Ала когато се сети за грубия съпруг, който бе причинил това на Ребека, в него започна да се заражда тъмна ярост. Всъщност сега за първи път се замисляше, че този мъж докосва Ребека, че остава насаме с нея и има власт над нея. Това го караше да ревнува.

Синините постепенно избледняха и знойната физическа връзка на Джордан с Ребека Джармън продължи. Но вече не беше както преди. Откакто бе докосвал наранената й болезнена плът, Джордан я ценеше повече. И някак неволно й даваше повече от себе си и скъсяваше с още малко разстоянието, съпътствало връзката им преди.

Няколко седмици след първата случка по тялото на Ребека се появиха нови синини. Отново бяха на места, невидими за външен поглед — по корема, по хълбоците, по гърдите.

— Той обича да ме показва на съдружниците си — каза Ребека горчиво. — Никога не ме удря там, където ще се забележи.

Ревността на Джордан се превърна в открита ярост.

— Защо не го напуснеш? — запита.

Тя поклати глава.

— Не мога да го направя. Поне не сега. Не ме карай да ти обяснявам. Просто ме прегърни.

Джордан се подчини. Докато я държеше в обятията си, сърцето му се изпълваше с любов към нея. И същевременно някъде дълбоко в него се пораждаше желание да уязви Бърк Джармън, да му причини нещо лошо.

Двете усещания бяха неразделни едно от друго. И колкото повече Джордан се виждаше с Ребека, толкова по-силни ставаха и двете.

След месец настъпи решителният момент.

Ребека отиде при Джордан в хотела. Този път белезите бяха още по-ужасни. Бедрата й, ребрата й, дори ключиците й бяха синьо-черни.

Джордан стисна зъби от ярост.

— Няма да допусна повече това! Остави ме да го наредя както аз си знам!

Беше бесен. Не можеше да се сдържа повече. Искаше да му отмъсти и да му отнеме Ребека.

Но Ребека бе твърда. В очите й се четеше страх.

— Недей! — отвърна му. — Ти ми обеща никога да не се доближаваш до него. Ако нарушиш обещанието си, повече няма да ме видиш. Както искаш.

Джордан поклати глава.

— Не е точно така. Обещах ти никога да не правя бизнес с него, а не изобщо да стоя далеч от него.

Ребека не отвърна. Дълго стоя умислена за нещо далечно. Накрая каза:

— Дойде ми една идея, всъщност ти ми я внуши. Може би начинът да се справиш с Бърк е точно да започнеш бизнес с него.

После присви очи и добави:

— Точно така. Но без той да го знае.

Джордан я погледна въпросително:

— Какво имаш предвид?

Тя се обърна настрани, за да го вижда по-добре. Красивото й тяло, свито на дивана като змиорка, неизменно възбуждаше желанието му.

— Бърк участва с група свои хора в една сделка на Уолстрийт — започна тя. — Става дума за акции. Много съмнителна сделка. Ще се опитат да смъкнат акциите на една чикагска метална компания, за да получат две места в управителния съвет. Обикновено Бърк не би започнал нещо толкова рисковано. Много е консервативен. Но един негов състудент е вече в съвета и му помага да подреди работата, фирмата се казва „Мичиган Металс“. Солидна компания е, но в продължение на две години постоянно е имала проблеми поради силната конкуренция и някои неудачни инвестиции. Оттам е започнало.

Джордан я погледна право в очите.

— Ти как разбра всичко това?

— Миналия месец подслушах телефонния разговор на Бърк с един негов приятел — отвърна тя. — Оттогава подслушвам, когато ми се удаде случай. Отначало не бях сигурна, че разбирам какво искат да правят. Но миналата седмица Бърк говори дълго със състудента си, който е в съвета на „Мичиган Металс“. Тогава си дадох сметка какво са заложили. Бърк влага един милион долара свои пари. Никога нямаше да рискува такава сума, ако работата не беше сигурна.

Джордан бе поразен. Един милион долара бяха наистина доста пари, за да рискуваш с тях.

— Аз какво да правя? — запита.

— В продължение на около четирийсет и осем часа акциите на „Мичиган Металс“ ще се задържат на много ниски цени. Например по пет долара на акция вместо по четирийсет. След това цената рязко ще скочи, понеже Бърк и хората му ще оповестят голяма реорганизация и изкупуване на акциите веднага щом заемат местата си в съвета. Така че ако ти започнеш да купуваш през този четирийсет и осем часов интервал, можеш да спечелиш по осем долара на всеки вложен долар. И когато всичко приключи, ще бъдеш основен собственик на дялов капитал в една от най-силните метални компании в Средния запад.

Джордан изглеждаше скептичен.

— Има специални закони срещу стокови манипулации от тоя род — започна той. — Можеш да влезеш в затвора, ако те хванат.

— Но не и ти — отвърна тя. — Ти си извън играта. Никой не може да те свърже с Бърк или с хората му. Не си въвлечен в заговора. Ти просто инвестираш в подходящ момент в изгубили стойността си ценни книжа. Не поемаш никакъв риск, разбираш ли?

Джордан премисли и видя, че е права. После запита:

— Кога трябва да стане всичко това?

— Следващия понеделник — отвърна тя. — Към края на другата седмица Бърк и хората му ще окажат голям натиск върху фонда и в понеделник рано сутринта ще смъкнат цените до възможно най-ниски стойности. Тогава ще бъде моментът за купуване.

— Никога не съм обичал да залагам на фондовата борса. Рискът е прекалено висок. Дори в сделка като тази нещо може да се обърка.

Тя поклати глава.

— Бърк никога не поема рискове. И той, и хората му не биха се захванали с това, ако фондът не им беше вързан в кърпа. Няма начин да не успеят с цялата си власт и пари, взети накуп. Е, не искаш ли да забогатееш за негова сметка? Да си разплатиш сметките с него, без да си мръднеш пръста?

Погледът й стана влажен и похотлив.

— Не искаш ли да изкараш един милион долара за сметка на мъжа ми?

Чак сега Джордан разбра какво му предлагаше тя. Да отмъсти на мъжа й и да го накаже косвено за това, което й бе направил. След като беше сложила рога на Бърк Джармън, сега искаше да го превърне и във финансов рогоносец. На Джордан нямаше да му се наложи да влиза в директни делови отношения с Бърк, но щеше да забогатее за негова сметка, без изобщо Бърк да разбере затова.

— Единственото, което трябва да направиш, е рано в понеделник сутринта да вложиш значителна сума — да кажем двеста хиляди — продължи тя — и само от тази сделка до края на седмицата ще бъдеш милионер.

Джордан изглеждаше замислен. Един милион долара можеше да му свърши добра работа. Щеше да му даде възможност да доведе докрай мащабните си планове, изискващи готови пари, с каквито в момента не разполагаше. А тук ставаше дума за много пари срещу минимално усилие и почти никакъв риск. Не беше лесно да се устои на подобна сделка.

Ребека Джармън се намести в прегръдките му и шмугна в устата му дългия си, жаден език. Още първото й докосване го подлуди.

— Не искаш ли да го съсипеш? — питаше тя.

После се настани върху него. Тънката й ръка се плъзна между краката му и тя сподавено заскимтя, предчувствайки близкото удоволствие.

— Притежаваш жена му — продължаваше тя. — Сега вземи и парите му.

Джордан си пое дълбоко дъх. Предложението бе твърде примамливо.

— Хайде де! — дразнеше го тя и започна да се движи върху него. — Кажи, че ще го направиш. Заради мен.

Джордан въздъхна. В крайна сметка какво бяха двеста хиляди долара в сравнение с тялото на тази жена до неговото? Дори рискът усилваше желанието, което изпитваше в момента.

— Добре — каза той.

— Ммм. — Тя се размърда бързо върху него, възбудена от общия им план. Вече бе събула пликчетата си и насочваше пръста му към плъзгавото място. — Така е добре…

После свали ципа му и здраво го притисна. Беше топъл и готов за любов. Коравото нещо в ръката й го доказваше недвусмислено.

Миг по-късно вече го бе привлякла в себе си. Той започна да я обладава толкова необуздано, че тя се изплаши да не свърши още преди да е готова.

Погледна го в лицето. Очите му бяха затворени. Виждаше се как го е омагьосала.

Чак в този момент тя наистина го почувства в себе си и се отдаде на наслада.

Историята за „Мичиган Металс“, която Ребека Джармън разказа на Джордан, бе чиста лъжа. Бърк Джармън и приятелите му щяха да снижат стойността на фонда на „Мичиган Металс“ не за да получат места в Управителния съвет на компанията, а с цел да предизвикат окончателния й фалит и да изкупят на безценица това, което щеше да остане от нея. С помощта на някои влиятелни приятели щяха да създадат от останките на „Мичиган Металс“ нова компания, чийто управителен съвет щеше да бъде съставен само от техни хора.

Двестате хиляди долара на Джордан Лазаръс щяха да бъдат изгубени още в първите часове след влагането им. Бърк Джармън просто използваше Джордан като източник на лесни пари, който да закупи акции без стойност и да спомогне за фалита на обречената компания.

Ребека щеше да залъже Джордан с някаква измислена история за грешка в операцията, за неочаквано измъкване от страна на акционерите. Щеше да твърди, че фалитът е бил напълно неочакван и за мъжа й, и за останалите, и че са претърпели не по-малки щети от тези на Джордан.

Ребека беше сигурна, че Джордан, комуто напълно бе завъртяла главата, ще повярва на всяка нейна дума. Жадният поглед в очите му недвусмислено говореше, че може да измъкне от него каквото си пожелае. Той бе просто един прекалено самоуверен двайсет и четири годишен хлапак, който не можеше да се мери с нея по изобретателност и коварство. Начинът, по който го бе съблазнила, бе цяло изкуство. Няколко удара, които сама си беше нанесла — лесно й се появяваха синини, тя си го знаеше — стигнаха, за да убеди Джордан, че е жертва на жестокия си съпруг. Останалото бе дело на умението й да прави любов, а и да лъже.

За най-голямо нещастие на Бърк Джармън и на жена му обаче нещата не се подредиха така, както ги бяха замислили.

В понеделник сутринта, когато трескавата продажба бе смъкнала цените на „Мичиган Металс“ до нов пределно нисък праг — 3,60 долара за акция. Следствената комисия внезапно замрази всякакви борсови операции с омаломощения фонд и започна разследване на съмнителните действия, довели до неочакваното падане на цените.

Или следователите от Комисията бяха много прозорливи, или пък разполагаха с вътрешна информация, която ги напътстваше в работата им. Четирийсет и осем часа след започването на разследването седем от главните акционери на „Мичиган Металс“ бяха подведени под отговорност за незаконни манипулации и измама. Между тях бе и Бърк Джармън.

Благодарение на светкавичното разследване и на свикването на извънредно събрание на акционерите, компанията „Мичиган Металс“ бе спасена от фалит. Всъщност през следващите две седмици на компанията невероятно й провървя. По времето, когато Бърк Джармън и хората му се изправяха пред съда, стойността на фонда на „Мичиган Металс“ бе нараснала от 3,60 долара на 30 долара за акция. Благодарение на някои ловки финансови операции, предприети от съвета, в началото на лятото цените се вдигнаха до 44,50 долара и към септември достигнаха рекордното си ниво отпреди седем години, 66,20 долара.

Бърк Джармън не предяви възражения срещу обвинението и прекара една година в минимално охраняван федерален затвор. Веднага след започването на процеса той предприе издирване на човека или хората, които бяха предали тайния му план на Комисията, за разследване.

Резултатите от издирването показаха, че Джордан Лазаръс няма пръст в предателството.

Поне едно бе ясно: Лазаръс така и не бе разбрал за същинския план, криещ се зад ласкателствата на Ребека. Но имаше нещо още по-важно. Както се разкри след подробното проучване на архивите на акционерите, Лазаръс не бе влагал и стотинка в „Мичиган Металс“ — или не бе успял да инвестира преди Комисията да замрази борсовите операции, или не бе намерил парите, обещани на Ребека за сделката.

Джордан Лазаръс бе чисто и просто изплъзнала се от мрежите дребна риба. Може би наистина бе прекалено нищожен, за да си губи времето Ребека с него. Беше сбъркала в сметките, Бърк също.

Бърк Джармън реши, че никога няма да научи как е станало съживяването на „Мичиган Металс“. Не му оставаше нищо друго, освен да излежи присъдата си и да се върне към предишния си живот.

Тогава се случи нещо неочаквано.

Три месеца след влизането на Бърк Джармън в затвора на личната спестовна сметка на Ребека Джармън бе преведена сума от двеста и петдесет хиляди долара. Бърк Джармън разбра за това от банков служител, който срещу известно възнаграждение редовно го осведомяваше за всички неочаквани промени в сметката на жена му.

Бърк Джармън изпрати двама от най-доверените си хора да намерят Ребека и да изтръгнат истината от нея. Беше им наредено да не се спират пред нищо.

Когато двамата пристигнаха в резиденцията на Джармън във Филаделфия, Ребека я нямаше. Нямаше ги и дрехите й, и бижутата й, и двеста и петдесетте хиляди долара от личната й банкова сметка.

Ребека Джармън никога повече не се появи в Съединените щати. Нито пък някой със същото име. Тя чисто и просто прие нова самоличност и изчезна. Или така си мислеше Бърк Джармън, понеже продължи да я търси.

Колкото до Джордан Лазаръс, той в продължение на няколко месеца с удоволствие наблюдаваше как фондът на „Мичиган Металс“ постоянно нараства и броеше парите, спечелени при злополучните обстоятелства, които бяха изпратили Бърк Джармън в затвора.

Понеже в крайна сметка Джордан бе инвестирал в „Мичиган Металс“.

Прозирайки през съблазните на Ребека Джармън, Джордан бе предприел основно проучване на предишните сделки и настоящите съдружници на мъжа й. Оказа се, че Джармън и в миналото бе предизвиквал банкрута на други компании. Джордан бе убеден, че той искаше да направи същото и с „Мичиган Металс“.

Но това, което нито Ребека, нито мъжът й знаеха, бе, че тъкмо Джордан бе уведомил анонимно застрашеното ръководство на „Мичиган Металс“ за опитите на група инвеститори да доведат компанията до банкрут. Тези сведения достигнаха почти незабавно до Комисията за разследване.

След като доведе компанията мишена до това положение, Джордан купи акции на „Мичиган Металс“ за петстотин хиляди долара — всички налични средства, с които разполагаше, плюс това, което бе успял да събере на заем — на цена 3,60 долара за акция. Когато компанията се закрепи, фондът на Джордан започна да покачва стойността си. При настоящата цена от 72,15 долара за акция вложените му средства нараснаха на десет милиона долара.

Бърк Джармън никога не узна за парите, които Джордан притежаваше в „Мичиган Металс“, понеже Джордан не ги вложи от свое име. Операцията бе извършена от негов доверен приятел, който му бе задължен за предишна услуга. Дори и сега името на Джордан не фигурираше сред акционерите на „Мичиган Металс“.

Горещите двеста и петдесет хиляди долара, появили се тъй неочаквано на сметката на Ребека Джармън, идваха не от другаде, а от Джордан Лазаръс. Това, че се касаеше за банков чек, подписан от анонимен дарител, изобщо не облекчаваше вината на Ребека в очите на подозрителния й съпруг. Самият факт, че бе получила толкова много пари, му бе достатъчен, за да е убеден, че тя го е предала. А внезапното й заминаване само затвърждаваше това убеждение.

Колкото до самата Ребека, тя бе прекалено заета да мисли за спасяването на собствената си кожа, за да мисли над произхода на тайнствените двеста и петдесет хиляди. Едва шест месеца по-късно, когато, почувствала се в безопасност в малкото курортно градче на перуанския бряг, тя осъзна тънката ирония, съдържаща се в размера на анонимния подарък — двестате хиляди, за които някога бе молила, плюс малка премия — реши, че дарителят може да е бил Джордан. Тогава мълчаливо вдигна тост за него и му отдаде дължимото за това, че я е научил на някои неща както в секса, така и в живота.

Джордан бе надхитрил семейство Джармън — и мъжа, и жената — и си бе отмъстил.

Сделката с „Мичиган Металс“ превърна Джордан Лазаръс от преуспяващ дребен бизнесмен в амбициозен и могъщ предприемач.

Умелото влагане на спечелените пари увеличи чистата печалба на Джордан на двайсет милиона до края на следващата година. Три години по-късно, благодарение на някои смели акции с ценни книжа и на успешна петролна сделка, той вече имаше близо четирийсет милиона долара.

Ала за Джордан Лазаръс полученият урок бе по-важен от парите, които спечели.

Когато му предлагаше сделката, Ребека Джармън бе здраво омотала Джордан със сексуалните си прелести. Необходими му бяха огромни усилия на волята, за да превъзмогне очарованието й и да се отърси от нея достатъчно рано, за да осъзнае, че фактически с обещанията си за ласки и любов тя се опитва да измъкне от него пари.

От тази трезва позиция Джордан извлече истинско удоволствие от победата си над Бърк Джармън и отмъщението си на Ребека. Благодарение на Джордан, тя никога вече нямаше да може да помага на мъжа си да съсипва нищо неподозиращите й любовници. Всъщност тя до края на живота си щеше да бяга от мъжа си. И може би един ден Бърк Джармън щеше да я намери. Джордан не искаше да мисли какво можеше да й се случи този ден.

Благодарение на трезвостта си, проявена в този жизненоважен критичен момент, Джордан вече бе много по-богат и по-амбициозен отпреди. Благодарение на сумата, предоставена му от Бърк Джармън и чувствената му жена, му предстояха финансови акции, пред които всякакви по-раншни мечти бледнееха. Подплатен с четирийсет милиона долара, мощният му интелект бе оръжие, на което Уолстрийт нямаше да може да устои.

Но преди всичко Джордан бе получил ценен урок.

Никога не вярвай на жена.

Джордан никога нямаше да го забрави.

6

Еликот, щата Илинойс

На 21 март 1970 година Лесли Чембърлейн се върна у дома, за да прекара пролетната ваканция с баща си.

Беше трета година студентка в престижния университет „Корнел“, специалност журналистика и реклама. Стипендията за научен профил, която бе получила при постъпването си в университета, покриваше разходите й за такса, учебници, квартира и храна, при условие, че средният й успех не пада под 3,25 по точковата система. Средният успех на Лесли бе 4,00.

Смятаха я за една от най-способните в катедрата по журналистика и беше любимка както на състудентите, така и на преподавателите си. Ръководителят на катедрата смяташе, че до този момент не е имал по-блестящ студент от нея, въпреки че внимаваше да не й го показва открито.

Том Чембърлейн винаги очакваше с нетърпение посещенията на дъщеря си, още повече че поради обстоятелствата те бяха кратки. През първите две летни ваканции Лесли бе работила като стажантка в една голяма рекламна агенция в Ню Йорк и не бе успявала да се върне вкъщи за повече от няколко дни.

С всяко свое завръщане Лесли му се виждаше все по-красива, по-самоуверена и по-щастлива. Точно както Том Чембърлейн се надяваше, университетските години и излизането от родното градче я бяха накарали да разцъфти. Тя сякаш засияваше пред очите му и непокорната й огнена коса, която някога му се струваше такъв недостатък, сега я правеше още по-великолепна. Тенът й бе порозовял, тялото й се бе източило. Носеше дрехите си с вродена изтънченост и прелестна лекота. С най-обикновени джинси и пуловер изглеждаше по-очарователна, от която и да е друга жена в скъпи модни тоалети. Чистото й, негримирано лице, обсипано с лунички, бе свежо като лятна утрин.

Тя му готвеше, разхождаха се заедно с колата из безкрайните полски пътища край царевичните поля, а вечер играеха на карти, гледаха някое от любимите му телевизионни предавания или просто си говореха.

Понякога седяха вкъщи безмълвни и усамотени, заслушани в песента на пролетните птички, която се носеше откъм полята навън. В такива моменти Том Чембърлейн се питаше дали наистина познава добре дъщеря си. Даваше си сметка, че Лесли се отнася с него покровителствено, като дъщеря, която няма почти нищо общо с някогашното уязвимо дете. Беше силна жена, израстваше бързо и през последните две и половина години се бе сближила с някои доста изискани хора. Сякаш за нея бе по-важно да се грижи за баща си и да му създава удобства, отколкото да споделя с него собствените си проблеми. Ако изобщо подобни проблеми съществуваха.

Една вечер той усети, че я гледа право в очите, които на светлината на залеза изглеждаха определено оранжеви, и изведнъж му се прииска да й каже нещо.

— Миличка, чувстваш ли се понякога самотна? Все пак… без майка и…

Тя се усмихна. Знаеше как той страда затова, че е сираче.

— Татко, никога не съм се чувствала самотна. Дори за миг. Винаги съм била голяма късметлийка. От самото начало. Късметлийка съм, понеже те имам. — И стисна ръката му с неподправена нежност.

Двамата замълчаха. Том Чембърлейн се чувстваше неудобно от това, че тя се мъчи да му вдъхва увереност, когато му се струваше, че трябва да бъде точно обратното.

Лесли заговори първа:

— Разкажи ми за нея.

Баща й въздъхна и погледна към залеза, който се отразяваше в очите й.

— Беше тиха, но амбициозна жена — започна той. — О, не че искаше да сме богати или пък да ни уважават в града. Но си имаше свое собствено мерило за някои неща. Искаше да постигне всичко, за което е била родена. Искаше същото и за мен.

Лесли съзря замисления му поглед и запита:

— Мислиш ли, че си я разочаровал?

Той сякаш се изненада. После с усмивка отвърна:

— Аз ли? Не, разбира се. Тя нямаше нищо против това, че съм работник. Говоря за друго. Тя искаше да бъдем наистина щастливи. А не животът ни просто да минава.

Той погледна към Лесли.

— Затова ти й беше толкова скъпа. Когато ти се роди, беше като сбъдната мечта. Ти беше точно онова, което ни липсваше, за да бъде любовта ни пълна. Сякаш ни бе писано още отначало да сме трима, а не двама. Но не просто трима, а точно ти, миличка, точно това, което беше ти.

Той се наведе към нея, сякаш си припомняше нещо.

— Никога няма да забравя начина, по който те гледаше, по който ти говореше. Когато ти шиеше дрешките, от пръстите й се излъчваше такава любов! Когато те хранеше, сякаш хранеше собствената си душа. В мига, в който ти се роди, тя разцъфтя. Просто разцъфтя. Имах чувството, че съм я познавал само наполовина преди този момент. Ти просто я изпълни цялата.

После лицето му помръкна.

— Затова ми беше толкова тежко, когато се разболя. Тъкмо започваше наистина да живее. Всичко в живота ни едва започваше. Не можеш да си представиш… Беше толкова ужасно, толкова нечестно да се разболее точно тогава. Никога няма да забравя колко й беше мъчно. Колко се чувстваше убита…

Той неочаквано стана и отиде да вземе албума със снимките. Здрачът се бе спуснал над царевичните поля като пурпурно наметало. Лесли седеше сама до кухненската маса, въртеше в ръце полупразната си кафена чаша и слушаше далечния му глас. Никога баща й не бе влагал толкова чувство в думите си.

След малко той се върна с албума и запали лампата над масата. Лесли примигна от светлината.

Той прехвърляше страниците с навикнали пръсти. Тя си помисли, че когато е свободен, сигурно прекарва дълги часове над тоя стар албум.

Той спря на една снимка на майка й с Лесли като малка.

— Ето. Така изглеждаше точно преди да се разболее. Имаше теб, имаше мен… Целият свят беше неин. Вижда се по очите й.

Лесли се наведе, за да разгледа снимката. Беше я виждала много пъти преди, когато безцелно бе разглеждала албума.

Но сега, в светлината на това, което баща й тъкмо бе казал, й се струваше различна. Наистина, по още младото лице на майка й беше изписано истинско женско щастие. Очите на Лесли ненадейно овлажняха.

Баща й не забеляза вълнението й, понеже разглеждаше фотографията отблизо. По съсредоточеното му лице се изписа удивление.

— Това е невероятно!

— Какво има, татко? — попита Лесли.

— Никога преди не съм си давал сметка колко си заприличала на нея! — отвърна той.

Лесли отново погледна снимката.

— Не толкова по външност — продължи той. — Но вътрешно…

Тя забеляза, че е прав. Въпреки че физически приличаше по-скоро на бащиния, отколкото на майчиния си род, между нея и образа от снимката имаше някакво духовно сродство. Сега, когато бе голяма, Лесли имаше същия горд и самоуверен вид, какъвто сияеше на майчиното й лице в този кратък момент на голямо щастие.

Изпитваше толкова странно усещане от това, че гледа себе си на осемнайсет месеца — игриво, едва прохождащо, още неоформено мъниче, застанало до жената, която смъртта щеше скоро да й отнеме, но на която след години щеше „вътрешно“ да заприлича. И от това, че от другата страна, зад фотоапарата, чувства погледа и любовта на баща си — младеж, изпълнен с трепет пред малкото си семейство и неподозиращ нищо за бедата, която щеше толкова скоро да го сполети…

— Щеше толкова да се гордее с теб! — говореше Том Чембърлейн.

По лицето му, разстроено от спомените, се четеше безнадеждна болка.

Лесли отново загледа снимката. Сълзите й бяха изчезнали. Вместо тях тя изпита благодарност за това, с което я бе дарила съдбата — бащината й любов.

— Гордея се с теб, татко — каза тя, затваряйки албума, и го целуна.

На третия ден след завръщането у дома на Лесли й се случи нещо неочаквано.

Беше забравила да си донесе достатъчно блузи за ваканцията и пазаруваше в града. Тъкмо излизаше от стария местен магазин за дрехи с плик в ръка, когато я спря плътен глас.

— Радвам се, че те срещам тук.

Тя се обърна и видя насреща си красиво лице, което някога й бе доста добре познато — Джеф Патерсън. Някогашният дългунест тийнейджър се бе превърнал във висок, мускулест млад мъж, който изглеждаше невероятно в елегантния костюм под искрящото обедно слънце.

— Много време мина — усмихна се Лесли и протегна ръка. — Чудно ми е, че си спомняш за мен, Джеф.

— Как бих могъл да забравя? — поде той. — Позволявам си да отбележа, че си станала чудно хубава млада жена. С какво се занимаваш в момента?

— Следвам в „Корнел“ — отвърна тя. — Журналистика и реклама. А ти?

Той сви рамене.

— Работя при баща си. И се чудя как да прекарам остатъка от живота си.

Тя замълча. Оглеждаше го набързо и преценяваше промените, настъпили и в него, и в нея след последната им среща, която й се струваше преди цяла вечност. Бе определено възмъжал и много се бе разхубавил. Но в очите му имаше някакъв копнеж, някаква неудовлетвореност, която някак си не отговаряше на преуспяващата му външност.

— Слушай — започна той, — не мога да те оставя да ми се изплъзнеш така след толкова години. Не искаш ли да обядваме заедно? — Той погледна часовника си. — Тъкмо се бях запътил към „Крандал“. Защо не дойдеш с мен?

„Крандал“ бе единственият местен ресторант, където на обяд сервираха топла храна с всякакви гарнитури. От години бе любимо място за събиране на еликотските бизнесмени, както и на градските дами, които обличаха най-хубавите си рокли за обедите в компания, придружени от ледено дайкири, клюки и борби за обществено надмощие.

Лесли се усмихна. Нямаше никаква работа, а и бе огладняла от ходене по магазините.

— Не съм сигурна дали съм подходящо облечена за „Крандал“ — каза, сочейки джинсите и блузката си.

Джеф я огледа с нескривано възхищение.

— А аз не съм сигурен дали „Крандал“ е достатъчно изискан за теб. Но нека опитаме. Искаш ли?

— С удоволствие — каза тя.

По време на обяда си разказваха взаимно как живеят. И на двамата им бе малко неловко, понеже в гимназията едва се познаваха, а сега обстоятелствата ги караха да се държат като стари приятели, каквито всъщност не бяха.

И въпреки това всеки от тях, макар и по различни причини, се интересуваше от другия и от всичко, което бе станало с него през последните няколко години.

Джеф Патерсън не можеше да откъсне очи от Лесли. Хубавкото, но неоформено девойче се бе превърнало в поразително красива млада жена. От гъстата й червеникаворуса коса и бляскавите й очи струеше лъчиста, неизчерпаема енергия. И все пак тая енергия бе примесена с някаква мечтателна нежност, която я правеше невероятно привлекателна. В нея имаше нещо и момичешко, и дамско, и младежки живо, и дълбоко женствено, което начаса омая Джеф. Той вече знаеше, че след като е видял това лице, няма никога да го забрави.

По негова покана тя поръча чаша бяло вино. Той си поръча бира. Докато тя му разказваше за развитието си в университета, умът и амбицията й го поразиха. Но това не бе всичко. В нея имаше нещо цялостно, което слагаше своя отпечатък върху всичко, за което говореше, и още повече подчертаваше привлекателността й.

Цялото това съчетание от изтънченост и простота, присъщо й дори когато докосваше чашата с вино, я правеше по-интересна от всички жени, които Джеф бе познавал. Тя бе като рядко цвете, разтворило се пред очите му, а фактът, че бе напуснала малкия свят на родния му град, а той не го бе направил, я правеше още по-екзотична. И все пак бе родом от това градче, затова му бе някак по домашному близка.

Всичко това бе твърде много за Джеф Патерсън. Той се влюби.

Донякъде го смущаваше и несъответствието в историите им. Лесли бе преизпълнена от новия си живот, от плановете си за бъдещето. Вече бе направила интересни открития и замисляше нови амбициозни проекти, докато той просто следваше пътя, начертан му от общественото му положение в това малко градче, където нищо всъщност не се променяше. Тя бе като сияйна принцеса, устремена към утрешния ден, а той бе целият затънал в блатото на миналото.

И все пак толкова много я харесваше, че намери смелост да опита да остане с нея.

— Лесли — започна той, когато дойде време да си тръгват, — би ли излязла на вечеря с мен? Може да звучи идиотско, но през всичките тези години ми липсваше и съм готов на всичко, за да те опозная по-добре. Какво ще кажеш, а? В петък вечерта? Ако искаш, може и да потанцуваме.

Усмивката му беше заразителна, но явно бе напълно сериозен, дори може би самият той не си даваше сметка колко бе сериозен.

— Не ми отказвай — усмихна й се отново. — Моля ти се!

Лесли го погледна в очите.

— Не мислех, че все още си свободен. Какво става с Джуди?

Питаше го за Джуди Бетанкорт — момичето, с което Джеф ходеше сериозно през всички ония години в гимназията. Лесли наистина се чудеше как Джеф още не се е оженил за Джуди. Хората от тяхната среда обикновено се женеха млади и веднага започваха да раждат.

— О, това е стара работа — отвърна безцеремонно Джеф. — Сега сме само приятели. Джуди си има свой живот.

Той лъжеше. Още отпреди да завършат гимназия Джуди Бетанкорт го чакаше да й направи предложение и се смяташе неофициално сгодена за него. Всъщност забавянето на предложението му бе ябълка на раздора не само между двамата с Джуди, но и между него и родителите му, които от години се бяха разбрали с Бетанкортови относно бъдещия брачен живот на децата си и изпадаха в неудобно положение поради изчаквателните тактики на Джеф.

И сега, в този прекрасен момент, Джеф изведнъж осъзна защо бе отлагал през цялото време. Макар и едва на двайсет и една години, Джуди вече не изглеждаше като свежо девойче, а все повече и повече заприличваше на по-големите си сестри — безлични и старомодни повлекани с увиснали брадички. Тези дефекти не се забелязваха през ученическите години, когато Джуди изглеждаше привлекателна, благодарение на общественото си положение, името си и самоувереното си държане.

Той мислено сравняваше Джуди — обикновеното провинциално момиче, негодно за нищо друго, освен да отглежда домочадие и да си гласи косата за църковни мероприятия, с омайното сложно създание, седнало срещу него на масата за двама. Лесли бе като рядка скъпоценност, пълна с неочаквани изненади. Притежаваше цялата свежест на младостта си, съчетана с неизчерпаема енергия, която сякаш устремно се впускаше в бъдещето. Само един поглед към нея му стигаше, за да му се види горката Джуди Бетанкорт като грозна доведена сестра.

Но имаше и нещо друго. Джеф от години имаше интимни отношения с Джуди. Тялото й му бе до болка познато и той губеше интерес, особено откакто стегнатата й младежка плът бе започнала да повяхва. Докато Лесли, която в гимназията почти не бе забелязвал, се бе развила като млада жена с необикновена красота. Тази красота започваше от фините й крайници и изящното й лице и достигаше връхната си точка в съчетанието от откровеност и вътрешна тайнственост, което я правеше толкова магнетично привлекателна. Очарован от това, което външно виждаше, Джеф бе като хипнотизиран от мисълта за това, което оставаше скрито за него.

Той вече бе решил за себе си.

— Е? — попита.

Тя го гледаше със странен, замислен поглед.

— Интересно ми е, че ме каниш… Веднъж се случи и преди. Двамата с теб почти имахме среща, когато бяхме в гимназията.

Той я погледна озадачено. Тя се усмихна.

— Не помниш ли?

Той поклати глава.

— Не виждам как бих могъл да те забравя…

Двамата млъкнаха. Лесли сви рамене.

— Няма значение. Това също е стара история.

— Е? — попита отново той. — В петък става ли?

— В петък вечерта ще излизам на вечеря с баща си — отвърна Лесли.

— Тогава в четвъртък — настоя Джеф. — Или утре. Какво ще кажеш за утре?

Тя се колебаеше.

— Добре! — каза най-после. — Утре вечер.

На следната вечер уречената среща се състоя. Джеф изведе Лесли на вечеря в кънтри клуба, който се славеше с единствения що-годе елегантен ресторант в града. След като хапнаха, танцуваха под звуците на местното трио, което в събота и неделя вечер свиреше в клуба.

Тази вечер магията й го заплени още по-дълбоко и той отново я покани на среща. Тя прие.

Той отново я заведе на танци и този път останаха до по-късно. Говориха за себе си и за мечтите си. Разхождаха се на лунна светлина. Гледаха звездите, свързани от задушевност, която се засилваше поради дългата им раздяла.

По времето, когато пролетната й ваканция клонеше към края си, Джеф вече бе решил да се ожени за Лесли Чембърлейн.

Той купи годежен пръстен от бижутерския магазин в града — бижутерът бе приятел и колега на баща му и трябваше да го накара да се закълне, че ще пази тайна — и го сложи в джоба си, когато отиваше на поредната си среща с Лесли.

Беше убеден, че ще се съгласи. Въпреки начетеността си тя все още бе съвсем естествено и дори уязвимо момиче. Наистина пред нея се разкриваха малко по-широки хоризонти от неговите, но той знаеше, че поне що се отнася до Еликот, тя стои несравнимо по-ниско от него. Неговото семейство бе най-таченото в града, докато тя — сирачето от работнически произход, идваше от бедните квартали. Как можеше студентското й бъдеще да се мери с възможността да стане негова съпруга, да влезе в семейството му, да царува над града като най-желана и харесвана жена? Да ражда децата му…

Той си припомняше с подробности красивото й лице. На последните две срещи му бе разрешила да я целуне. Никога в живота си не се бе възбуждал така, както когато я държеше в ръцете си и устните й се разтваряха, за да приемат неговите. Чувстваше се като ученик. Въобще не посмя да отиде по-далеч. Тя бе като нощна нимфа — прекалено вълшебна, за да разкрива всичките си тайни наведнъж и готова да изчезне завинаги, ако не й се обещае всичко начаса.

Желаеше я до безразсъдство. Беше напълно нова, напълно неочаквана за него, докато всичко останало в живота му бе станало блудкаво, обичайно и предсказуемо.

Сега той дръзваше да се надява, че приемайки този пръстен, тя ще му се отдаде и физически. Така че още преди да се е върнала в университета, той щеше да е опознал не само характера й, но и прелестите на омайното й тяло.

Разбира се, той щеше да я убеди да прекъсне следването си още в края на тази година. Или щяха да се оженят веднага след дипломирането й. Щяха да прекарат дълъг меден месец в Мичиган, Висконсин или дори на Бахамските острови. После тя щеше да си дойде вече като негова жена и да му роди деца. Щеше да се прости с мечтите си за кариера. Животът с Джеф, местният първенец, щеше да я преизпълни.

Когато в четвъртък излязоха да вечерят, той през цялото време събираше смелост, за да й покаже пръстена. Тя бе явно доволна, че е в компанията му, но и се вълнуваше, че се връща в университета. Нещо в щастливото й поведение съкруши волята му и той не посмя да й направи предложение.

След вечеря я заведе с колата до Рибарското езеро, край което всички си правеха срещите през ученическите години. Луната грееше по водната повърхност и подобно на талисман го окуражаваше да надмогне страховете си.

— Познато ли ти е това място? — запита той.

— Донякъде — отвърна тя. — Като малка идвах тук през деня и хвърлях камъни във водата. Знаех, че много хора идват с колите си вечер, но винаги съм мислила, че това не е за мен.

— Сега си тук с мен — каза той и привлече лицето й.

Струваше му се, че я целува цяла вечност. Чувстваше се отново като момче, обзет от неконтролируемия порив на младостта и от позабравената способност да мечтае и да идеализира красивите момичета. А Лесли бе най-красивата от всички.

Той събра последни сили и се реши да й покаже пръстена.

— Лесли! Много мислих през последните дни. Искаш ли да станеш моя жена?

Тя погледна към пръстена. Нещо в очите й трепна.

— Не е ли малко прибързано?

— Не е! — отвърна той. — През всичките тези години съм мислил за теб. И сега, когато те срещнах, реших за себе си. Обичам те. Ти си единствена за мен. Моля те, кажи да!

Тя бе потънала в мисли. Сериозността на ситуацията помрачаваше лицето й и я караше да изглежда по-красива от всякога.

Тя му върна кутийката. Сърцето му се смрази.

— Ще ти дам отговор утре вечер — каза тя. — Това е сериозно решение. Не искам да го взимам, без да съм помислила.

Джеф прекара следния ден в убийствено очакване. Беше убеден, че Лесли ще е негова. Самият факт, че се бе съгласила да помисли, показваше, че й се иска. Сигурно в момента мислено претегляше предложението му, може би дори го обсъждаше с баща си. Бащата щеше, разбира се, да вземе страната на Джеф. И изобщо кой ли пенсиониран фабричен работник би се отказал от зет като Джеф Патерсън?

Времето се точеше мъчително бавно. Сутринта мина, стана обяд, следобедът започна. Джеф с върховни усилия се сдържаше да не се обади на Лесли през деня. Това чакане направо го влудяваше.

Накрая започна да пие коктейли с родителите си и се опитваше да не поглежда към часовника. Изведнъж телефонът иззвъня.

Беше Лесли.

— Джеф, съжалявам, но най-неочаквано ни дойдоха роднини на гости и трябва да им приготвя нещо за ядене. Много ми е мъчно, че няма да мога да дойда на вечеря…

— Няма нищо — отвърна разочаровано Джеф. — Но довечера ще се видим, нали?

— Разбира се — засмя се тя. — Виж какво, ще се срещнем по-късно. Знаеш къде.

— Имаш предвид на езерото?

— Така ще е по-романтично — отвърна тя. — Чакай ме там, където бяхме снощи. Към девет и половина.

— Не знам как ще издържа дотогава. Ти какво… искам да кажа, би ли ми казала поне какво да очаквам?

— Значи в девет и половина — отвърна тя рязко. — Чакай ме.

— Ще те чакам.

Той затвори телефона и прекара остатъка от вечерта в стаята си в трескаво очакване.

В уреченото време Джеф пристигна с колата си на мястото край езерото, където бяха идвали с Лесли предната вечер. Наоколо нямаше жива душа. Вероятно понеже бе делник. Или пък учениците си бяха намерили друго място за натискане.

Той изключи мотора и зачака.

След десет минути нещо го накара да излезе от колата и той се загледа към езерото, изпълнен с романтични мисли. Луната грееше над водната повърхност точно на същото място, както и предната вечер. Тъмните дълбини го изпълваха с чувство за неизвестност и сладка омая.

Зад гърба му листата тихо прошумоляха, но той бе така потънал в мечта, че нищо не чу.

Ненадейно отзад се протегнаха две меки длани и закриха очите му. Чу се шепот:

— Познай кой е!

Дланите загалиха лицето му. Нещо го проряза дълбоко в слабините. Обзе го неудържима възбуда. Моментът, който толкова отдавна очакваше, бе настъпил.

Той бързо се обърна, сграбчи я и я запритиска с всички сили. Зацелува я страстно — езикът му проникваше дълбоко в устата й. Ръцете му се плъзгаха по гърба й, към меките кълба под тънкия й кръст, и я притегляха здраво към него.

— О, Лесли! — изстена той. — Трябва да ми кажеш „да“! Не казвай „не“! Моля те!

И пъхна в ръката й годежния пръстен, който бе извадил от джоба си. После отново я запрегръща.

— Умолявам те! Стани моя жена!

При тези думи изведнъж му се стори, че тялото в прегръдките му не му е тъй непознато, както си мислеше отначало. Нито целувките й бяха екзотични като снощните. Той се отдръпна, за да я види по-добре на лунната светлина.

И изведнъж занемя.

В обятията му бе Джуди Бетанкорт.

Ясната луна добре осветяваше израза на лицето й. В този ужасен момент той започна да осъзнава какво бе станало. Двете го бяха намислили заедно…

— Благодаря! — каза Джуди. — Впрочем не заслужаваш никаква благодарност, женкар такъв!

И с рязко движение тя запрати годежния пръстен в езерото. При досега му с водната повърхност се чу приглушено пльокване.

Джуди обърна гръб и си тръгна.

Джеф Патерсън дълго стоя загледан в езерото, погълнало пръстена, и в крайбрежните дървета, накъдето бе тръгнала Джуди. После се качи в колата и отиде у Лесли.

Баща й го посрещна любезно и му каза, че в шест и трийсет следобед Лесли е отпътувала с влака за Корнел.

7

Детройт

Пролетта на 1971 в.

Улиците бягаха назад покрай окъпаното в дъжд предно стъкло на колата. Чистачките се плъзгаха почти безшумно напред-назад и мудно се бореха с топлите дъждовни капки.

Ръцете на кормилото бяха нежни, но целеустремени. На празното място до шофьорската седалка имаше разтворена карта. Очите се стрелкаха между отминаващите един по един улични надписи и имената, обозначени на картата.

Младата жена зад кормилото не познаваше това място. Но много добре знаеше къде отива. Беше предвидила всичко.

На основата на кормилото имаше регистрационна табелка с името Джил Флеминг и адрес в Охайо.

На един светофар тя изчака майка с малко момченце, които пресичаха на пешеходната пътека. Момченцето ненадейно спря и задърпа ръката на майка си — питаше я нещо. Тя го накара да побърза към отсрещния тротоар, като през цялото време нежно му се усмихваше.

Когато светна зелено, отнякъде изскочи някаква кола с мъж зад волана и преди да я задмине, застана до нея. През този кратък миг мъжът забеляза младото й лице и дългата й коса и настойчиво я загледа. Очите му излъчваха нещо неопределено. После изчезна.

Тя продължи нататък. Погледна набързо указанията, които бе записала на един лист, после отново към картата на седалката. Шофираше с лекота и нито равномерното дишане, нито изразът на лицето й издаваха несигурност от непознатото място или притеснение от интервюто, което й предстоеше.

Отдавна се бе научила да потиска подобни мисли и така да насочва цялото си внимание към непосредствената задача, че всякакви странични емоции изчезваха.

Отново наближи червен светофар. Този път тя се загледа в една лимузина, в която пътуваше цяло семейство. Зад кормилото бе седнал млад мъж — явно бащата. На задната седалка имаше две момченца. Майката държеше в скута си бебе. Бащата се обърна назад, за да каже нещо на момченцата и крадешком погледна към привлекателната жена в колата до него.

Тя не отвърна на погледа му. Само набързо й мина мисълта, че навярно е хубаво да имаш семейство, което обичаш. Подобно нещо не й се бе случвало до този момент. Никога не бе имала близко човешко същество до себе си. Това си имаше предимства — държеше я на известно разстояние от хората и й помагаше да бъде по-обективна към тях, нещо, което — тя го знаеше — хората, които обичаха семействата си, не притежаваха, затова понякога същите тези семейства ги използваха жестоко.

Бе сама на света. Така бе, откакто се помнеше, и сигурно така щеше да си остане.

Пристигна на местоназначението пет минути по-рано от предвиденото. Зад портите се виждаше надпис: „Континентал Продъктс“. Тя съобщи на пазача причината на посещението си, той й отвори портите и й каза къде да паркира.

Когато намери място на паркинга, тя изключи двигателя и завъртя огледалцето за обратно виждане, за да огледа лицето си. Очите й бяха сини, с променлив кристален оттенък, и да се взираш в тях прекалено дълго бе опасно. Страните й бяха млечнобели, въпреки че лесно загаряше от слънцето. Скулите й бяха леко изпъкнали, понеже внимаваше да поддържа стройна фигура. Веждите й бяха естествено тънки, носът й — правилен, устните — въздържано и понякога по детски чувствени.

Лицето й пазеше козовете си. Не се знаеше точно какво крие. Затова, когато бе спокойно, то излъчваше тиха тайнственост. Това караше непознатите да обръщат глави след нея и принуждаваше тези, които я познаваха, да мислят за нея повече, отколкото бе добре за тях.

Тя отстрани от бузата си един паднал кичур руса коса. Погледна отново в огледалцето, върна го обратно на мястото му, излезе от колата и под настойчивия поглед на пазача на паркинга се запъти, без да бърза, към главната сграда.

Интервюто й бе насрочено с човек на име Роджър Фелън. Той работеше в „Континентъл Продъктс“ от дванайсет години и още на петата бе оглавил отдел „Личен състав“. Не беше амбициозен. Беше дребен чиновник и си го знаеше.

И все пак добре преценяваше хората. Имаше остър нюх за несериозните характери, за вродената нечестност, разграничаваше тези, които със сигурност щяха да се провалят, от добрите служители. Умееше да съзре сполучливото съчетание на здрав егоизъм и добра воля, необходими за един честен и ефективен работник. Може би тъкмо собствената му липса на амбиция го правеше толкова прозорлив, когато ставаше дума за амбициите на другите. Беше женен за млада повлекана, имаше две малки деца — на седем и девет години, и живееше в малка къща в скромен квартал на две мили от работното си място. На работа ходеше пеша — и на отиване, и на връщане, независимо от времето. Беше трийсет и осем годишен, висок, с очила.

На вратата се почука. Той вдигна глава от папките и погледна към младата жена, която влизаше в стаята. Беше около двайсетгодишна и хубава. Той го отбеляза напълно обективно. Беше виждал много хубави момичета в тоя кабинет. Някои от тях назначаваше, други отпращаше. Не беше трудно да се разпознаят онези, на които липсваха способности и които разчитаха на външния си вид, за да се наложат и дори да изкарат някоя любов с началника, където стане. Роджър Фелън четеше мислите им незабавно.

— Госпожице Флеминг — започна той с официална усмивка. — Имах възможност да прегледам вашите документи. Препоръките ви ми се струват прекрасни. Какво ви привлече към „Континентал Продъктс“?

Момичето го погледна бегло и незаангажиращо, после се усмихна.

— Извинете, мога ли да си сложа очилата?

Той кимна. Тя извади от чантата си чифт очила и си ги сложи. През това време чантата й падна на земята. Тя се протегна, за да я вдигне, и прибра две-три изпаднали дреболии. Когато отново го погледна, лицето й бе забележимо променено. Изглеждаше смутена, невинна и много интелигентна.

— Моля да ме извините — каза. — Нищо не виждам без очилата. Не се харесвам с тях, но трябваше да ги сложа, понеже не ви виждах добре.

Той кимна, все още пообъркан от промяната, която очилата бяха внесли във вида й. Беше кръстосала крака. Изглеждаше миловидно честна и дори малко разхвърляна.

— Четох за „Континентал“ в бизнес пресата — каза тя. — Интересувам се от мениджмънт на междинно ниво. Не съм много творческа натура, но съм… да кажем, задълбочена. И на мен може да се разчита, ако мога да се изразя така за себе си. Чух, че „Континентал“ е отворена компания и че тук има справедливо отношение към жените. Смятам, че бих могла да се издигна до ниво ръководител и… всъщност това е всичко.

Усмихваше се неуверено. Думите й впечатлиха Роджър Фелън. Явно бе искрена. Изглеждаше му неспособна да се преструва. И въпреки това уважаваше себе си и не й липсваше амбиция. Умът й ясно се виждаше в сините очи зад очилата. Имаше вид на сериозен работник, дори на роден ръководител.

— Нека ви поясня някои неща за „Континентал“ — каза той.

И започна обичайния си, безброй пъти повтарян разказ за компанията, за нуждите й, миналите й успехи и бъдещата й ориентация. От време на време тя го прекъсваше и му задаваше по някой въпрос. Въпросите бяха смислени и показваха, че добре се е подготвила. По време на разговора той поглеждаше към документите й. Средният успех от гимназията бе 1140 точки, успехът от следването — 92. Наистина беше много умна.

На петнайсетата минута от разговора той взе решение.

— Е, госпожице Флеминг! Смятам, че мога от името на цялото предприятие да заявя, че ще се радваме ако работите с нас, разбира се стига интересите ни да съвпадат. Имаме една възможност в отдела по маркетинг, за помощник-специалист по анализ на продажбите. Заплатата е добра. Ще има някои формалности, ще трябва да се срещнете с някои хора. Но бих искал да започнете утре, ако, разбира се, това ви интересува.

Лицето й светна.

— Наистина ли?

В този момент приличаше на малко момиченце.

— Наистина.

Той се усмихна и стана.

Стиснаха си ръцете. Нейната длан бе потна. Очевидно се притесняваше повече от това, което личеше по време на интервюто.

— Страшно съм ви благодарна — каза тя. — Наистина не мислех… точно така, струваше ми се, че няма голяма вероятност. Но няма да съжалявате. Обещавам ви.

— Прекрасно! — каза Роджър Фелън. — Тогава още днес следобед ще започна да обработвам документите ви. Радвам се, че ще работите с нас.

Тя тръгна към вратата и преди да излезе от кабинета, му се усмихна през рамо. Той не забеляза добре оформените бедра, които се движеха под полата, нито малките, добре очертани под блузката твърди гърди. Беше впечатлен от хубавкото й лице с невинно откровен израз, така пикантно подчертан от очилата, които сложи. Хубавите момичета нямаха никакъв ефект върху Роджър Фелън. Ала младежкият ентусиазъм, съчетан с явната й интелигентност, го бе предразположил към нея. Беше убеден, че ще стане добър работник.

Той се върна до бюрото си и седна. Загледа се за минутка през прозореца. По слабото му лице играеше изпълнена с копнеж усмивка.

Тя бе отново на паркинга. Дъждът продължаваше да вали, но чадърът я пазеше. Превъртя ключа и изчака колата да загрее. Огледа се в огледалцето. Очилата ги нямаше — бяха прибрани в чантата й.

Когато дойде, бе подготвена за най-различни възможности. Ала изразът в очите на шефа на Личен състав веднага й подсказа, че най-добра работа щяха да свършат очилата и невинният, объркан вид. Още в първите секунди забеляза, че той се хваща на въдицата и изигра ролята си съвършено и докрай.

Можеше да изиграе каквато си поиска роля в онзи кабинет в зависимост от това кой седи зад бюрото. Настъпилата, съблазнителна девица. Хитрата дъщеричка. Студената библиотекарка. Жадната за власт похитителка на мъже. Независимо какво. Трябваха й само няколко секунди, за да прецени противника си и оттам нататък можеше да го разиграва като царица.

Роджър Фелън не се поддаваше на външните женски прелести. Това се виждаше от самото начало. Той се гордееше със схващането си за добросъвестност. Имаше опит и бе студен. От пръв поглед усещаше амбицията и я отличаваше от обикновеното себелюбие. И тя му предложи това, което търсеше — откровеност.

Наистина й провървя.

Но тук ставаше дума само за началния етап. Роджър Фелън бе едва първото стъпало. За да постигне истинската си цел, тя трябваше да го прекрачи.

Погледна списанието на акционерите на компанията, което бе взела в колата. По страниците имаше снимки на по-големите началници. Започна бавно да ги разлиства, заслушана в шума на двигателя. Задържа се над снимката на възпълен, червендалест мъж на средна възраст, чиято широка усмивка прикриваше безволева брадичка.

Отдолу пишеше: „Харли Шрейдър, регионален директор по продажбите“.

Тя разлистваше бавно страниците и оглеждаше лицата на началниците — повечето озарени от типично американски усмивки, зад които всъщност се криеха истинските им характери. Когато стигна до снимката на хубав, четирийсет и няколко годишен мъж с волева брадичка и донякъде жестоко лице, отново спря. Текстът под снимката гласеше: „Рой Инглиш, заместник-президент по финансовите въпроси“.

Тя с учудване разгледа очите му. Изглеждаха умни. По-умни от тези на Роджър Фелън, понеже Рой Инглиш работеше на много по-високо ниво. Навярно виждаше много неща.

Същото важеше и за останалите директори от неговия ранг. Бяха умни, безмилостни хора — иначе нямаше да се издигнат до това високо положение. Сигурно бяха минали през доста трупове по пътя към успеха си.

Ала тя не се плашеше от тях. Напротив — виждаха й се като механични кукли от стрелбище, репчещи се срещу пушката, насочена към тях, за да ги събори. Ако безмилостността им ги правеше опасни, то гордостта им бе ахилесовата пета, която ги правеше тъй уязвими в очите й.

Тя знаеше какво да прави. Въпросът бе откъде да започне.

С тази мисъл наум Джил Флеминг се запъти към дома си — малко апартаментче в скромен квартал, на няколко мили от компанията, и хубаво се наспа, подготвяйки се за първия си работен ден.

8

Чикаго, 23 юни 1971 г.

Ърл Оуънс, когото всички наричаха Бъд, седеше зад директорското бюро в кабинета си в „Огълви, Торп и Оуънс“, една от най-големите и най-успешни рекламни агенции в Чикаго.

Бъд Оуънс бе рекламен магнат от старата школа. Имаше диплом по бизнес отпреди двайсет години и преди да се издигне, бе започнал като обикновен простосмъртен. Бе работил графично оформление и копиране на всички нива — от най-долното до най-престижното и както времената го изискваха, се бе специализирал в демография и Пазарни проучвания.

Бъд Оуънс се бе изкачил до върха бавно, без приятели, без влиятелни и високопоставени познати. Трябваха му дванайсет години, за да получи висок пост в „Огълви и Торп“, а съдружник стана едва след като робският му труд по няколко ключови поръчки донесе на фирмата петнайсет милиона долара.

Той се гордееше с постиженията си, ала не можеше да забрави горчивината от тежките години на черна работа. Възмущаваше се от новите „деветдесетдневни чудеса“, които университетите и колежите бълваха — новоизлюпени журналисти и бизнесмени, които никога не бяха пипвали истинска поръчка, но се считаха за експерти по най-новите теории по маркетинг, мениджмънт и продажби. Беше ги виждал с дузини как идват и си отиват от тая агенция и с радост ги изхвърляше, когато се издънваха.

Днес Бъд Оуънс имаше работа с още една персона от тоя род, тоя път кандидатка за работа. Казваше се Лесли Чембърлейн и тъкмо си беше получила отличната диплома от „Корнел“ факултетният й наставник, професор Джеймс Незбит, беше състудент на Бъд и някогашен колега от занаята.

Бъд Оуънс отмести поглед от привлекателната млада жена срещу него към папката пред себе си. После затвори папката и се облегна назад.

— Казах ви, че ще ви приема лично, понеже ценя Джим Незбит и съм работил с него. Той е опитен и си знае работата. Твърди, че от години не е срещал по-талантлив човек от вас. И аз му вярвам.

Лицето му стана по-сериозно.

— Но аз ще бъда откровен, госпожице Чембърлейн. Не обичам университетските таланти. Откакто съм тук, много като вас са идвали и са си отивали. Студентите по университетите си мислят, че рекламата е шега работа. Когато видят колко е тежко, се отказват и тръгват да си търсят друго.

Лесли не му отвръщаше. Просто го гледаше с откритите си умни очи.

— И още нещо — добави той с открита враждебност. — Нямам много доверие на представителките на вашия пол. Поне що се отнася до тая професия. Колкото и да са усърдни и компетентни, един ден се влюбват и не могат да работят както трябва. И без това рано или късно любовта слага край на работата — женитба, деца, напускане и така нататък. Рекламата е нещо, което изисква сто процента от времето на човек, трябва изцяло да й се посветиш. Не можеш да се издигнеш току-тъй. За всичко трябва да плащаш. Трябват години. За аматьори тук място няма.

Лесли продължаваше да мълчи. Гледаше безизразно, сякаш отказваше да се хване на въдицата, която той й хвърляше.

— Е? — запита той раздразнено. — Чухте ли всичко, което ви казах?

— Да, господине — каза тя. — Чух всичко.

— Вие какво ще кажете по този въпрос?

— Ако искате от мен това, ще ви го дам. Ако работата ми не ви задоволява, просто ми го кажете. Това е всичко, което мога да ви обещая, и то е всичко, което имам.

Бъд Оуънс не знаеше какво да прави. Още от минутата, в която това момиче влезе в стаята му с младото си лице, хубавото тяло и страхотното университетско досие, той бе настроен да не я хареса, дори да я ненавиди. Но смелостта, с която го слушаше, без дори да се опита да парира основателното му недоверие, силно го впечатли. Освен това зад тези странни очи явно имаше мозък. Не можеше да го отрече.

— Това може да не е достатъчно — започна той подозрително.

Тя продължаваше да го гледа право в очите. После добави:

— Що се отнася до това, че съм жена, страхувам се, че в рамките на едно интервю, не мога да приведа кой знае какви доводи, за да намаля опасенията ви. Ако имате такова отношение към жените, може би ще е най-добре е да вземете някой мъж. Ако трябва, ще си потърся работа другаде.

Тя млъкна. Той намръщено я огледа — внимателните очи, стройното тяло под изрядния делови костюм. Беше честна, амбициозна и надарена. Неизвестно защо, това ужасно го дразнеше. Бъд имаше опит с хората и чувстваше, че тя може да се окаже полезна за фирмата. Но никак не искаше да върви срещу собствените си предразсъдъци. Времето и извоюваните с труд успехи го бяха направили такъв.

Той отново я огледа. После стана, отиде до големия шкаф зад бюрото си, извади една дебела папка и я сложи пред нея.

— Я вижте това.

Лесли отвори папката. Вътре имаше поредица от печатни реклами за голяма компания за кухненско оборудване на име „Орора Аплайънс Корп“.

— Известно ли ви е това име? — попита Бъд Оуънс.

— Разбира се — кимна Лесли. — Компанията съществува отдавна. Доколкото знам, продуктите им са солидни и издръжливи. Баща ми има хладилник „Орора“ и откакто се помня, все си е там.

Бъд Оуънс се засмя и посочи към една от рекламите.

— Точно както се казва тук.

Лесли погледна към папката. Най-горната реклама й беше позната. „Орора Аплайънс Корпорейшън“ си служеше с нея поне от двайсет-трийсет години. Една съпруга-домакиня с престилка, застанала насред кухнята, подаваше на децата си пликчета със сандвичи за обяд. Лицето й бе озарено от любяща усмивка. От цялата реклама навяваше нещо старомодно.

В долната част се четеше следният текст:

„Орора Аплайънс Корпорейшън, където надеждността е традиция“.

— Какво ще кажете за това? — попита Бъд Оуънс.

— Много е старомодно — намръщи се Лесли. — Мисля, че откакто съм се родила, не са променяли нито художественото оформление, нито текста. Това е стара компания.

— Което дава отражение върху продажбите им — заключи Бъд Оуънс. — В момента имат само шестнайсет процента от пазара. Преди двайсет години държаха четирийсет. Западнали са, меко казано. Искате ли да знаете какво ги крепи още?

Лесли смръщи чело и неубедено попита:

— Верността на клиентелата?

Той се усмихна.

— Не точно, но нещо подобно. Чисто и просто техните уреди са най-доброто, което може да се намери. Освен това бият конкуренцията с два пъти по-голяма издръжливост и два пъти по-евтини сервизни услуги. Гаранциите им са най-добрите в бранша. Може би сте права в определен смисъл. Ако бабата е имала печка „Орора“, майката и дъщерята ще да са чували от нея колко е доволна. Струва ми се обаче, че по-скоро става дума за умни потребители, които купуват „Орора“ заради качеството.

— Но компанията държи все по-малка част от пазара — каза Лесли.

— Това е лесно обяснимо, нали? — попита той.

Тя погледна към рекламите и отсъди:

— Мисля, че да. Тези реклами са наистина от памтивека. Никой не се опитва вече да продава продукцията си по този начин. Вижте тая майка на снимката. Днес майките ходят на работа. Не носят кухненски престилки, нито пък сутрин раздават сандвичите на децата си в пликчета.

Бъд Оуънс се усмихна, затвори папката и каза:

— Сега вече знаете с какво си имаме работа.

Лесли го погледна. Умните й очи вече бяха готови за среща на ново предизвикателство.

— Председателят на управителния съвет се казва Бартън Хатчър Четвърти — започна той. — Компанията е еднолична и се притежава от семейство Хатчър. Основана е преди седемдесет и пет години от прадядото на Хатчър в град Орора, щата Минесота. Оттогава си е все там. Това са много старомодни хора, закоравели провинциални републиканци. Не обичат промените. Много са богати и не ги е било особено грижа, че продажбите на „Орора“ непрестанно са намалявали. До момента, в който пазарният им дял е спаднал до осемнайсет процента. Сега вече са поуплашени.

— Не е толкова страшно — каза Лесли. — Ако се направи една модерна рекламна кампания.

— Не познавате Бартън Хатчър — поклати глава той. После се усмихна. — Но ще го опознаете.

Лесли го погледна въпросително.

— Какво имате предвид?

— Понеже от този момент сте натоварена с проекта на „Орора Аплайънс“ — каза Бъд Оуънс с неприкрит садизъм. — Той е ваш.

Лесли си пое дълбоко дъх.

— Ами… може би трябва да ви благодаря.

— Няма да сте ми много благодарна, когато разберете с какво снимате работа. От три години се занимаваме с „Орора“. През този период ни отказваха всички нови идеи за реклама, развитие или маркетинг, които им предлагахме. Принудиха ни да се върнем към старите реклами. А сега ни заплашват, че ще се прехвърлят в друга агенция, понеже не получават очакваните резултати. Повечето от най-квалифицираните ни хора опитаха да работят с тях, но резултатът е само стомашни язви. „Орора“ е най-неподатливият клиент, с който сме си имали работа. Сега е ваш ред. Ако успеете, това ще бъде голям плюс за вас. Ако ли пък не…

— Губим поръчката — каза Лесли.

Той кимна самодоволно.

Тя премисляше положението си. Бъд Оуънс не губеше нищо, независимо от изхода. Очевидно не я харесваше и го беше яд на университетското й образование и на препоръките й. Ако започнеше работа по поръчката и се провалеше, щеше само да му докаже, че е бил прав, когато й е оказвал недоверие. Ако ли пък успееше, той щеше да обере лаврите като човекът, който я бе назначил и й бе поверил работата по поръчката.

Разбира се, вторият изход щеше да бъде в нейна полза.

Бъд Оуънс следваше посоката на мисълта й, отразена в откритите й очи. Виждаше, че е заинтригувана от предизвикателството. Но той също знаеше нещо, което тя самата не знаеше. На последния директорски съвет „Огълви, Торп и Оуънс“ практически се бяха отказали от поръчката „Орора“. Бяха се примирили с факта, че Бартън Хатчър така или иначе скоро ще се прехвърли другаде. Всъщност шефовете на „Огълви, Торп и Оуънс“ бяха очаровани от възможността да се отърват от Хатчър и тежката му фирма. Нищо не принуждаваше Бъд Оуънс да спасява положението, понеже то и без това се смяташе за неспасяемо.

Затова Бъд Оуънс се забавляваше, когато виждаше как неопитната млада жена срещу него се напряга пред поставената й задача.

— Добре — каза тя и стана. — Кога започвам?

— Да не отлагаме днешната работа за утре! Ще наредя на Арлин да ви намери временно някоя стая — каза той и посочи пълната с реклами папка. — Можете да я вземете със себе си.

Лесли се усмихна бегло и протегна ръка.

— Благодаря ви, че ми възложихте работата, господине. Ще направя всичко, каквото мога.

— Това е добре! — отвърна той и стисна ръката й. — Ще видим дали вашето „всичко“ е достатъчно.

Когато излизаше от кабинета му, тя още чувстваше изпитателния му поглед.

Вече знаеше, че е принесена в жертва.

9

В продължение на две седмици Лесли се посвети на поръчката „Орора Аплайънс“. Ядеше малко и почти не спеше, само работеше. Успя да се убеди, че захващайки се с поръчката на една закостеняла, традиционна компания, противопоставяща се на новите идеи, агенция „Огълви, Торп и Оуънс“ си бе навлякла непосилна задача.

Модерната реклама трудно можеше да помогне на клиент, който не желае нейната помощ. Но въпреки това в „Орора“ очакваха „Огълви, Торп и Оуънс“ да увеличат продажбите, в противен случай щяха да сменят агенцията. Цялата работа изглеждаше невъзможна. И все пак бързият ум на Лесли й подсказваше, че съществуват скрити възможности. Някои важни ходове сигурно още не бяха опитани.

В края на първата седмица й дойде умна идея. Тя се обади на Уес Глазър, бившия отговорник за поръчката на „Орора“, и го покани на обяд.

— Дойде ми една идея и просто исках да я споделя с теб — каза му.

— Говори — усмихна се Уес. Държеше се дружелюбно, изпитваше нескрита радост, че се е отървал от поръчката и й съчувстваше за трудностите.

— Смятам, че компанията трябва да смени името си — започна Лесли. — Това „Орора Аплайънс Корп“ ми звучи безнадеждно остаряло. Сложиш ли го в рекламен текст, направо дразни окото. Ако името се модернизира, ще се модернизира и цялата компания. Много компании прибягнаха напоследък до това, включително и огромни корпорации като „Ексън“ и „Оштоу“. Смятам, че това ще има добри резултати.

Уес шумно се изсмя.

— Защо се смееш? — погледна го Лесли.

— Слез от облаците и гледай нещата право в очите — каза той. — Старият Хатчър не ще и да чуе за най-малката промяна в печатните му реклами и всичко това е така от двайсет и пет години. Ако му предложиш да смени името на проклетата си компания, той ще отиде в друга агенция още преди да си си отворила устата. И компанията, и името й са традиционни както за него, така и за семейството му. Не, Лесли, трябва да бъдеш по-скромна. За бога, не забравяй с кого си имаш работа! Тук става дума за семейна гордост!

— Глупава гордост! — каза Лесли замислено.

— Както и да е — продължи Уес и отпи от кафето си. — Имаш ли да ми казваш още нещо?

В този миг Лесли усети чувството за превъзходство, което се криеше зад милото му поведеше. Сигурно си мислеше за нея, че е тъпа новачка, за да предлага толкова недипломатични идеи. Навярно цялата седмица щеше да се подиграва на наивността й пред останалите си колеги на игрището за голф.

Виждаше също как оглежда тялото й. Този ден бе сменила костюмчето си с рокля, която добре подчертаваше стройната й фигура. Чудеше се дали Уес, или който и да е друг от шефовете по поръчките ще вземат работата й на сериозно, след като е жена.

За момент се почувства ужасно от безизходното положение, в което се намираше. После сякаш нещо я озари и тя си даде сметка, че не всичко е изгубено.

— Благодаря ти за съветите, Уес. Извинявай, но трябва да бягам.

— Няма защо — усмихна се той, докато тя ставаше. — Винаги на твое разположение.

И се загледа в краката й, когато тя прекосяваше ресторанта на излизане, събличайки я мислено и казвайки си: „По всяко време, малката!“.

Никой в „Огълви, Торп“ не чу повече дума от Лесли за проекта й относно „Орора Аплайънс“. Тя пазеше всичко в дълбока тайна.

Бъд Оуънс и колегите му решиха, че мълчанието й е израз на безпомощност. Да се занимаваш с „Орора“, бе някакъв кошмар, неразрешима задача, за който и да е работник от рекламата. Бъд Оуънс бе закопал Лесли с тая поръчка просто за да я унижи и да охлади илюзиите й, че е способна за каквото и да било.

Затова учудването му бе голямо, когато, месец след като я бе назначил, чу, че е поканила Бартън Хатчър и отдела по реклама на „Орора“ на заседание в дирекцията на „Огълви, Торп“, за да им представи проекта си за рекламна кампания.

— Какво си намислила? — сопна й се той по телефона. — Сигурно си напълно неподготвена! Не искаш ли да обсъдиш плановете си с останалите тук?

— Предпочитам да бъде изненада, ако нямате нищо против — отвърна тя. — В края на краищата вие ме натоварихте с всичко това. Сега може би ще ме оставите да продължа.

— Това ще бъде краят ти — усмихна се Бъд Оуънс. — Тогава ще се видим на заседанието.

И той се настани удобно на стола си, предвкусвайки срутването на надеждите на Лесли Чембърлейн.

Заседанието се състоя на 10-и август. Беше горещо и домакини и гости се наслаждаваха на прохладата, внасяна от климатичната инсталация в залата.

Групата от „Орора“ пристигна в стегнати редици като малка армия, готова за бой. Бартън Хатчър — висок, внушителен мъж с гъста бяла коса и властно поведение, влезе, плътно заобиколен от заместник-директорите си и рекламните си асове. Студено поздрави Бъд Оуънс, каза тихо няколко думи на хората си, седна и си извади пура, която незабавно му запалиха.

— Може ли да започваме? — попита той.

Лесли стана, прекоси заседателната зала и застана отпред. Поради топлото време бе облечена в тънка лятна рокля. Правите й, младежки рамене и стегнатите й гърди се очертаваха под яркия десен, а краката й, загорели от неотдавнашните разходки до плажа „Оук Стрийт“, приятно контрастираха с него. Изглеждаше ужасно млада, но не чак толкова уязвима, както може би си мислеха някои от присъстващите в залата.

— Господа, добре дошли на нашето заседание! — започна тя.

— Господин Хатчър и сие, добре дошли отново в „Огълви, Торп и Оуънс“. Бих искала да ви представя нашия проект за голяма нова рекламна кампания в полза на „Орора Аплайънс“, както и някои специални предложения от интерес за вашата фирма.

Шефовете от „Орора“ гледаха Лесли скептично. Смущаваше ги фактът, че е жена, но повече от всичко ги притесняваше младостта й. И най-добрите специалисти от „Огълви, Торп“ бяха претърпели неуспех с предложенията си за приемлив рекламен текст за „Орора“. Толкова ли бе изпаднала агенцията, че да поверява тая важна поръчка на начинаещи?

Без да дава вид, че забелязва враждебните погледи около себе си, Лесли се приближи до големия телевизионен екран отпред. Намали осветлението и пусна видеомагнетофона, поставен зад телевизора.

Чу се музика и на екрана се появи рекламен клип за кухненско оборудване „Орора“. Привлекателна млада жена, облечена в тъмен костюм и надиплена копринена блуза, влезе в красиво подредена кухня, оставяйки настрани куфарчето си и събличайки сакото си. Включи печката, бързо извади някакво ястие от хладилника, пъхна го в микровълновата фурна, зареди кафеварката и пусна фурната на режим затопляне.

Посланието на клипа бе очевидно. Ставаше дума за млада, заета съпруга, която тъкмо се прибираше вкъщи от работа и бързаше да приготви вечерята. Изглеждаше ведра, жизнерадостна и доста секси, когато включваше електроуредите. Изящните й ръце в едър план въртяха копчетата, пускаха уредите в действие, подреждаха всичко. От нея лъхаше младежка енергия, щастие и безспорна женственост.

Дикторски глас произнесе звучно:

„Защо трябва да се трудите в кухнята, когато кухнята може да се труди вместо вас? По цял ден сте заети с работа, а когато се върнете вкъщи, ви се иска да се забавлявате. Тогава «Орора» взима нещата в свои ръце.“

Образът се разми, на негово място се появи нов кадър. Младата жена седеше в столовата и в романтична атмосфера отпиваше глътка вино в компанията на хубавия си съпруг. Вечерята беше готова без много усилия, благодарение на добре планираното й време и на незаменимата помощ на красивите й кухненски електроуреди марка „Орора“. Чуваше се тиха музика, а очаквателният й поглед недвусмислено издаваше интимното настроение на двойката и намеренията им за остатъка от вечерта.

Камерата се задържа на чувствените й очи, а на екрана се появи следният текст:

„С «Орора Лайфстайлс» вие излизате от кухнята и влизате в живота.“

Клипът свърши.

Лесли се обърна към един статив, поставен до телевизионния екран, и сгъна листа, който го покриваше. Откри се печатна реклама със същата стройна и секси млада жена в костюмче и надиплена блузка, която посрещаше мъжа си в модерната кухня, на фона на бляскави електроуреди марка „Орора“.

В шапката на рекламата се четеше същият текст:

„Вие излизате от кухнята и влизате в живота.“

Лесли се обърна към присъстващите.

— В радиорекламата на музикален фон младата жена разговаря със съпруга си и се набляга на същата идея. Посланието е ясно. Днешната жена работи и няма време за губене в кухнята. Посветила се е на професията си и на съпруга си. Иска деен живот и удовлетворение, а не безкраен и еднообразен труд. За нея кухнята е средство за постигане на тази цел. А продукцията на „Орора“, прочута с надеждността си, й дава възможност да се освободи от кухненската работа и да се отдаде на интересния си живот.

Един от рекламните асове на „Орора“ вдигна ръка.

— Какво е това „Орора Лайфстайлс“?

— Това е най-голямата изненада — отвърна Лесли. — „Орора Лайфстайлс“ е не само името на тази нова кампания и на новия имидж на продукцията с марка „Орора“. Това е и новото име, което предлагаме за самата компания.

В този момент всички в залата шумно и дълбоко си поеха дъх. Предложението на Лесли бе чиста ерес. Шефовете от „Огълви, Торп“ пребледняха. Представителите на „Орора“ се свиха по столовете си в очакване господарят им или да получи удар начаса, или да ги уволни един по един в близките минути. Никой не вярваше на ушите си.

Самата Лесли гледаше очаквателно към Бартън Хатчър, който напълно безстрастно седеше, всмукваше от пурата си и чертаеше с дима неясни фигури над главата си.

Мълчанието продължаваше, тежко като в гробница. Присъстващите се опитваха да се съвземат. Лесли не промълвяваше и дума.

Накрая един от шефовете на „Орора“ се наведе към Хатчър и прошепна:

— Господин Хатчър, смятам, че ще е най-добре да обсъдим…

— Тихо! — каза Бартън Хатчър.

Високопоставеният помощник се сви като кученце и млъкна, свел поглед към куфарчето си.

Мълчанието ставаше все по-дълбоко, почти непоносимо. Всички в залата имаха чувството, че младата жена отпред току-що е зашлевила плесница на Бартън Хатчър. Вече се канеха да възнегодуват, че такава деликатна поръчка е поверена на някаква си неопитна новачка. Просто виждаха как ще бъде изхвърлена веднага след заседанието заедно с глупака, дръзнал да я назначи. Предвкусвайки гнева на шефа си, те се готвеха единодушно да подкрепят безцеремонното отхвърляне на „Огълви, Торп“ в полза на някоя друга агенция.

Накрая Бартън Хатчър заговори. Гласът му бе тих, но не търпеше възражение.

— Господа, на мен ми харесва.

Залата занемя. Присъстващите не можеха да повярват на очите си. Споглеждаха се в недоумение и крадешком наблюдаваха Бартън Хатчър. Неговите очи бяха приковани в Лесли.

— Има стил — продължи той. — А това е нещо, което от известно време много ни липсва. Харесва ми. Много ми харесва.

— Какво ще кажете за новото име на компанията, господин Хатчър? — попита някой несигурно.

— Да, сър! — пригласяше му друг. — Винаги сме държали на името си!

— Глупости! — повиши неочаквано тон Хатчър. — Никога не сме били против ново име, стига то да е подобрявало старото. Само счупено се поправя — това е моето мото. А сега тази млада дама… как казахте, че ви е името?

— Чембърлейн, господине. Лесли Чембърлейн.

— Госпожица Чембърлейн не ни кара да жертваме нищо. Името си остава „Орора“. Просто му се добавя ново звучене. Вместо „Орора Аплайънс Корпорейшън“ става „Орора Лайфстайлс“. Мисля, че това е прекрасно. Модерно е и буди приятни асоциации. Какво става с вас, момчета? Нямате ли усет за хубавото?

Около масата се разнесоха гласове:

— Разбира се, господин Хатчър!

— Напълно сте прав, господин Хатчър!

— Точно това мислех и аз, господин Хатчър!

Те още пригласяха, когато Бартън Хатчър стана. Помощниците му скочиха на крака като навити пружини.

— Е — започна той, — аз имам доста работа. Ще ви оставя, момчета, да поизгладите подробностите. — После се обърна към Бъд Оуънс: — Радвам се, че най-после ни предложихте нещо свястно. Вече започвах да се тревожа. Явно сте имали нужда от прилив на млада кръв — заключи, поглеждайки към Лесли. — Браво, доволен съм!

И протегна ръка. Бъд Оуънс, все още блед от случилото се, я пое с крива усмивка.

— Радвам се, че мислите така, сър.

— А вие, госпожице… как беше името ви? — Гласът на Хатчър прогърмя през залата по посока на Лесли, която все още стоеше до статива.

— Чембърлейн, сър — обади се Бъд Оуънс. — Лесли Чембърлейн.

— Госпожице Чембърлейн — продължи Хатчър, — свършили сте чудесна работа, за което ви поздравявам. Бих искал да вечерям с вас довечера, преди да си тръгна към къщи. Ако, разбира се, това ви устройва.

— Разбира се, господине! — каза Лесли.

— Добре! — заключи Хатчър. — Тогава, господа, ако няма нищо друго, аз ви напускам.

И излезе от залата, придружен от помощниците си.

Бъд Оуънс остана сам със слисаните си подчинени. Лесли стоеше най-отпред и спокойно се усмихваше.

Бъд отиде към нея. Изразът й го вбесяваше. Изглеждаше доволна. Ала той нямаше за какво да я критикува. Тя буквално бе направила невъзможното за агенцията му.

— Е, мисля, че ни показахте някои неща. Моите поздравления! — В гласа му сякаш се четеше страдание, че трябва да я похвали.

— Казахте ми сто процента и аз така и направих — усмихна се Лесли. — Радвам се, че се получи.

Бъд поклати глава, все още недоумяващ.

— Аз също се радвам.

Същата вечер Лесли и Бартън Хатчър се срещнаха в един елегантен френски ресторант на Норт Кларк Стрийт. Тя бе облечена в класическа вечерна рокля с дълги ръкави и изрязано деколте, но само толкова, колкото да подчертава нежните й момински гърди. Специално я беше избирала, така че да изглежда в нея едновременно и секси, и почтена. И тя постигна целта си, както го потвърди възхищението в очите на Бартън Хатчър.

Той поръча шампанско и й се усмихваше, докато сервитьорът го наливаше в чашите. После допря чаша до нейната.

— Е, миличка, дадохме им да разберат, нали?

Лесли се засмя и отпи от шампанското.

— Мисля, че да.

Бартън Хатчър се облегна назад и загледа с възхищение чудесното момиче, чиято реклама щеше да измъкне фирмата му от блатото на застоя и да я върне на полагаемото й се място.

Той се срещаше с Лесли Чембърлейн не за първи път. Запознаха се преди три седмици и половина, когато тя за първи път му изложи плана си напълно поверително. Дойде при него в малкото градче в Минесота, за да му представи нещата лично: „Възложиха ми вашата поръчка и ми казаха, че не сте склонен да приемете някои промени в имиджа на фирмата си. Реших лично да го проверя, преди да пристъпя към изпълнение на задачата“ — така му каза.

При тази първа среща Хатчър силно се впечатли от невинната, типично американска красота на Лесли. Тя му разказа за собственото си детство в малкото градче и му спомена за електроуредите „Орора“, присъствали в живота й в нейния собствен дом и у баба й. Показа му колко добре е запозната с проблемите, срещани от фирмата на пазара, както и дълбокото си уважение към високото качество на производствените серии с марка „Орора“.

Когато идваше от тази открита млада жена, толкова честна и практична, смелото предложение за нова рекламна кампания и ново фирмено име съвсем не шокираше Бартън Хатчър. Напротив, струваше му се много оригинално. А Лесли го впечатляваше с почтеността си. Още от самото начало той възприе като добре дошла свежата промяна в мъжкия състав на „Огълви, Торп“, чиито идеи му се струваха прекалено безплодни и блудкави, за да помогнат на фирмата му. От негова гледна точка той бе гъвкав началник, открай време отворен към новото, а всички останали около него бяха тежки и инертни, неспособни да се освободят от старото мислене.

Лесли бързо го спечели на своя страна и двамата започнаха като баща и дъщеря да заговорничат и да планират представянето на проекта, с който тя всъщност трябваше да убеди другите — скептично настроените, а не самия Бартън Хатчър.

Когато големият ден настъпи, Хатчър и Лесли с тайна наслада се преструваха, че не се познават. Хатчър си умираше от удоволствие, когато гръмогласно караше да му повтарят името на Лесли.

Тази вечер той бе очарован не само от вълнуващите промени, които очакваха компанията му — самият той си признаваше, че е трябвало отдавна да ги направи — но също и от присъствието на красивата млада жена, която стопли старото му сърце и го убеди в стойността на проекта си.

Лесли много му напомняше за покойната му жена Клер, с която се бе свързал преди петдесет години в Минесота, когато тя бе пленително младо момиче и тъкмо навлизаше в обществото. Силната прилика го порази още при първото посещение на Лесли. Това веднага го предразположи към нея, въпреки че го изпълваше и с тъжен копнеж по обичаната толкова нежно жена.

Когато изгуби съпругата си, Бартън Хатчър не се ожени повторно. След смъртта си тя продължаваше да живее в спомените му и с течение на времето образът й на възрастна жена, каквато бе накрая, постепенно избледня, за да отстъпи на веселата и млада провинциална красавица, която бе ухажвал и за която се бе оженил преди толкова години. Спомените за любовта им от времето, когато я ухажваше, правеха собствения му отиващ си живот по-поносим и дори приятен.

В приемната си в „Орора“ той държеше портрет на Клер като млада в цял ръст и не искаше и да чуе да го смени с нещо друго, недотам лично. Почиташе паметта на жена си, понеже тя бе единственото човешко същество, на което бе вярвал и което сериозно бе уважавал. На портрета тя бе облечена с бледоморавата атлазена рокля, която той толкова харесваше, понеже цветът й хармонираше със зелените й очи.

Когато видя за първи път Лесли Чембърлейн, той сякаш съзря покойната си съпруга, излязла от гроба, как му се усмихва с бляскави очи и го очарова с провинциалната си чистота и острия си ум. Още повече че Лесли уважаваше предаността му към родната земя. Тя самата бе родом също от такова място. В нейно присъствие той чувстваше, че принадлежи повече от всякога на град Орора, щат Минесота, и не трябваше да го жертва, за да се състезава в модерния свят.

Сега той вдигна чаша в чест на Лесли.

— Нека го кажем открито, мила моя. Не ние. Ти им показа.

Лесли се усмихна. През изминалите седмици двамата с Бартън Хатчър необичайно се бяха сближили. Тя се чувстваше почти като негова дъщеря. Той наистина я харесваше, а резкият му тон и привързаността му към родното градче я изпълваха с истинска обич към него.

Тя си припомняше тези седмици и се чудеше коя от използваните тактики бе излязла най-успешна. Дали новото фирмено име? Или пък текстът? Или идеята й да се види лично с Хатчър?

Дали пък не бяха проучванията за личния му живот и за брака му, които направи преди срещата? Та нали затова, преди да се появи за първи път в кабинета му, специално се среса така, че да прилича на покойната му жена от любимия му портрет, и си облече бледоморава рокля?

Кой знае?

Когато се отдаваш стопроцентово на нещо, всяка подробност може да се окаже решаваща.

10

Детройт

Юли 1971 г.

Рои Инглиш бе голям началник, свикнал да става неговата воля.

Работеше в „Континентал Продъктс“ от десет години. Преди това бе работил като заместник-президент на фирма за строителство и вътрешна архитектура, собственост на бившия му тъст. Когато се разведе, Рой веднага напусна работа, понеже не искаше да говорят за него, че зависел от бащата на жена си.

Беше горд и работеше здраво. Още през първите си две години в „Континентал“ се прояви като незаменим сътрудник, като непрекъснато смайваше дирекционния съвет с десетки творчески предложения в най-различни области: маркетинг, нови продукти, финансиране и мениджмънт. Тогавашният президент, Хю Дилър, го направи свое протеже и когато се пенсионира и стана член на съвета, Рой се издигна като заместник-президент по финансовите въпроси и стана, по единодушното мнение на всички, най-силният човек във фирмата.

Рой бе предан на фирмата и безпощаден към колегите си. Затова новите му началници го направиха свое вярно куче. Когато нечия работоспособност застрашително намаляваше, когато нечий личен живот започваше да влияе на професионалните му интереси или пък имаше опасност от снижаване на продуктивността, така необходима за една конкурентоспособна фирма, шефовете пускаха в ход Рой Инглиш.

Тогава Рой се заемаше с проявите на набедената жертва, при необходимост започваше да шпионира личния й живот, написваше студен и безсърдечен доклад до съвета и накрая получаваше задачата да уволни злощастника. Последното не се нравеше особено на Рой. Но пък не му беше и неприятно. Той никога не уволняваше незаслужено. Отчаянието и умолителните погледи в очите на жертвите му го караха да изпитва радостната тръпка на властта, понеже знаеше, че самият той никога няма да пострада като тях. Винаги щеше да бъде на върха.

Приятелят му Харли Шрейдър бе дошъл заедно с него от старата фирма. Бяха близки още от следването и продължаваха да си споделят всичко и да играят заедно голф. Познаваха се толкова добре, че нямаха нищо скрито един от друг. Харли не беше амбициозен като Рой. Беше компетентен ръководител, но му липсваше оригиналност.

Рой свърза Харли с жена му Джин, с която навремето самият той бе ходил — факт, който Харли сякаш приемаше много добре, понеже от сватбата си насам непрекъснато се шегуваше незлобиво по този въпрос.

Харли от години многократно и безпардонно изневеряваше на Джин и Рой знаеше за това, понеже в името на компанията го държеше под око, точно както държеше под око всички останали.

И двамата си падаха по жените, но по различен начин. На Харли му харесваха евтините, леснодостъпни жени, компаньонки за весел живот, които с радост придружаваха бизнесмените по събрания и търговски срещи в далечни градове.

На Рой не му бяха по вкуса този тип жени — нарисувани, разпуснати и нагаждащи се към всеки партньор, без собствена стойност и личен живот.

Самият Рой бе високо морален и принципен мъж. Бе израсъл в набожно семейство и въпреки че отдавна се бе разделил с религията, притежаваше чувство за достойнство и отговорност, поради което държеше на работата си и осъждаше духовната и моралната разюзданост у другите.

Рой, разбира се, си беше взел своя дял от жените. Като ерген си беше отживял. Беше красавец, макар и с донякъде груби черти. Като студент плуваше, а след завършването се отдаде на вдигане на тежести. Имаше високо и мускулесто тяло, очите му бяха — сиви, лицето — непроницаемо, косата — тъмна, леко сивееща по слепоочията, тенът — загорял от слънцето и игрището за голф.

В любовта бе грижовен, всеотдаен и жесток. Жените го обожаваха заради това.

Беше изневерил на жена си само два пъти, и то с жени, които наистина харесваше. След развода отново започна да ходи, но не удостояваше с внимание винаги готовите секретарки и по-нисшестоящи колежки, които се опитваха да го впримчат. Познаваше ги толкова добре от дългите години в бизнеса, че още от пръв поглед му ставаха напълно ясни. Не искаше да се превръща в средство за препитание на която и да било жена.

Жените, с които се срещаше, бяха от други фирми; запознаваше се с тях по партита, понякога изобщо не ги познаваше. Падаше си по русите хубавици с дълги крака и предпочиташе стройните — дебеланите не му бяха по вкуса, понеже му се струваше, че дебелината е белег за безхарактерност.

В момента имаше две приятелки, които си поделяха мъжките му прелести — една хубава собственичка на ресторант в центъра на града и една закупчичка от фирма за инструменти в предградията. И двете бяха женени, и двете бяха луди за него.

Но той се отегчаваше все повече и от двете, отегчаваше се и от работата си. В бизнеса му бе скучно — не се случваше нищо ново. Рой бе разведен от десет години. Беше на четирийсет и четири, в разцвета на мъжеството и на блестящата си бизнес кариера, но се чувстваше неудовлетворен. Имаше неограничена власт в „Континентал“ и може би след някое и друго пенсиониране, уволнение или разместване в съвета, щеше да стане и президент.

Тази възможност обаче не блазнеше Рой Инглиш. Целият живот му се струваше блудкав. Всичко в „Континентал Продъктс“ му бе омръзнало, дори на самия себе си беше омръзнал.

Трябваше му ново предизвикателство.

Затова, когато предизвикателството се появи, той веднага го пое.

Един ден, по време на обичайната си обиколка, той забеляза новото момиче в отдела по маркетинг. Работеше на бюрото си и не го поглеждаше, затова той попита шефа на отдела за нея.

— Джил Флеминг. Тук е от месец. Засега се справя добре.

Шефът на отдела го погледна многозначително, сякаш искаше да каже, че момичето е готино, но няма сведения дали лесно бута.

Рой замълча. Мадамата си я биваше, но отдалеч не беше кой знае какво. Имаше червеникаворуса коса и млечнобяла кожа. Беше много слаба и някак крехка. Очите й не се виждаха, понеже бяха сведени към бюрото. Докато я гледаше, тя неочаквано погледна към него. Очите им се срещнаха и устните й се свиха в лека усмивка. Тя леко тръсна глава, за да отхвърли кичура коса от бузата си, и отново потъна в работа.

Рой не й обърна повече внимание. Излезе от отдела и се върна в кабинета си.

Седмица по-късно той вървеше от паркинга по посока към главната сграда. Изведнъж забеляза пред себе си привлекателна млада жена с куфарче. Косата й бе много руса и падаше на плавни вълни по крехките й рамене. Краката й чевръсто се движеха — бързаше за работа, но някъде нагоре в дългите й бедра се криеше нещо чувствено. Рой я догони, за да й държи вратата.

Тя му кимна в знак на благодарност. Той я позна — беше новата от отдела по маркетинг. Отблизо изглеждаше много млада, като ученичка. В нея имаше нещо свежо и мило, което сякаш не подхождаше на тая обстановка.

Тя не го заговори. Той тръгна след нея към асансьорите и отново се загледа в стройните й, момичешки крака и в заоблените бедра под полата й. Влезе в асансьора заедно с нея. Ухаеше му на нещо фино и естествено, не на парфюм. Стегнатите й младежки гърди нежно се открояваха под блузката.

След тази втора среща Рой на три-четири пъти се сещаше за нея, после я забрави. Късно вечерта, когато си беше легнал, се улови, че мисли за нея точно преди да заспи. После му се стори, че я е сънувал, въпреки че не можеше да се сети точно как.

Но почти съзнателно не отиваше в отдела по маркетинг.

На следната неделя се състоя служебният излет. Рой както обикновено бе там, играеше на топка и се поздравяваше с колегите си и семействата им.

Една група по-млади колеги играеха фризби на поляната в парка. Сред тях се открояваше млада жена по шорти и фланелка с презрамки. Отдавна не беше виждал по-изящно тяло от нейното. Тънките й китки и глезени, стройният й врат, гърбът, ханшът й бяха като на девойче. Играеше с приятелите си и прелестно се усмихваше.

Когато свършиха, тя мина близо до него. Беше момичето от отдела по маркетинг — Джил Флеминг. През изминалата седмица си направи труда да провери името й в служебния указател.

— Здравейте! — обади се той.

— Здравейте! — отвърна тя с мила усмивка. Държеше се любезно, но не и фамилиарно. Не даваше вид, че го е познала.

След този ден той започна да мисли за нея. В образа, за който си спомняше, по шорти, имаше нещо непристойно невинно. Пред очите му непрестанно изникваха буйната червеникава коса, разлюшкана по раменете й, когато мяташе фризбито, стройните забързани крака, когато тичаше, за да го хване.

Тя изглеждаше като богиня на младостта сред другите жени. С гримираните си лица, с баналните си физиономии, с дебелите си крака и провисналите си бузи те бяха несравнимо тежки и тромави до тази фина и въздушна фея.

В понеделника след излета Рой си намери повод да слезе до отдела по маркетинг. Заговори с началник-отдела за някои подробности, свързани с текущата работа, но през цялото време се опитваше да гледа към Джил. Тя работеше на бюрото си, сведена над някакви папки, и не погледна към него. Косата й падаше напред по раменете. Нещо в усърдната й стойка, в бистрите сини очи с дългите, сведени мигли, му се струваше покъртително невинно.

Докато слушаше дърдоренето на началник-отдела и поглеждаше крадешком към новото момиче, чийто образ в шорти и презрамки не излизаше от съзнанието му, Рой изведнъж реши какво да прави.

Същия ден следобед я изчака след работа и я спря на коридора.

— Струва ми се, че не се познаваме с вас — започна. — Аз съм Рой Инглиш. Нед ми каза за вас онзи ден, когато бях в отдела. Добре дошла в компанията.

— Благодаря — усмихна се тя. Гласът й бе естествен и мелодичен. — Приятно ми е да се запознаем.

Рой реши, че е чувала за него и се страхува. Всички в компанията се страхуваха от Рой Инглиш. И все пак му струваше много да превъзмогне обичайната си надменност и да я покани на среща.

— Какво ще кажете да вечеряме някога заедно? Бих искал да ви опозная по-добре.

Изрече обичайната фраза бързо, сякаш искаше да приключи, преди да се е изпарила смелостта му. Докато говореше, я гледаше в лицето. Очите им се срещнаха:

— Не, благодаря — отвърна тя. — Все пак много ви благодаря за поканата. Радвам се, че се запознахме.

И живо се обърна и се отдалечи.

Рой остана като замаян не толкова от отказа, колкото от тембъра на гласа й и погледа. В гласа й се чувстваше непоколебимост, съчетана с моминска игривост и всичко това неудържимо се наслагваше върху бленувания образ. В очите й имаше кристална прямота и чувство за достойнство. Беше млада, невинна и силна. Отказа му като възпитано момиче, научено от майка си как да отблъсква хищните мъже. А сега вървеше към асансьора и тези тънки глезени, тези изящни крака стрелкаха изпод полата смъртоносните си удари и се забиваха в сърцето му.

Докато вратата се затваряше, тя се обърна и големите сини очи го погледнаха отново, съвсем равнодушно.

Нямаше я.

Рой Инглиш стоеше като поразен от гръм.

След седмица я покани отново. Точно в деня след важното директорско съвещание, когато трябваше да изнася доклад върху реорганизацията на високо ниво, проведена под негово ръководство. Този ден снимката му беше на фирменото циркулярно писмо. Той знаеше, че Джил Флеминг, както и всички останали, не може да не е чула за него през тази седмица.

Успя да направи така, че да се срещнат на паркинга след работа.

— Здравейте отново! — каза.

— Здравейте.

Гледаше го със същото небрежно изражение. В очите й имаше нещо мило, но предназначено за другите, за нея самата — не за Рой Инглиш. Чувството, че в нея съществува цял един друг живот, пълен с усмивки, обич, може би смях, живот, от който го държаха настрана, изпълваше Рой със странен копнеж.

— Надявам се, че онзи ден не съм създал погрешно впечатление у вас — продължи той. — Просто исках…

— Съвсем не — отвърна тя. — Аз просто смятам, че работата и удоволствията не бива да се смесват.

— Тогава нека бъде делова вечеря! Няма да ви питам нищо лично. Ще говорим само за пазари! — опита се да се усмихне чаровно той.

— Много съм поласкана, но не мога да приема.

И отново му обърна гръб и се отдалечи. Непоколебимата й воля не го допускаше близо до нея, а същевременно красивото й младо тяло сякаш му се усмихваше.

Рой се прибра вкъщи и изпи две силни мартинита. Поне от петнайсет години насам никой не го беше отрязвал така. Властта и положението му принуждаваха дори жените, които не го харесваха, да се отнасят с уважение към него.

Питието го изпълни с някаква смесица от сексуално желание и омраза. Той се обади на една от двете си приятелки, определи й среща в един мотел и се отдаде на груб, неудовлетворителен секс.

— Днес си като разярен тигър — каза му тя, възпламенена от страстта му. — Какво ти става?

Нямаше как да й каже истината. Бе прекалено унизително за него.

В продължение на нови десет дни той премисля положението си. Чудеше се дали причината да се пречупи пред това мило момиче не бе задънената улица, в която се намираше животът му, или тя чисто и просто го съблазняваше с прямотата си. А може би с отказите си? Сигурно всички тези предизвикателства, изпречени на пътя му, разпалваха кръвта му.

Но когато се мъчеше да си обясни всичко свързано с нея, пред очите му изникваха единствено нежното й тяло, малките гърди, заобленият ханш, красивите стройни бедра, криещи се под полата й и водещи до чудното тайнствено място, което му бе забранено.

Рой Инглиш не беше на себе си. Никоя жена не беше поглъщала мислите му от години насам — може би от времето, когато ухажваше жена си. Жените значеха много малко за него — просто плът за задоволяване на мъжката му похот.

Но сърцето му се бе събудило за младата Джил Флеминг. И заедно със сърцето му се бе събудило някакво желание, което той не можеше нито да разбере, нито да контролира. Противно на онова, което му диктуваше разумът, той се запъти към отдела й, за да й предложи за трети път да излязат заедно.

Когато го видяха, останалите в стаята както обикновено се засвиваха от страх. Само Джил го посрещна мило.

— Радвам се, че ви виждам. Какво ви носи насам?

— Бих искал да поговорим за момент.

И той я изведе в коридора.

— Все си мисля за това, което ми казахте. Разбирам позицията ви. И смятам, че сте права. Но аз трябва да знам: на мен ли отказвахте или на началника си?

Тя сякаш се замисли.

— Смятам, че се изразих ясно миналата седмица.

— Слушайте! — настоя той. — Нека просто излезем веднъж на вечеря. Не ви карам да се компрометирате по някакъв начин. Харесвам ви. Обожавам ви. Не може ли просто да вечеряме заедно?

Тя дълго го гледа с непроницаемите си очи. После каза:

— Не, благодаря.

Очите й бляскаха като скъпоценни камъни на флуоресцентното осветление. Лицето й сякаш бе побледняло. Нещо в него рухна. Едва се сдържаше да не я разцелува насред коридора.

— Моля ви! — Думите го нараниха повече от всичко, което бе казвал на жена от години насам. Собствената му слабост го поразяваше.

Тя погледна към вратата на стаята си.

— Трябва да тръгвам. Наистина съм много поласкана. Довиждане.

Тръгна си странишком край стената, сякаш за да избегне застрашителното му присъствие. Тялото й му се струваше още по-крехко. Напомняше му на клакьорка от спортно състезание, на скаутка, на нечия дъщеря, на Питър Пан от женски род — изпълнена с непорочна сексуалност и свежа като пролетта.

И докато я гледаше как се отдалечава от него, Рой имаше чувството, че заедно с нея му се изплъзва нещо скъпоценно, без което не може да продължи да живее.

След третия отказ Рой не я покани повече. Гордостта не му го позволяваше. Ала не спираше да мисли за нея. Умствено предъвкваше няколкото думи, които му бе казвала, а очите й и тялото й не излизаха от главата му.

Нещо в нея го връщаше към юношеските години, когато неопитността му го караше да мечтае за момичетата почти целомъдрено. В ония дни си позволяваше да мисли за полите им, за меките им чанти, за голите ръце, които се криеха под ръкавите на блузките им. Тогава сякаш този чист, външен образ на момичетата го влудяваше повече, отколкото пикантните фантазии за тайните части от телата им.

В ония времена младежкият интерес все още надделяваше над знанието, а тайнствеността на другия пол не бе помрачена от опита, набран с възрастта. Тогава той можеше да покани някоя приятелка на среща, да съзерцава усмихнатото й лице на предната седалка на колата си и да предвкусва удоволствието, че след малко ще я целуне или ще се опита да я целуне. В ония дни за него момичетата бяха обкръжени с някакъв ореол, създаден от собствената му младост и от пламенно-романтичните му мечти. Това ги правеше приказни. По-късно, когато жените започнаха да му отдават телата си тъй делнично, обикновено очаквайки в отговор някаква облага, тази приказност на женствеността се стопи.

Нощем Рой лежеше разсъблечен в леглото, изпълнен с образа на Джил, и размишляваше за младежката страст, която тя разпалваше в него. Определено вече не можеше да спи и губеше апетит. „Точно като влюбен юноша“ — казваше си с горчива забава.

Но той нямаше да се остави на тези чувства. Затова се мъчеше да ги потисне. Опитваше се да мисли за нея само служебно. Уреди си разговор с прекия й началник, без да му показва, че се интересува специално от нея. Успя да го накара да повярва, че проверява работата на Роджър Фелън като началник на Личен състав.

Прекият началник, който се казваше Нед Джойнър, му съобщи с известна гордост, че Джил е идеалната чиновничка. Тя не само че си вършеше работата, но и сама бе разрешила един труден пазарен проблем, свързан с фирмените пазари на Запад.

— Споменах й за него, но изобщо не съм й го възлагал — каза Нед. — Две седмици по-късно тя ми каза, че работела по въпроса през свободното си време и дори ми показа как го е разрешила. Всичко беше прегледно разчертано и подкрепено с цифри. Показах го на момчетата от горе и те веднага го приложиха — добави той с усмивка. — Дойде ни много добре, особено на нашия отдел! О, Джил е незаменима! Няма две мнения!

Рой го изслуша с интерес, но без да се зарадва. Той тайно се надяваше, че Джил Флеминг си има проблеми в работата или че поне не я бива особено. Надяваше се, че ще може някак си да я сплаши с конкуренцията в отдела и с несигурността на собствената й работа. Не смяташе, че по този начин упражнява тормоз над своя подчинена от позициите на полово неравенство — просто за него това бе последна възможност да я накара да омекне.

Но сега си даваше сметка, че и в работата, както и в личния си живот тя бе също тъй непоколебима и самоуверена. Можеше напълно основателно да се гордее с работата си, която съответстваше на твърдия й характер. С други думи, притежаваше всичко необходимо, за да бъде неуязвима и за властта, и за ласкателствата на Рой.

Рой премисля всички тези неща в продължение на нови две седмици. Това бяха две от най-мъчителните седмици през целия му живот. Никога не се бе стремил към нещо така отчаяно, както към това момиче. А тя не го искаше — това бе несъмнено — дори може би го мразеше.

Рой се разкъсваше отвътре и се бореше с ужасен демон, какъвто никога преди не беше срещал.

Каменното сърце, извело го дотук в живота, го изоставяше в критичен момент.

11

Чикаго

Лесли се превърна в местна звезда в „Огълви, Торп и Оуънс“.

От момента на триумфалния и изненадващ удар, нанесен с проекта й за „Орора Лайфстайлс“, всички на новото й работно място я гледаха като някакво чудо.

Успехът й донесе повишение в длъжност — помощник-отговорник по поръчките, порядъчно увеличение на заплатата и комбинация от уважение, завист и възхищение от страна на останалите административни рекламни деятели, които бяха изумени от творческото й виждане и инициативността й и същевременно раздразнени от младостта и красотата й.

Лесли с учудване и разочарование откри, че упоритият труд не й носи дружелюбно отношение от страна на останалите й колеги в администрацията. Повечето от по-възрастните се държаха доста студено и я отбягваха по коридорите на „Огълви, Торп“. Някои се отнасяха с нея с неприкрито снизхождение и само един-двама си направиха труда да я поздравят за успеха.

Някои от по-младите мъже започнаха да я канят на срещи. Тя прие няколко покани, но с погнуса откри, че изблиците им на възхищение от административните й способности водеха неизбежно до несръчни борби за надмощие от най-долен тип. Когато се убеди в това, тя твърдо реши да избягва каквито и да било контакти с колегите си извън работа. Случилото се по-скоро я забавляваше, отколкото да я наранява, но под приветливото й приятелско поведение започна да се крие непрестанно растяща самота.

Сега тя работеше по десет-дванайсет часа на ден. При всеки нов успех й възлагаха някоя нова поръчка. Компанията, силно впечатлена от способностите й, се опитваше да измъкне колкото може повече от нея и вероятно я предизвикваше да покаже и останалите си скрити заложби.

Понякога Лесли се изкушаваше да откаже извънредната работа и да протестира в лицето на Бъд Оуънс за това, че си позволява да я натоварва толкова. Но някак си подсъзнателно чувстваше, че Бъд само чака подобно оплакване от нейна страна. Затова тя умишлено мълчеше, работеше още по-упорито и носеше на агенцията успех след успех. Въпреки хладното отношение на големите началници, славата й на най-способната в „Огълви, Торп“ нарастваше с всеки изминал месец.

През тези първи месеци на усилена работа тя успя само веднъж да се върне вкъщи, за да види баща си, и то едва за един уикенд. Почивката и близостта с него й бяха приятни, но вече я обземаше особеното чувство, че миналото й някак постепенно избледнява и става по-маловажно за нея. Сякаш времето и собственото й развитие я отделяха от родния й град. Семейните приятели и съседите, с които се срещаше, й се струваха някак провинциални и потънали в ежедневието си, откъснати от външния действен и пълен с предизвикателства свят, на който тя сега принадлежеше.

Баща й виждаше това и ласкаво създаваше условия за нов тип отношения между тях, в които Лесли можеше да се чувства все по-независима и същевременно да продължава да разчита на подкрепата му. Даваше си сметка, че сега тя е много по-космополитна личност от него. Постиженията й вече далеч надминаваха всичко, което той бе направил или мечтал да направи в живота си. Но тя все още се нуждаеше от любов и разбиране и той инстинктивно й ги даваше. И така, двамата се опитаха да извлекат колкото могат повече от краткото си време заедно, а тя продължи да му телефонира от Чикаго поне веднъж седмично, като пълнеше ушите му с новини от работата си и му показваше, че цялото й минало, с всичките му радости и болки, е свързано с него.

Лесли се крепеше на ръба между миналото и бъдещето си. Упоритият й труд я водеше напред, към нови предизвикателства и нови победи. Това бе странно състояние, понеже самоличността й оставаше някъде назад. Ако не бяха енергията и интелектът, които й позволяваха да се справя с лекота с множеството нови и заплетени задачи, които й поставяха, тя щеше да се чувства опасно объркана. Затова поне за момента Лесли изцяло се бе отдала на работата си и чувството й за собствено „аз“ бе неразделно от служебните й постижения.

През един напрегнат понеделник в началото на октомври Лесли се бореше с необичайно натоварената си програма. Беше се срещнала сутринта с нов клиент и тъкмо излизаше с Бъд Оуънс и двама други големци от делови обяд, по време на който трябваше да представя сложна и скъпа рекламна кампания. Вече й ставаше ясно, че до късно вечерта ще трябва да работи над художественото оформление, което не бе успяла да довърши предната нощ. Седмицата се открояваше като доста тежка.

Тя бързаше към асансьора, погълната от мисли за предстоящия следобед, и неусетно се блъсна в някой, който тъкмо излизаше от него. Усети остра болка в челото. Куфарчето й падна на пода и се отвори. От него във всички посоки се разпръснаха бележки, планове и скици.

— Ужасно съжалявам! — разнесе се плътен мъжки глас. — Ударихте ли се?

Тя опипа челото си. Мястото я болеше, но явно нямаше нищо сериозно.

Мъжът вече се навеждаше, за да й помогне да събере разхвърляните книжа. Тя заподрежда набързо материалите си и не забеляза кога вратата на асансьора се затвори.

— Аз бях виновен — каза той. — Не гледах накъде вървя.

— Не, аз бях виновна — твърдо го поправи Лесли. — Бях закъсняла от обед и бързах. Много извинявайте…

Изправиха се почти едновременно. Ръцете им бяха пълни с книжа и скици. Мъжът бе висок, облечен в тъмен костюм. Лесли забеляза най-напред очите му. Бяха тъмни и много красиви. Гледаха я загрижено и с лека нотка на забава.

Следващото нещо, което забеляза, бе червенината на брадата му — там, където се бяха сблъскали. Слава богу, нямаше кръв, но ударът в челото й явно си го биваше.

После около проницателните очи и червенината добиха форма и останалите му черти. Веждите му бяха тъмни и леко закачливи, бузите — загорели, долната челюст — квадратна, вратът — много як. Беше висок поне метър и осемдесети пет и доста едър. Усмихваше й се с нескрито възхищение.

— Невъзможно е да сте виновна вие! Имате вид на дама, която е у дома си и знае къде отива. А аз тук съм чужденец.

Лесли не отвърна. Очите му я галеха някак прекалено вещо. Това й се стори доста самонадеяно, затова не отвърна на усмивката му.

— Е, след като установихме това, смятам, че мога да ви попитам за някои указания. Опитвам се да намеря стаята на Остин Бейли, но досега нямам много късмет.

— Остин Бейли? — повтори Лесли. — Той е във финансов отдел. Последният етаж, на края на коридора. Не съм сигурна в номера на стаята…

— Това ми е достатъчно — отвърна непознатият. — Благодаря ви. И извинявайте за злополуката.

— Да… извинявайте… — Лесли нетърпеливо натискаше копчето на асансьора. Искаше да се махне оттук и да си върши работата.

Докато чакаха асансьора, и двамата мълчаха. Лесли бързо пъхаше материалите в куфарчето си. Чувстваше как непознатият я оглежда със същото забавно пламъче в очите. Чувстваше се неудобно и с нетърпение очакваше да дойде асансьорът.

— Сигурна ли сте, че ви няма нищо? — попита той, очевидно доволен от принудителния им престой заедно.

— Да! — отвърна Лесли. — А вие?

— Както си бях и преди — каза той.

Най-после асансьорът пристигна и от него излязоха забързано пет-шест души. Лесли и непознатият влязоха. Лесли се протегна, за да натисне копчето на своя етаж, но неговата ръка я изпревари и за миг пръстите им се докоснаха.

— На кой етаж сте вие? — попита той и натисна „шести“ за себе си.

— Четвърти — отвърна тя. Още усещаше парването от докосването на ръката му.

Асансьорът сякаш пълзеше нагоре. Когато стигна до четвъртия етаж, Лесли погледна безизразно към непознатия и тръгна бързо към стаята си.

Следобедната среща се оказа по-трудна, отколкото Лесли предполагаше. Клиентът — производител на полуготови храни, категорично отказваше рекламната кампания, над която Лесли толкова се бе мъчила през последния месец, въпреки че на първата среща подкрепяше възторжено идеята й. Възраженията му бяха почти безсмислени и Лесли не можеше да разбере какви промени в концепцията очаква от нея.

Срещата приключи след множество безплодни спорове. Лесли вече се чувстваше изморена и с нетърпение чакаше да се върне вкъщи и да вземе топла вана, преди да продължи с недовършения проект. Искаше й се да е петък. Оставащите до края на седмицата дни заплашително я дебнеха като минно поле, пълно с неизвестност.

Тя тръгна с асансьора надолу, натоварена с куфарчето си и с две дебели папки. Когато вратите се отвориха на партера, тръгна бързо да излиза и се блъсна в някого. Когато го видя, на лицето й се изписа смущение.

— Пак се срещнахме.

В коридора стоеше непознатият от обедната почивка и й се усмихваше. За свой най-голям ужас тя забеляза, че на брадата му — точно където го беше блъснала с чело, имаше лека превръзка.

— О… да — отвърна, опитвайки се да си наложи същия израз на хладно безразличие както преди. Но когато погледна красивото му лице, изведнъж си даде сметка, че целия следобед неволно се е сещала за него. Мъчеше се да мисли за работата си, но тъмните очи на непознатия я следваха изпитателно през всичкото време.

— Все още ли сте добре? — попита я той. — Не ви ли се вие свят от удара?

Тя поклати глава.

— След като съдбата е решила да ни сблъсква — започна той, — поне да знаем с кого се сблъскваме. Аз се казвам Тони Доранс. Районен директор по продажбите в „Прайс Дейвис“, Атланта. Приятно ми е да се запознаем.

— Лесли Чембърлейн — каза тя. — Работя тук като отговорник по поръчките.

— Радвам се, че се запознахме, Лесли.

Двамата замълчаха. Служещите от „Огълви, Торп“ минаваха край тях и се отправяха към паркинга. Лесли се чувстваше като парализирана от настойчивия поглед на непознатия. Черните му очи я хипнотизираха. Смееха се, но в тях имаше и друго — нещо ужасно вещо и свойско, което я изучаваше цялата. Искаше да избяга от него, но нещо я караше да стои като закована. Обля я вълна от умора. Дори не можеше да превъзмогне този поглед, който ги свързваше в едно.

— Е, след като на практика два пъти ви раних, смятам, че не можем повече да се борим със съдбата. Трябвало е да се срещнем — нека го направим на приятелска основа. Ще вечеряте ли с мен?

Лесли отново се опита да си наложи хладна усмивка, която някак не се получаваше.

— Няма да мога, заета съм. Но ви благодаря за поканата.

— И аз съм зает — каза той. — Трябва да вечерям с двама от колегите ви горе. Но няма да ми е трудно да им кажа, че съм се наранил на излизане от асансьора — той посочи към брадата си — и съм възпрепятстван. Вие с кого ще вечеряте?

Тя гледаше към превръзката като омагьосана. Значи тя бе направила това. Всъщност му бе причинила болка. Белегът от удареното някак странно контрастираше със загорялото му лице и го правеше още по-привлекателен.

— Аз… имам работа — каза тя. Не можеше да го излъже, както й се искаше. — Просто няма как.

— Работата не може ли да почака поне един час? — попита той. — Няма да ви отнеме много време.

— Не може — твърдо каза тя. — Но все пак ви благодаря за поканата.

— Нека поне ви изпратя до колата — настоя той.

Тя не знаеше как да се отърве от него и тръгна към паркинга. Той вървеше до нея, без да говори. Крачките му бяха два пъти по-големи от нейните. Тя се чувстваше малка и някак смешна от това, че трябва да го догонва.

Когато стигнаха до колата, мълчанието му вече я потискаше. Не знаеше как да се отърве от него.

— Фолксваген — отбеляза той, оглеждайки малката кола. — Добра е. Сигурно харчи малко.

Тя държеше ключа си в ръка. Преди да го пъхне в ключалката, се обърна към него и каза:

— Знаете ли, господин… как беше името ви?

— Доранс — каза той. — Може да ме наричате Тони.

— Знаете ли, господин Доранс, много сте мил, че ме изпратихте до колата, освен това много съжалявам за това, че ви ударих брадата. Но ако нямате нищо против, аз трябва да тръгвам. Не може ли просто да си кажем довиждане?

Говореше твърдо, но в гласа й се долавяха умолителни нотки, които не му убягнаха.

— Не мога просто така да ви пусна — каза той. — Как да го направя! Толкова сте сладка…

Лесли не очакваше това. Погледът му се беше променил. Беше открит и ласкав и някак тъжен.

— Не ме напускайте така изведнъж! — каза той. — Така неочаквано ви срещнах! Сякаш от днес светът стана друг за мен! Какво ще правя, ако избягате като Пепеляшка?

Тя мълчеше.

— Не идвам често тук — продължи той. — Този път се случи така, понеже човекът, който идва обикновено, е болен. Просто правя услуга на шефа. Може да минат месеци, преди да дойда отново.

Изглеждаше покрусен.

— Не ме осъждайте да се върна вкъщи сам и три месеца да мисля за вас всяка нощ, без дори да си спомням усмивката ви!

Тя продължаваше да мълчи.

— Само за вечеря? — замоли се той. — За един час. Този час ще ми стигне за дълго, Лесли!

Тя го погледна. Името й, произнесено от него, звучеше толкова гальовно, че дори смелостта му не й се струваше вече толкова неуместна.

— Моля ви! — настояваше той.

— Добре! — отстъпи най-после тя с въздишка. — Но само за един час. Наистина имам да работя.

— Разбира се! — усмихна се той и я поведе към колата си.

Заведе я в един тих ресторант в Линкълн Парк, където спокойното сервиране съвсем не обещаваше вечерята да свърши за един час.

А Лесли и без това някак си не искаше да свършва. Понеже по време на тази вечеря й се случи нещо съвсем ново и непознато.

Тони Доранс говореше за себе си без затруднение. Произхождаше от бедно семейство, досущ като това на Лесли, но се беше развил другояче. Докато Лесли бе сдържана и предпазлива, той бе весел и дръзко самоуверен. Тези черти се проявяваха във всяка негова дума, във всяка постъпка. Беше забравил за миналото си, следвал, а после заемал поредица от постове, преди да стане отговорен административен началник в „Прайс Дейвис“, една от най-известните фирми за комуникации в страната. Каза й, че го готвели за заместник-генерален директор по маркетинг, но не му харесвала идеята да седи закован зад бюрото. Сега пътувал из целия свят и това страшно му допадало.

— Не съм роден за събрания на дирекционни съвети и фирмен живот. Искам да си върша работата и да си живея живота както си знам!

— Разбирам ви много добре — кимна Лесли.

Той я слушаше с особено внимание и не я изпускаше от очи, когато тя накратко му разказа за упорития си труд по време на следването, за интервюто с Бъд Оуънс и ударът с „Орора Лайфстайлс“, донесъл й сегашната високоотговорна работа.

— Това е необикновено интересно! — възкликна Тони Доранс. — Не ти е било леко, и емоционално, и материално. Но си успяла да преодолееш всичко. Ти си истински борец. Започвам да се чувствам неловко в присъствието на такъв сериозен човек като теб! — усмихна се той добродушно.

— Напротив — каза Лесли, която подозираше, че под необузданата външност на Тони Доранс се крие дълбоко сериозна личност.

— Вижда се, че уважавате себе си — поде отново той. — Не оставяте другите да ви се бъркат.

Тя не отвърна. Знаеше, че е прав.

— И дълбоко в себе си сте търпелива — продължаваше той.

— Не се задоволявате с второкачествени неща. Чакате да се случи нещо истинско.

Думите му се струваха странни на Лесли. Питаше се дали зад ласкателствата му се крие някакъв умисъл.

— Но междувременно се чувствате самотна. Подбирате приятелите си внимателно. Толкова внимателно, сигурен съм в това, че нямате много приятели.

Тя мълчеше. Беше отгатнал много точно. Наистина единственият й неуспех, откакто работеше, бе в липсата на хора около нея. Не само че нямаше любов, нямаше дори и близки приятели. Работата отнемаше цялото й време, всичката й енергия.

— А вие? — отклони въпроса му тя.

— О, аз имам много приятели. Безброй. Аз съм голям колекционер на приятели. Но нито един от тях не ми е близък. Това е нормално за човек като мен. С колкото повече хора се познаваш, толкова по-самотен се чувстваш.

Дълго седяха, без да проговорят. Лесли въртеше винената чаша в ръката си. Чувстваше погледа му и не знаеше какво да каже.

Тони пръв наруши мълчанието.

— Вие сте изключително красива.

Тя почервеня.

— Благодаря за комплимента! След днешния ужасен ден се чувствам толкова мръсна и раздърпана!

— Нямам предвид това. Не е лицето ви, въпреки че е много красиво. Нито пък тялото ви, въпреки че то също е невероятно. Говоря за очите ви. За начина, по който се държите. Толкова сте необикновена! Веднага го забелязах, още там, пред асансьора! — Той се засмя и добави: — В краткия миг, преди да ми разцепите брадата!

Лесли мълчеше. Казваше си, че Тони Доранс е определено най-красивият мъж, който е виждала в живота си. И красотата му се криеше не само в загорялото, изсечено лице или в силното му тяло. В него имаше нещо диво и сдържано, съчетано с дълбоко вътрешно самообладание, каквото на нея винаги й липсваше. Защо да го отрича, всичко това го правеше много привлекателен и секси.

В този момент Лесли се почувства слаба. Искаше колкото може по-скоро да си тръгне оттук, далеч от него.

А същевременно й се искаше вечерта никога да не свършва.

— Вижте колко е часът — обади се той. — Пресрочихме определеното време. Това означава ли, че каляската ще се превърне в тиква?

— Това означава, че трябва да тръгвам — усмихна се Лесли.

— Благодаря за вечерята и за приятния разговор.

Той мълчаливо я отведе до колата и я откара обратно на паркинга пред „Огълви Торп“. Отвори й вратата и я изчака в тъмното да извади ключовете си.

— Тази вечер трябва да си замина. Дълго време няма да имам път насам, поне официално. Но другия четвъртък ще летя за Денвър, имам една конференция. — Той се протегна и хвана ръката й, сякаш за да си вземе сбогом, но я задържа нежно в своята. — Бих могъл на връщане в петък вечерта да се отбия тук. Какво ще кажеш?

Тя го погледна. Очите й бяха объркани. Той се усмихна, докосна брадичката й и преди тя да е успяла да го спре, придърпа главата й към себе си.

Целувката му премахна в нея някаква преграда, за чието съществувание тя дори не подозираше. Никой никога не я беше целувал така. Чувстваше се размекната, без никаква воля, умът й се замъгляваше и по цялото й тяло се разнасяха мощни вълни. Ръцете й, движени от някаква вътрешна сила, обгръщаха раменете му, после врата му. Тялото й самичко му изпращаше чувствени послания, а мисълта й оставаше някъде далеч назад.

Той страстно, но сдържано я притискаше в обятията си. Точно тази сдържаност, овладяла пламенното му желание, я влудяваше повече от всичко. Той явно се познаваше много по-добре, отколкото Лесли познаваше себе си.

Целувката им продължи дълго, после двамата бавно се разделиха. Тя още чувстваше устните му — като еликсир. Ръцете й още обвиваха врата му.

— Искаш ли да се срещнем пак тук? — попита той. — Така ще имам чувството, че седмицата, която е пред нас, изобщо не е съществувала. Все едно, че изобщо не сме се разделяли. Искаш ли?

Още замаяна в обятията му и неспособна да скрие огънчето на желанието в очите си, Лесли кимна.

— В пет часа, става ли? Веднага след работа?

— В шест часа — поклати глава с усмивка тя и докосна превързаната му брада. — Аз работя до късно.

— Добре тогава, шест часа.

Той й отвори вратата на колата. Тя влезе, запали двигателя и отвори прозореца.

— Лесли, ще ми липсваш.

И се наведе да я целуне отново. Тя усети ръката му на бузата си. В устата й бе езикът му, силен и близък. Пръстите й трепереха на волана.

Тя потегли. Той стоеше зад нея и се сливаше с мрака, само сянката му продължи да се откроява на светлината на паркинга. Лицето му не се виждаше. Останаха й само високият му силует и споменът за усмивката му.

Лесли затвори прозореца. Вече знаеше, че следния петък ще бъде негова.

Знаеше и още нещо: че той ще й бъде първият.

12

Детройт

Рой Инглиш беше в плачевно състояние.

От шест седмици живееше, без да вижда Джил Флеминг.

През тези дълги седмици мечтите му за нея достигнаха до мъчителен етап, който по всичко приличаше на влюбване. Той изгуби съня си. По цели нощи лежеше буден и мислеше за Джил. Не хапваше нищо и дори започна да слабее. Чувстваше се изцяло погълнат от нея и това го погубваше.

Освен това знаеше, че тя не дава пукната пара за него. С всеки изминал ден това все повече и повече го тормозеше, сякаш нещо го ядеше отвътре и не му даваше мира.

В самотните си терзания на пренебрегнат влюбен той мина през всички кръгове на ада. Най-напред започна да пише на Джил писъмца с намерение да й ги изпрати по служебната поща. После, когато ги препрочиташе, се ужасяваше от сърцераздирателните си вопли и ги накъсваше на парченца.

Обмисляше всевъзможни начини, за да се доближи до нея — да й изпраща цветя, бонбони, писма или подаръци. После един по един отхвърляше всички планове, понеже му се струваше, че ще изглежда прекалено слабоволев. Но не успяваше да се пребори с ужасния копнеж, който бе в основата на всичко.

Непрекъснато вдигаше телефона, за да й се обади, после оставяше слушалката. Всъщност на два пъти набра номера и я изчака да каже „Ало?“, след което отчаяно затвори, почти сигурен, че е разбрала кой се обажда.

Стигна дотам, че дори помисли да използва служебната си власт, за да я принуди да се държи добре с него. Щеше с две думи да й намекне, че студенината й може да й коства работата.

Но да диктува на една жена от позицията на силата, бе под достойнството на Рой. С това си служеха мръсниците, които го изпълваха с презрение. Винаги бе смятал, че един мъж трябва да има достатъчно козове, за да привлича жените.

Накрая се примири и влезе в ролята на зарязан мъжкар. Вършеше ежедневната си работа вяло, без никаква енергия. Гледаше в огледалото умислените си очи и се опитваше да забрави мъката. Престана да се вижда с двете си приятелки. Нямаше никакво желание за секс. Вършеше всичко както му дойде, в очакване дойдат по-добри дни. Отбягваше не само отдела по маркетинг, но и повечето шумни коридори в „Континентал“, понеже не можеше да понесе мисълта, че някъде ще срещне Джил Флеминг и тя ще му напомни за отчаянието му.

Тогава тя сама дойде при него.

Този ден той говореше по телефона с един от районните директори и драскаше нещо в бележника на бюрото си. Тогава най-неочаквано я видя как влиза в приемната. Погледите им се срещнаха и тя се усмихна. Той помоли събеседника си да почака и се наведе напред, за да я вижда по-добре през вратата.

Джил даде нещо на секретарката му и се обърна, за да си тръгне. Тогава видя Рой през отворената врата и небрежно му махна.

Рой вдигна слушалката и забеляза, че ръката му трепери.

— Лони, ще те потърся лак след пет минути.

После затвори, подаде глава през вратата в приемната и повика секретарката.

— Нещо важно ли беше?

— Моля, сър?

— Момичето, което току-що си тръгна — повтори той. — Какво искаше?

— Момичето ли? — секретарката го гледаше изумено.

Рой почувства, че кръвното му се вдига. Вече се готвеше да потрети въпроса си.

— О, онова момиче! — сети се секретарката. — Просто ми донесе едно наше писмо, което погрешка отишло при тях.

— Така ли! — въздъхна Рой.

Върна се в кабинета си и затвори вратата. Секретарката щеше да вземе любопитството му за обичайна придирчивост, с каквато той винаги се отнасяше и към най-малките подробности от работата си. Беше напълно в реда на нещата Рой да задава въпроси, когато види някой непознат в канцеларията си.

Рой седеше на бюрото като на тръни. Вълнуваше се като ученик и беше на седмото небе, че Джил най-после е забелязала съществуването му. Ами че тя му се усмихна! Дори му махна с ръка!

Сигурно появата й означаваше нещо. Сигурно по този начин тя му даваше последна възможност.

Той трябваше да се възползва от тази възможност.

На следния ден направи така, че да се срещнат в обедната почивка и я попита дали може да седне на нейната маса.

— Разбира се! — усмихна се тя.

Той събра кураж и я заговори. Попита как върви работата в отдела й. Тя приветливо забърбори — за маркетинг, за шефа си и разни други неща.

Рой каза, че е чул за плана й относно западните пазари. Тя любезно му благодари за проявения интерес. Бе поласкана и горда, че са приели плана й.

Рой заговори за себе си — за ролята си в компанията, за годините, прекарани в нея, за предната си компания. Джил му зададе един-два любезни въпроса и това го окуражи. Тогава й разказа за бившата си жена, за бездетния им живот. Опита се несръчно да й загатне, че не е от женените началници, които си търсят забавления, а по-скоро свободен и самотен мъж, който истински я харесва.

Накрая на обеда й каза:

— Благодаря, че ми позволихте да седна до вас. Доставихте ми голямо удоволствие.

Тя седеше с кафето си в ръка и го гледаше с непроницаемите си сини очи, които не бяха враждебни, но не го и окуражаваха.

— Все още ли не желаете да се срещате с мен? — запита той.

Усмивката й изчезна.

— Много сте ми симпатичен. Съжалявам, ако съм се държала грубо. Не съм искала да обиждам чувствата ви.

— Това значи ли, че ще дойдете на среща с мен? — попита Рой.

Тя пак се засмя и поклати глава.

— Не. Но ми беше много приятно да си поговорим.

После стана и отривисто си тръгна.

Рой остана сам, съкрушен от самота. И все пак му се струваше, че положението му се е подобрило.

Хвана се като удавник за сламка за дребната отстъпка, която му беше направила. Започна да я пресреща в обедната почивка. Понякога тя не беше сама и нямаше как да отиде при нея. Наблюдаваше приятелките й с жаден поглед — сякаш самият факт, че се намират близо до нея, ги правеше привлекателни. После забравяше за тях. Мислеше само за Джил.

Друг път, когато тя бе сама, отиваше и сядаше до нея.

По време на тези обеди той не научаваше много за нея, но говореше все повече и повече за себе си. Разказа й за младостта си, за юношеските си идеали, за горчивината и самотата в света на бизнеса. Мъчеше се да я впечатли с чувствителността си, но се питаше дали това няма чисто и просто да й прозвучи като самосъжаление и да я отблъсне.

Тя го слушаше с внимание, дори със симпатия. Но никога не му позволи да прекрачи невидимата преграда, която ги делеше. Веднъж спомена между другото, че не се чувствала съвсем безопасно в квартала, където живеела. По улицата се навъртали подозрителни типове и мислела да се мести. Рой й посочи други, по-подходящи за нея квартали. Тя го изслуша с интерес, но му каза, че в момента била много заета с работа и не може да мисли за местене.

Рой обаче започна да мисли за това и една вечер се осмели да я проследи с колата. Наистина кварталът не беше от най-спокойните. Тя паркира на улицата пред блока си, който нямаше собствен паркинг. Той я изчака да влезе във входа и замечтано загледа прозореца, където светна лампа и сянката й се задвижи зад спуснатия транспарант.

После смутено затърка очи и си я запредставя как горе се съблича, как взима душ, как седи по пижама или по халат, дори как може би спи разсъблечена. Стори му се, че чува учестеното си дишане в тишината на колата. После му стана унизително и се прибра.

Опитваше се да стои далеч от нея, но не успяваше. Понякога, броени часове след като бяха обядвали най-приятелски, се улавяше, че я следи до вкъщи и седи в колата си пред блока й, изпълнен с отчаяние и любов. Струваше му се, че губи чувство за реалност, фактът, че се срещаше с нея, бе сложил край на опитите му да я забрави и тя повече от всякога обитаваше мислите му.

Казваше си, че това не може да продължава повече. Нямаше да издържи.

Тогава нещо се случи.

В една дъждовна понеделнишка вечер Рой може би за стотен път проследяваше Джил по пътя за дома й.

Както обикновено тя намери място за паркиране на по-малко от една пресечка от блока, излезе от колата и продължи по тротоара с куфарчето си в ръка.

Тогава неочаквано отнякъде изскочи мъж и я заговори. Рой веднага усети, че намеренията му не са приятелски. Тя явно се опитваше да се измъкне от него. Рой тихо излезе от колата. В този миг чу гласа й.

— Помощ!

Озова се до нея за по-малко от няколко секунди. Непознатият заплашително я притискаше към оградата. Държеше чантата й и се готвеше да я удари.

— Пусни я! — извика Рой и го сграбчи за рамото.

Мъжът се обърна неочаквано рязко. Рой се опита да го хване, но той извади някакво оръжие — Рой не успя да види какво — и силно го удари по скулата. Рой залитна и падна на тротоара.

Джил се наведе над него.

— Как сте?

— Успя ли да вземе чантата? — запита Рой.

— Не — отвърна тя. — Избяга. Елате с мен.

И го отведе със себе си вкъщи, където го накара да седне на дивана. По бузата му се стичаше кръв и мястото беше подуто от силния удар.

— Отивам за топла вода — каза тя.

Съблече мимоходом шлифера си и бързо излезе от стаята. Беше облечена в светла рокля от трико, под която ясно се очертаваше стройното й тяло. При движението косата й свободно падаше по раменете.

Докато я чакаше, той се огледа наоколо. Апартаментът беше малък, но подреден с вкус. Диванът беше мек и удобен, имаше люлеещ се стол, стереоуредба с плочи — мадригали, вокални композиции и ренесансова музика. На библиотеката имаше книги, между които няколко романа и специализирани наръчници по маркетинг. По стените вместо картини бяха окачени платнени пана. От всичко наоколо лъхаше домашен уют.

Джил се върна с вода и кърпа. Междувременно болката в бузата на Рой се бе усилила, но кръвотечението намаляваше.

— Ето — каза тихо тя и започна да почиства кръвта. Той я погледна безпомощно, замаян по-скоро от допира й, отколкото от раната си.

— Нали ви казах, че в този квартал става опасно — каза тя. — Трябваше отдавна да съм се преместила. Сега вече ще го сторя.

Рой не каза нищо. Неволно се усмихваше на невероятната й красота.

— Я ми кажете — започна тя изведнъж, — какво правехте тук?

Той дълго я гледа, преди да отговори.

— Следях ви.

Тя се намръщи. Имаше вид на ядосана.

— И друг път съм го правил — каза Рой безпомощно. — Започнах да ви следя, откакто за първи път обядвахме заедно. Понеже отказвахте да излизате с мен, исках някак да бъда близо до вас. Дори и по този начин.

Настъпи дълго, тягостно мълчание. По лицето й бе изписано нещо смесено между съжаление и упрек.

Той сви рамене. Суровите му черти се смекчиха от очарователна усмивка.

— Луд съм за вас — каза. — Не можех да устоя.

Сега тя го гледаше. Гледаше ударената му буза, красивото му лице и глупавото му изражение.

После се усмихна и каза:

— Предавам се.

И се наведе да го целуне.

13

Ню Йорк

Есента на 1971 г.

По ирония на съдбата проблемите на Джордан Лазаръс започнаха, когато той за първи път откри нещо голямо.

През петте години, последвали многомилионната му победа над Ребека Джармън и съпруга й, Джордан си бе извоювал собствено място под небето. Притежаваше корпорация от двайсетина компании, пръснати из Съединените щати и Канада — най-вече средно големи фирми за производство на канцеларско оборудване и стоки за бита. Джордан бе скромен в придобивките си, ала всяка една от новите му компании търпеше бурно развитие. В резултат на това корпорацията, наречена от него „Лазаръс Интърнешънъл Инк“ се превърна в национална, реализирайки продажби от над половин милиард долара, а личното богатство на Джордан нарастваше с милиони с всяка изминала година.

Джордан отдавна вече бе разрешил личните си и семейните финансови проблеми и бе на път да стане голям играч в света на бизнеса. Подхождаше консервативно към всички въпроси, свързани с кариерата си, избягваше да рискува с неизпитани методи и предпочиташе да гради империята си върху солидни основи и да я развива в здрави структури, гарантиращи бъдещ растеж.

Направи изключение само един-единствен път. В началото на 1967 година му хрумна да купи една компания в Охайо, занимавала се преди с животинска храна и прераснала в дребен производител на лекарства за добитък. За четири години Джордан успя да превърне западналата фирмичка в процъфтяваща фирма за ветеринарни лекарствени средства с добри печалби и блестящо бъдеще.

Всичко това можа да се осъществи благодарение на една личност на име Лио Камински — неугледен и раздърпан млад биохимик, който, след като прекъснал навремето доктората си по фармакология и впоследствие бил уволнен от друга голяма фирма за доставка на химикали, от четири години работеше в „Бакстър Фидс“ — така се казваше компанията.

Когато започна да ходи във фирмата, Джордан чуваше фантастични истории за невероятните методи на работа на Лио и за смелите му изобретения. Отиде да разгледа лабораторията му, в която цареше пълен хаос от клетки с животни, епруветки и колби със зловещи смески, и дори посети апартамента му, където миришеше още по-лошо и беше още по-разхвърляно, отколкото в лабораторията.

Аспирантурата на Лио била прекратена поради пълната му неспособност да доведе възложената работа до успешен край. Неизбежно се отклонявал от задачите си и следвал някакъв собствен път на развитие. Когато крайните резултати се окажели нулеви, това сякаш не го засягало. Освен това, когато научните му проекти получавали ниски оценки и когато най-после го изхвърлили от аспирантурата, нямал вид на много загрижен.

Лио бе кльощаво момче от Бронкс, носеше очила, притежаваше всевъзможни награди от научни състезания, беше набрал 800 точки на матурата по математика, нямаше никакви приятели от училище и нищо друго, освен науката не го интересуваше. Обичаше животните и им отдаваше цялата си душа. Но не разбираше хората. Отношенията му с тях бяха в по-голямата си част с плачевни резултати.

Генералният директор на „Бакстър Фидс“ го взел на работа, за да услужи на родителите му, с които го свързвало старо приятелство. Плащаше му ниска заплата и не очакваше нищо от него.

Тогава най-ненадейно Лио получи в лабораторни условия ваксина срещу една от най-опасните болести по добитъка. Лио беше специалист по имунната система на копитните и работеше по десетки проекти, но през последните две години не бе довел нито един от тях до краен етап. И сега изведнъж бе успял.

Точно в този момент Джордан Лазаръс купи „Бакстърс Фидс“, смени името на компанията на „Ветеринари Фарма Сютикалс“ и я превърна в малък, но бързо растящ филиал на „Лазаръс Интърнешънъл Инк“.

Джордан задържа Лио, повиши заплатата му и намери начин да го предразположи към себе си. След като Лио беше неспособен да довършва проектите си, Джордан започна да иска от него тъкмо това, което му харесваше — да следва естествения ход на въображението си, да се движи встрани от отъпканите пътища във фармакологията и да търси решения на научните загадки.

Двамата се сприятелиха. Джордан научи Лио да чисти, да яде както трябва и дори малко да спортува. Ходеха да тичат заедно. Джордан бе мечтаният началник за Лио. Оставяше го да се развива свободно. През определен период от време го канеше на вечеря и обсъждаха как върви работата. Наложи му се да понаучи някои неща, свързани с тайните на фармакологията, за да разбира за какво му говори Лио, но успя да се справи.

И така Джордан Лазаръс се остави на шестото си чувство и се сдоби с нов подчинен — ексцентрик. Колкото до Лио Камински, той пък се сдоби с първия истински приятел в живота си.

Това, на което Джордан отдавна се надяваше, стана през един прекрасен майски ден, две години след като бе купил компанията.

Лио неочаквано му съобщи важна новина.

— Успях да получа профилактично средство за сърдечни заболявания при добитъка. Не знам дали ти е известно, но удебеляването на артериите е една от основните причини за смъртността при говедата.

И Лио показа на Джордан спецификацията на новото си лекарство. Ставаше дума за ново химическо съединение на амини и неорганични соли, което оказваше радикално влияние върху абсорбцията на холестерол в кръвта. В правилна дозировка можеше не само да предпазва от сърдечни заболявания, но и да лекува вродена сърдечна недостатъчност при добитъка.

Джордан насърчи Лио да продължи да работи по проекта. Резултатите бяха много оптимистични. Лабораторните опити на Лио пожънаха невероятен успех. У животните, подложени на експеримента с новото лекарство, предразположението към развиване на сърдечни заболявания намаляваше с 90 % в сравнение с контролните групи, а при много от тях лекарството лекуваше сърдечни смущения в напреднала форма.

Месец по-късно Джордан зададе на Лио следния въпрос:

— Смяташ ли, че лекарството може да се прилага и при хора?

Лио го погледна смаяно. Никога не беше мислил за това.

— Не знам — отвърна замислено. — В обмяната на веществата има някои разлики. Съставът на холестерола в човешкия серум, специфичните свойства на анионния обмен… с неорганични соли… коефициентите на абсорбция…

И Лио отново се отнесе. Джордан не успяваше да следва потока на мисълта му. Но в замяна на това му каза, че му има безгранично доверие и му отпусна неограничени средства за експерименталната работа.

Не минаха и шест месеца, откакто Джордан бе изказал идеята си, и Лио го уведоми, че при подходящо приложение експерименталното лекарство може да служи за профилактично средство срещу високо кръвно налягане, удебеляване на артериите, мозъчен удар и сърдечна недостатъчност. Той изрече всичко това доста объркано, в някаква странна смесица от професионален жаргон и несвързани екзалтирани изречения, но Джордан го разбра.

— Лио, гордея се с теб — каза му. — Искам да продължиш да работиш с всички сили. От днес нататък ти давам картбланш за всичко, от което имаш нужда — и пари, и оборудване. Но искам да ми обещаеш нещо. Този проект трябва да остане в тайна между теб и мен. Никой друг не трябва да знае каква е крайната ни цел.

Вдъхновен от задачата да създаде нещо голямо в полза на приятеля си, Лио се хвърли да работи с невиждан ентусиазъм.

А Джордан Лазаръс стоеше неотлъчно до него и го подкрепяше. Ходеше в лабораторията поне веднъж седмично, понякога запретваше ръкави и му помагаше в самите опити. Отклони над два милиона долара от други компании и вложения и ги внесе в проекта на Лио.

И мислено пресмяташе милионите, дори милиардите, които би донесло, на която и да е компания патентоването на лекарство, способно да предотвратява сърдечни заболявания при хората.

Към края на първата година упорита работа проектът наистина даде невероятни резултати. Лио постигна изумително прецизен сравнителен анализ на кръвния състав при хора и добитък и бе на път да синтезира специална лекарствена формула, даваща възможност за идентични и дори още по-добри резултати при хора.

Джордан вложи цялата си душа в това начинание и надмина себе си във финансово отношение, като осигури на Лио всичко необходимо за научната му работа. Посвети голяма част от времето си на изучаването на всички правни и процедурни въпроси около подобна експериментална програма, включваща човешки същества. Предстоеше им много работа. Освен това случаят изискваше както експериментален контрол, така и строг правен контрол. Въпреки всичко, с малко късмет Джордан и Лио скоро щяха да могат да подадат заявка за патентоване на най-революционното лекарство за сърдечно болни от дигиталина насам.

Но преди още Джордан да стигне до вълнуващия финален етап на проекта, от най-неочаквана посока го връхлетяха неприятности.

Бяха изминали четири години от първата среща на Джордан с Лио Камински и почти две години, откакто Лио бе започнал работа по строго секретния проект. През един мразовит четвъртък в началото на ноември при Джордан дойдоха двама представители на „Консидайн Индъстрис“ — една от най-големите американски корпорации, с филиали в четирийсет страни из целия свят. Единият посетител беше адвокат, а другият — административен началник. И двамата бяха на средна възраст и имаха вид на преуспели хора.

— Имаме сведения, че научният ви отдел се занимава с нещо много интересно — започна администраторът.

Джордан го погледна изпитателно.

— Как разбрахте за това?

— Хората говорят — отвърна администраторът. — Както и да е, господин Консидайн лично се интересува от научни разработки в областта на сърдечните заболявания, понеже самият той страда от сърце. Разбира се, в лека форма — добави той предпазливо.

— Ние работим по много неща — започна Джордан. — Но правим опити само с животни. Много ни трябва още, преди да постигнем нещо, което може да се прилага на хора.

Казвайки това, той вече мислеше как да утрои охраната около работата на Лио.

— Бихме искали да ви направим едно предложение и смятаме, че ще ви заинтересува — намеси се адвокатът. — „Консидайн Индъстрис“ е готов да ви отпусне всички средства, за да ускорите разработката на този продукт. В замяна на това „Консидайн“ ще участва в патентоването на продукта, разбира се, на етапа, когато това стане възможно.

Джордан погледна към двамата мъже. Наложи си вид на силно изненадан и изпълнен със страхопочитание пред могъществото на „Консидайн“.

— Много интересно предложение — започна. — Бихте ли го изготвили в писмена форма? Правният ми отдел ще го разгледа.

— Разбира се, с най-голямо удоволствие.

И посетителите му стиснаха ръка и си тръгнаха с усмивки.

След седмица юрисконсултите на Джордан получиха подробна оферта. Както Джордан и предполагаше, в нея имаше уловка. Патентът за продукта, разработен от Лио, какъвто и да бе той, щеше изцяло да принадлежи на „Консидайн Индъстрис“. „Лазаръс Интърнешънъл“ нямаше да получи нито признание за изобретението, нито огромните печалби от бъдещите продажби. Единствената награда на Джордан за това, че изцяло е разработил продукта, щеше да бъде малък „благодарствен“ хонорар.

Джордан нареди на юрисконсултите си да отговорят с формален отказ, като същевременно взе мерки за най-строго засекретяване на всичко, свързано с Лио Камински. Никой нямаше да може да се доближава до Лио и до работата му без специален пропуск, издаден от специално натоварени длъжностни лица.

Джордан реши, че с това въпросът е приключен. Престана да мисли за „Консидайн Индъстрис“ и отново насочи цялото си внимание към Лио и експериментите му.

Седмица по-късно обаче му стана ясно, че не е толкова лесно да се отърве от „Консидайн Индъстрис“.

В понеделник се получиха телеграми от компанията му за пластмаси в Албърта, от приборостроителната му фирма в Скрантън и търговската му верига за стоки на дребно във Флорида, в които се казваше, че всичките банки — заемодатели ги заплашват с прекратяване на договорите.

Във вторник се получи съобщение, че конкуренцията тотално е подбила цените на фирмата за превоз на стоки в Ню Джърси. Същото бе станало с фирмите за фина механика във Вирджиния и за електронни елементи в Ню Мексико.

В четвъртък се разбра, че в няколко от заводите му на Запад се готвят профсъюзни вълнения.

В течение на една-единствена седмица повечето от ключовите предприятия на Джордан Лазаръс бяха подложени на невиждан дотогава финансов натиск. И както го потвърдиха съвещанията с юрисконсултите, във всеки един от случаите натискът бе от страна на банки или други обекти, директно или индиректно подчинени на „Консидайн Индъстрис“.

Джордан проведе дълъг разговор с адвокатите си, които го посъветваха да сключи с „Консидайн“ по-приемлив договор. Времената не бяха добри за финансови борби с толкова мощен противник. Неотдавнашната петролна криза бе поразила и по-малки компании в цялата страна, а младата бизнес империя на Джордан и без това бе отслабнала поради милионите, вложени в експерименталната работа на Лио Камински.

Но Джордан реши да не отстъпва.

— Да правят каквото щат. Не могат да ме уплашат толкова лесно.

Сякаш самият Виктор Консидайн бе чул предизвикателството, произнесено от Джордан. През следната седмица натискът се засили по нов, още по-застрашителен начин.

Цените на акциите на „Лазаръс Интърнешънъл“ на Уолстрийт изведнъж започнаха да се движат хаотично. В продължение на няколко дни бурно се колебаха, после изведнъж скочиха и се задържаха на твърде необичайно ниво — 51,82 долара.

Три дни по-късно в „Уолстрийт Джърнъл“ се появи на цяла страница рекламна оферта за изкупуване на акциите на „Лазаръс“ на стойност 75 долара на акция. „Консидайн Индъстрис“ или филиалите му бяха съумели да придобият 32 процента от акциите на „Лазаръс Интърнешънъл“ и се мъчеха да достигнат мнозинство от 51 процента.

— Как е положението? — попита Джордан главния си специалист по акционерните въпроси.

— Тежко е — отвърна му той. — Ще ни погълнат.

— Как ще го направят?

— Законът им дава възможност да предложат на акционерите ти каквато си искат цена. Ако нямаш финансов гръб, за да се бориш с тях, не ти остава никакъв изход. Могат да придобият контролния пакет и да станат собственици на компанията ти. От този момент твоите хора ще станат техни подчинени.

„И изобретенията ни ще им принадлежат“ — каза си Джордан и попита:

— Няма ли някакъв начин да им попречим?

— Би могъл да потърсиш помощ от друг промишлен конгломерат, готов да се пребори с „Консидайн“ — отвърна специалистът. — Някой „спасител“, както ги наричат в наши дни. Но тогава „спасителят“ ще си извоюва място в управителния ти съвет, а аз мисля, че това няма да ти е приятно.

— Нещо друго? — попита Джордан.

— Има някои стратегии, към които би могъл да прибегнеш, за да създадеш финансови пречки на враговете си.

И специалистът му описа разните законни и полузаконни начини, които само няколко години по-късно щяха да получат названията „обгорена земя“, „отровен хап“, „минно поле“ и „бомба със закъснител“. Всички те бяха печелещи популярност мерки за възпиране на заграбването на чужди имоти, но в същността си се базираха на пари. А Джордан вече си даваше сметка, че Виктор Консидайн е заложил всичко на картата „Лазаръс Интърнешънъл“.

— Мисля, че това няма да ни свърши работа. Нещо друго?

— Може да се опиташ да убедиш акционерите да не продават. Но това ще е тежка задача, като се има предвид, че Консидайн предлага по седемдесет и пет долара за акции, които в момента струват най-много по петдесет. Цената е твърде добра, за да й се устои. Но въпреки всичко можеш да отложиш събранието на акционерите, доколкото е възможно, като междувременно се опиташ да измислиш някаква причина, нещо, което ще ги накара да задържат акциите си.

Джордан усилено премисляше. Най-после попита:

— Какво нещо?

Специалистът сви рамене.

— Ами например да опиташ да усъвършенстваш онова лекарство и да го пуснеш на пазара преди събранието на акционерите през март. Или поне да убедиш акционерите, че лекарството е пред пускане на пазара и че е в техен интерес да задържат акциите си, а не да ги продават.

При тези думи Джордан изправи гръб. Точно така щеше да направи. След като цялата тая бъркотия се дължеше на Лио Камински, може би тъкмо Лио щеше да я изведе до успешен край.

Същата вечер Джордан и Лио дълго се съвещаваха. Без много да обременява отнесения и погълнат в работа Лио с парични проблеми, Джордан просто му каза, че ако не успее да създаде в най-скоро време формула, годна за патентоване, има опасност цялата му корпорация да премине в други ръце.

Когато Лио осъзна, че всичко това означава той самият да работи за други хора и да изгуби Джордан като приятел и близък съдружник, веднага обеща да удвои усилията си. Но за да може „Лазаръс Интърнешънъл“ да получи разрешение от Дирекцията по храните и лекарствата за започване на опити с препарата на Лио върху хора, трябваше съответната дирекция да е одобрила експериментите, а следователно и самата формула за препарата.

Нямаше да има време. Джордан просто го чувстваше. Той също разбираше, че Консидайн разчита тъкмо на това. След като „Лазаръс Интърнешънъл“ още нямаше готовност да патентова експерименталния си продукт, единственият начин да се контролира продуктът беше като се придобие изпяло „Лазаръс Интърнешънъл“. И тъкмо това правеше Консидайн.

След двайсет и четири часа усилено мислене Джордан свика юристите и финансовите си експерти.

— Приемам направеното ми вчера предложение — започна той. — Събранието на акционерите през януари се отлага за март. През това време аз ще опитам да постигна нещо, което евентуално ще убеди акционерите да останат при нас. Междувременно подаваме жалба срещу „Консидайн“ в Комисията по разследване на акционерните дружества. Не вярвам да има ефект, но поне може да спечелим време.

Джордан освободи финансовите експерти и юристите. Задържа само един от тях — мъж на негова възраст на име Дан Маклафлин — единственият адвокат, комуто имаше пълно доверие. Бе му възложил аферата „Консидайн“ от самото начало.

— Дан, какво можеш да ми кажеш за Виктор Консидайн?

Дан отвори куфарчето си и извади жълта картонена папка.

— Вдовец е. Жена му е починала преди десет години, всъщност от сърце. Била е наследница на заможни фабриканти. Консидайн е започнал да гради империята си както със свой, така и с неин капитал. Той е финансова акула от най-висок ранг. Унищожавал е всеки, изпречил се на пътя му. Поне сто пъти е съден за неетични действия, но има добри адвокати и дълбоки джобове. Играе грубо. Благодарение на данъчните закони, през последните десет години е станал доста агресивен. Поглъща по-малки компании и после в повечето случаи ги препродава. Богатството му възлиза на милиарди. След още десет години сигурно ще се е изравнил с Крайслер.

— Кажи ми нещо за личния му живот.

— Живее с дъщеря си. Тя е единственото му дете. Разбира се, играе голф. Ходи на почивка по две седмици годишно на малък остров около Северна Каролина. Два пъти в седмицата играе покер. Иначе е саможив. Почти не го виждат в обществото. Няма постоянна прислуга. Къщата се чисти, когато не си е у дома. Вижда се само с дъщеря си. Тя му готви.

Джордан кимаше с интерес.

— Какво знаеш за дъщеря му?

— Има висше образование. Завършила е „Суортмър“ и „Харвард“. Имала е някои проблеми с дисциплината в училище, които, разбира се, са били потулени. Иначе успехът й е добър. Много е умна. Говори се, че след завършването си е имала годеник, но бащата е развалил работата. Той е много властен. След смъртта на жена си е станал още по-властен. Почти не я изпуска от очи.

Той се пресегна през заседателната маса и подаде на Джордан снимки на бащата и дъщерята. Виктор Консидайн беше червендалест, възпълен мъж с кръгло като месечина лице и жестоки малки очички. Дори на снимката изглеждаше опасен. От розовия му тен си личеше, че е сърдечно болен.

— Каква е прогнозата на лекарите?

— Не е много добра — отвърна адвокатът. — Страда от хронична сърдечна недостатъчност и удебеляване на артериите. А е само на петдесет и девет. Съмнявам се дали ще изкара още десет години, освен ако по някакъв начин не се повлияе на съдовото му заболяване. Той е идеален кандидат за масивен инфаркт.

Джордан кимна. Сега му ставаше ясно защо Виктор Консидайн иска да притежава препарата на Лио колкото може по-скоро и нищо не е в състояние да го спре.

После погледна снимката на дъщерята Барбара. Не беше хубава. Имаше дебели тъмни вежди, беше бледа и меланхолична на вид. Но за сметка на това очите й бяха големи и много красиви, сякаш чужди на всичко останало в безличната физиономия. Беше около двайсет и седем — двайсет и осем годишна.

— Е? — попита юристът. — Какво ще правим сега?

— Ще печелим време — каза Джордан. — И ще търсим друго решение.

Изричайки тези думи, той многозначително погледна към снимката на младата Барбара Консидайн.

14

Детройт

Рой Инглиш беше безумно влюбен.

Откакто прекара първата нощ с Джил Флеминг, той непрекъснато беше с нея. А когато не беше с нея, мислеше за нея. Както владееше тялото и страстта му с присъствието си, така тя владееше и въображението му дори когато бяха разделени.

Срещаха се поне четири пъти седмично, понякога и повече. Той я водеше на вечеря, а след това у дома си, в просторния жилищен блок. Помогна й да си наеме нов апартамент в много по-добър район на града, ала никога не се застояваше там, понеже не искаше да я компрометира пред хазяйката или съседите й.

Просто ходеше да я взима оттам. Тя му отваряше и го канеше да изпият по нещо. Винаги се обличаше по един и същи начин и това го очароваше. Носеше безупречни поли в пастелни цветове, скриптящи от чистота блузки, често някой лек пуловер, който подчертаваше момичешкия й вид. Понякога тъмна, дълбоко деколтирана вечерна рокля, в която изглеждаше необикновено секси и същевременно тъй невинна. Когато излизаха през уикенда, джинси и сандали, или пък бели шорти и фланелка с презрамки — колко беше пленителна в това облекло на служебния пикник през юни!

Необяснимо как тя винаги отгатваше с кои дрехи най-много ще му хареса. Облеклото й на пръв поглед изглеждаше най-обикновено и дори невинно, но още щом я зърнеше, нещо в нея привличаше Рой като магнит. Сякаш отключваше у него тайни помисли, за които той дори не си и даваше сметка, силни желания, които само при вида й неудържимо излизаха на бял свят.

Той я взимаше в обятията си дори преди да е закачил палтото си, преди да е успяла да му налее питието. Тялото й сякаш послушно се разтапяше в неговото. Още при първото докосване той пламваше от страст, изгубваше ума и дума и докато му подаваше чашата, тя го мъмреше и му казваше „да се поохлади малко“.

През цялото време, докато вечеряха, той се бореше с желанието, което му пречеше да внимава в думите й. Почти не си даваше сметка какво става наоколо и какво слага в уста. Докато Джил говореше, той гледаше ръцете й, очите й, косата й и си мислеше за гъвкавото младо тяло под дрехите — тялото, което щеше да бъде негово, когато се приберат. Към края на вечерята тя го поглеждаше със свенлива усмивка и казваше:

— Едно птиченце ми казва, че умът ти е някъде другаде.

Тогава той бързо я отвеждаше вкъщи, отключваше с треперещи пръсти, въвеждаше я вътре и заравяше лице в гърдите й. Събличаше я бързо. Още щом й помогнеше да съблече полата си, падаше на колене, за да души сладкото място между краката й. Тя почти незабележимо се поклащаше пред лицето му, а пръстите й нежно галеха косата му щом я съблечеше, той я занасяше на ръце в стаята си. Беше толкова лека! Като въздушна нимфа с усещанията и разума на зряла жена.

Тя обичаше да гледа как постепенно силното му тяло се разкрива пред очите й и понякога с наслада сама го събличаше бавно и докосваше голата му плът.

Ръцете й свенливо го прегръщаха и галеха, играеха си с него. Бяха нежни, но инстинктивно знаеха как да разгорят страстта му. Пръстите й бавно се плъзгаха по кръста му, галеха тестисите му, едва-едва докосваха върха на набъбналия от желание пенис. Езикът й пробягваше по зърната на гърдите му, коленете й се притискаха в ребрата му, а докато целуваше челото му, гърдите й леко се поклащаха пред устните му.

Не след дълго тя го възсядаше като прелестна малка гола ездачка и той навлизаше в нея, все по-навътре и по-навътре. Тя извиваше гръб и притваряше очи. Когато върховната вълна на удоволствието ги залееше, ръцете й търсеха опора в силните му плещи, а треперещите й пръсти милваха мускулестата му плът.

— О! — въздишаше тя и вдигаше лицето си нагоре, а косата й падаше на дипли по гърба й. — О!

Тогава семето му изведнъж неудържимо се изливаше в нея. Тя сякаш припламваше и цяла се напрягаше, в гърлото й се надигаше нещо като мъркане на котка и той усещаше как невидими мускули обхващат члена му, ритмично го поклащат и нежно се свиват, за да приемат топлия бял поток на страстта му.

Рой се изумяваше от разнообразните начини, по които тя го съблазняваше. Сякаш при всяка поредна среща, тя улавяше неуловимата посока на фантазиите му, специфичната тоналност на желанието му и умело се нагаждаше към него, така че докато се любеха, той се принуждаваше да отдаде още нещо от себе си.

Веднъж бе отишъл да я изведе на обяд. Щом я видя, облечена в пастелна миниполичка, той я грабна в обятията си като някое дете. Голите му ръце с наслада опипваха хладните й бедра. От косата й лъхаше пролетна свежест. Тя леко се размърда и той почувства допира на пликчетата й. Тя му прошепна:

— Хайде първо да отидем… знаеш къде.

Тогава, полудял от желание, той я заведе в апартамента си. Тя го остави да съблече полата и блузката й, да се полюбува на разкриващото се пред очите му стройно тяло. Тя видя как го възбужда и нарочно забави върховния момент. Очите й излъчваха вече познатия му израз на забава и състрадание.

Друг път той влезе в спалнята си минути, след като се бяха прибрали, и я видя на леглото, сгушена като котка, само по сутиен, с протегнати напред ръце. Стройните й крака бяха свити под нея, а изящните кълба на задника й свенливо се подаваха зад гърба й. При вида й в него нещо трепна, сякаш в съзнанието му през цялото време бе живял точно този образ.

Всичко това неизбежно завършваше по един и същи начин. Той влизаше в нея и я любеше в прелестна отмала, а меката й млада плът сякаш го галеше и с конвулсивните си движения удвояваше желанието му, отвеждайки го към нови и нови пламтящи висоти. Тогава изящните й бедра се обвиваха около него, той я придърпваше още по-буйно към себе си и двамата потъваха в топлия спазъм на страстта му.

И все пак в тези неуловими върхови моменти на удоволствие тя някак винаги си оставаше неуловима. Често му се струваше като невинно дете, което някой жестоко, дори безсрамно е разголил. Когато я наблюдаваше с наслада, всичко в нея — нежният тънък кръст, плоският момичешки корем, стройните й крака, дори добре оформените ходила и пръстите й — изглеждаше необикновено уязвимо и поради това невероятно беззащитно.

Точно под пъпа й, само на два сантиметра от нежния триъгълник между краката й, имаше един миниатюрен розов белег.

— Какво е това? — попита я той първия път, когато го видя, и го докосна.

— Това ли? — усмихна се тя. — Просто белег от рождение.

Той го погледна по-отблизо. На фона на млечнобялата й гола кожа петънцето напомняше на миниатюрен плод — нещо като ябълка, ягода или малина. Беше много нежно, дори посвоему красиво.

— Не ти ли харесва? — попита тя.

— Разбира се, че ми харесва — отвърна той.

Не го казваше, за да я успокои. В белега имаше нещо и хубаво, и предизвикателно. Така както беше разположен, току до онова хубаво и топло място, той се открояваше сред голата й кожа като символ на забранения плод, очакващ го тъй наблизо. В малкия дефект се криеше нещо гальовно, което караше сърцето му да се разтапя.

Той бавно се наведе и го целуна. Докато устните му се докосваха до него, той усети дъха и на другото, което бе тъй наблизо. Прокара пръст по пъпа й и леко погали петънцето.

То сякаш му се усмихваше и го приканваше. Той усети как се възбужда, целият се напрегна и запулсира.

— Колко е хубаво — започна. — Колко е…

По лицето й се изписа усмивка.

— Целуни ме, глупчо.

Той се подчини. Миг по-късно вече бе разтворил краката й и отново влизаше в нея. Този път знаеше, че петънцето се притиска до неговата кожа, че цялото е овлажняло от любенето им. Тази мисъл го доведе до оргазъм толкова бързо, че не можа да се сдържи.

След този ден много пъти, когато тя лежеше до него, отмаляла от ласки, очите му търсеха миниатюрния белег. Сякаш нещо в него тайнствено привличаше ръката му и тя го милваше. Тогава той чувстваше влагата от любенето им по кожата й. Щом докоснеше мистичния символ на нейния чар, желанието до болка го изпълваше. И той се навеждаше и го целуваше като подлудял. Колкото по-близки ставаха, толкова по-непозната му се струваше тя. Това го омайваше, понеже другите жени винаги му бяха до болка познати. Сякаш между тях съществуваше нещо неуловимо, някаква граница, зад която нейната същност се криеше и никога не смееше да я пристъпи, а същевременно протягаше невидими пипала, навлизаше дълбоко в него и преобръщаше целия му живот. Всичко това предизвикваше у Рой върховни изживявания, които го правеха слаб и безволев, изцяло подчинен на чувствата си.

Веднъж след успешната реализация на нейна идея, която бе допринесла за отдела, публикуваха снимката й в едно циркулярно писмо на компанията и той си даде сметка, че видът й е като на най-обикновено двайсетгодишно момиче. Това го учуди, понеже в неговото въображение тя отдавна бе приела образа на единствената и несравнимата, на тайнствена нимфа, пред която всички останали бледнееха.

По същия начин, когато веднъж я гледаше, както бе застанала до своя колежка, то й откри за най-голяма своя изненада, че е доста висока — към метър и седемдесет. Това отново го учуди, понеже, когато си мислеше за нея, винаги го очароваха тъкмо крехкостта й и нежната миниатюрност на тялото й.

Тогава той престана да се мъчи да разгадае несъответствието между Джил, която обичаше, и обикновеното момиче от плът и кръв, каквото тя бе за всички останали. Създанието, което владееше сърцето му, идваше от друг свят и съществуваше само за него и за неговото желание.

Някъде беше чел, че по някаква странна ирония на съдбата човек не притежава физически нищо. Тази мисъл бе изключително вярна в случая с Джил. Колкото повече получаваше от нея, толкова повече я искаше. Желанието му се подхранваше от собственото му удовлетворение и с всяка изминала седмица ставаше все по-прекрасно и по-неконтролируемо. В края на краищата той достигна до състояние на непрестанно опиянение, направо беше като в транс.

Тъкмо поради тази неяснота около Джил, поради тайнствеността, която забулваше всичко около нея дори и в най-интимните им моменти, Рой скоро започна да мисли да се ожени за нея.

Имаше нещо обаче в тази нейна потайност, което му пречеше да поиска ръката й. Джил задържаше толкова в себе си, че му оставаше напълно чужда. Той имаше чувството, че всъщност не я познава. Страхуваше се, че ако й направи предложение, всичко ще пропадне.

И все пак не можеше да живее без нея. Нито можеше да рискува да я остави сама на тоя свят, понеже само при мисълта, че я докосва друг мъж, направо подлудяваше от ревност. Тя беше неговото момиче, неговото дете, неговата жена. Никога нямаше да бъде в състояние да я дели с другиго.

Самата мисъл, че може да е водила полов живот, преди да го срещне — мисъл, която сама по себе си бе напълно естествена — го изпълваше с такава мъка, че всеки път, когато му дойдеше наум, той я пропъждаше. Не се и осмеляваше да срещне очи в очи тази проста реалност, понеже тя бе като отрова, пагубна за любовта му, дори и за разума му. Рой се бори със себе си в продължение на няколко седмици, преди да събере смелост. Тогава купи скъп диамантен годежен пръстен, даде го на Джил в нейния апартамент и поиска ръката й.

Когато тя му каза, че й трябва време, му стана тежко, но не се изненада много.

— Това е важно решение. Няма да бъде честно нито спрямо теб, нито спрямо мен, ако го взема набързо — каза тя.

Заболя го от това, че не прие веднага, и все пак тази нова проява на самоуважение от нейна страна то изпълни с гордост.

Тя усети, че отказът й го е обидил и в очите й блесна малко пламъче. После прошепна:

— Хайде да отидем… знаеш къде.

Половин час по-късно Рой прегръщаше голото й тяло. Беше благодарен и на това, което тя му даваше, и си казваше, че трябва да бъде търпелив и да чака.

Някъде по това време Джил започна да му подхвърля, че в компанията го прекарват.

Още преди пет години той имаше възможност да подаде кандидатурата си за президент, но тогава реши да изчака от страх, че внезапните действия могат да настроят някои от членовете на съвета срещу него. Искаше, преди да пристъпи към каквото и да било, компанията наистина да почувства, че й е необходим. Но Джил му изтъкваше, и то напълно уместно, че е затънал в ролята на надзирател, че се занимава само с оправяне на неприятни проблеми, докато други, и то много по-малко способни от него, взимат ключовите решения и прибират големите заплати. Рой стоеше далеч по-високо от всички тези мъже и по въображение, и по способности, но по отношение на амбицията беше доста изостанал. Беше време нещата да си дойдат на мястото.

Рой трябваше да се съгласи, че тя е права. Даваше си сметка, че през последните няколко години животът му е затънал в много аспекти. Брачният период бе само един спомен, нямаше деца, жените му бяха омръзнали, а амбицията му съвсем бе замряла.

Но сега всичко се бе променило. Беше срещнал Джил. Щеше съвсем скоро да се ожени за нея. Чувстваше се като нов човек, способен на неописуеми дела, вълнуващи и нови като чувствата, които изпитваше, откакто Джил споделяше живота му.

Той реши да послуша съветите й. Когато есента премина в мразовита детройтска зима, той започна да изпраща сигнали където трябва, че настоява на следващото събрание на съвета президентското място да се преразгледа. Тогавашният президент Боб Пъркинс нямаше никакво влияние и всички го знаеха. Заместникът му Бърд Галъуей беше безгласна буква. Истинската силна фигура в компанията беше Рой.

Първите резултати не закъсняха. Боб Пъркинс започна да сондира положението в други фирми, понеже усещаше как действията на Рой разклащат властта му. Колкото до Бърд Галъуей, той правеше всичко възможно, за да си осигури съюзници в съвета, но си даваше сметка, че никога не е бил така необходим на компанията, както Рой. Резултатът от каквото и да било съперничество за властта бе предрешен. Затова Бърд също започна да тества познанствата си в други компании. Рой безпристрастно наблюдаваше това развитие на нещата. Вълнението от мисълта, че ще поеме компанията в свои ръце, не можеше и да се сравнява с чувството, което изпитваше при друга мисъл — че Джил ще стане негова жена, че ще живее завинаги под един покрив с нея, че ще я изолира от злия свят на мъжете, че ще се наслаждава на прелестите й до края на живота си. Рой бе до такава степен замаян от чувствата си, че нито веднъж не му дойде наум, че между отлагането на отговора на Джил и идеята й той да стане президент, има нещо общо.

В определени моменти и под влиянието на определени жени дори и най-ловките и коварни мъже като Рой Инглиш могат да останат слепи за онова, което ги очаква.

15

Ню Йорк

Виктор Консидайн закусваше в къщата си на Пето Авеню.

Въпреки че редовно играеше голф, Консидайн беше дебел, понеже обичаше да яде много.

Дъщеря му сложи пред него поднос с пържени яйца, бекон, варени картофи и печени филийки. До портокаловия сок, в малка порцеланова купичка беше лекарството му.

— Лекарят каза, че не трябва да ядеш толкова яйца — каза дъщеря му. — Вредно е за здравето ти.

— Глупости — отвърна той презрително. — Бекон с яйца е най-здравословната храна на света. Майка ми, откакто се е родила, яде всеки ден бекон с яйца и е на деветдесет и пет години. — После погледна дъщеря си и добави по-остро: — Вземи си и ти.

Тя донесе и за себе си чиния с бекон и яйца. Изяде ги без апетит. Той беше погълнат в четене на „Уолстрийт Джърнъл“ и не й обръщаше внимание. Когато свърши, погледна строго към чинията й — беше почти празна.

— Браво, момичето ми.

Виктор Консидайн смяташе, че човек трябва да се храни по три пъти на ден, и то солидно. И това важеше както за самия него, така и за жена му, докато беше жива, и за дъщеря му.

Свикнал да мисли ограничено, както повечето мъже, облечени във власт, Консидайн не виждаше никаква връзка между наследената от прадедите си месно-картофена диета, на която се подлагаше, и сърдечното си страдание. За него сърдечните болести бяха чисто и просто липса на късмет или най-много вродено страдание. Той не изпитваше никакво угризение на съвестта, когато ядеше калоричната си, мазна храна и поемаше дневните си количества мартини и бира. Тези удоволствия му се полагаха и му се струваше абсолютно невероятно да са вредни за здравето му. Лекарите твърдяха обратното, но той мъдро отсъждаше, че лекарите не разбирали нищо. Та той можеше да ги купи и да ги продаде с натрупаните благодарение на упорития си труд милиони — и тях, и много други като тях.

Докато дъщеря му прибираше масата, той не й обърна внимание. В къщата нямаше готвачка. Дъщерята лично готвеше всичко на баща си.

Барбара бе закръглена двайсет и осемгодишна жена. Не беше пълна като баща си, но не беше и толкова слаба, колкото й се искаше. За тъмнокосата й глава се грижеха скъпи фризьори, но прическите й някак винаги изглеждаха невзрачни и неелегантни. Имаше хубава кожа, но бе наследила месестите бузи на баща си и увисналата брадичка на майка си, а комбинацията не беше от най-благоприятните.

Очите й обаче бяха изключително красиви, интелигентни и невинни и придаваха на невзрачното й, но открито лице нещо женствено и изтънчено. Всеки, който я погледнеше право в очите и уловеше лъчистия им блясък, я намираше за много привлекателна.

— Взе ли си лекарството? — попита тя равнодушно.

— Да, взех си лекарството — пригласи й саркастично баща й. — Не може ли да ме оставиш поне за малко на спокойствие?

Той не обичаше да му се напомня за сърдечното му страдание. Дълбоко в себе си изпитваше ужас от инфаркт, понеже като единайсетгодишен бе видял как баща му пада и умира от инфаркт? Споменът за покосеното, обезкървено лице на баща му, за трескавото пристигане на линейката, за това как двамата с майка му тревожно чакаха страшната вест се бе запечатал в съзнанието му за цял живот.

— Купи ли си рокля за приема?

Ставаше дума за официалната вечеря, която той даваше същия ден за някои бизнес лидери в Юниън Клъб. Винаги искаше от Барбара да домакинства при подобни случаи.

— Да, купих си.

— Откъде?

— От „Ив Сен Лоран“.

— За колко?

— За седемстотин долара — отвърна тя притеснено, но с известна нотка предизвикателство.

— Одрали са те — отсече той. — Или по-скоро мен са одрали. Вие жените нямате никаква представа за цената на парите. Хайде, покажи ми я. Облечи я. Но побързай, че нямам време!

Тя бързо отиде в стаята си и облече новата рокля. Когато се върна, той я изгледа критично.

— Не е лоша. Дори никак. След като ще ме обират пладнешки, поне да има защо. Ще отидеш ли на фризьор?

— Да, тази сутрин — кимна тя.

— Добре.

Умът му беше вече другаде. Вниманието му бе погълнато от вестника.

Барбара продължаваше да чака.

— Не ти ли напомня на нещо?

Той я погледна безизразно.

— Не. А трябва ли?

— Роклята на мама — усмихна се тя. — Оная, с която беше на трийсетия ти рожден ден. Ръкавите бяха точно като тези и цветът беше почти същият.

Той се усмихна благоговейно при спомена за покойната си жена. После погледна към дъщеря си и намръщено отсече:

— Да, но тя поне знаеше как да носи такива рокли.

После отвърна поглед.

— Сега можеш да си вървиш.

Тя се прибра в стаята си и съблече роклята. При забележката му очите й се бяха насълзили, но сълзите вече бяха пресъхнали. Когато той свърши със закуската, тя се върна, за да доприбере масата. На излизане я целуна. Тя остави съдовете в мивката. Прислугата щеше да дойде след излизането му. Виктор Консидайн не можеше да понася присъствието на прислуга в къщата. Не обичаше да му се мотаят в краката, когато си е у дома. Искаше абсолютно спокойствие. От трийсет години насам прислужниците се допускаха в къщата само след като е отишъл на работа.

Когато баща й излезе, Барбара отиде в банята. Съблече се и пусна душа. Зачака да дойде топлата вода и се погледна в огледалото. После клекна пред тоалетната и повърна закуската, която само преди двайсет минути бе изяла. Стомахът и гърлото й болезнено се раздираха, но след като пусна водата, тя се почувства много по-добре.

Час и половина по-късно беше при фризьора. Докато й миеха и къдреха косата, прочете два доклада за нови филиали на „Консидайн“. После отиде в дирекцията на „Консидайн“ на Шесто Авеню и прекара в стаята си дълъг следобед.

Барбара Консидайн бе главният административен помощник на баща си — беше му „и очи, и уши“, както той обичаше да казва. Не заемаше никаква официална длъжност и получаваше мизерни подаяния за работата, която вършеше — баща й й отпускаше дребни суми за лични нужди. Но в замяна на това й вярваше безрезервно. Никога не взимаше каквото и да било важно решение, без да се посъветва най-напред с нея. Имаше някаква ирония в това, че той изцяло зависеше от нея, и все пак никога не се отнасяше към нея с уважение.

Барбара бе интелигентна и усърдна и наистина разбираше от бизнес. Често откриваше пазарни възможности там, където баща й и най-добрите му експерти не виждаха нищо. А когато в прицела й попаднеше някоя компания или пък се бореше за надмощие в някоя нова област, атаките й бяха безпощадни. По това приличаше досущ на баща си. Бе наследила хитростта му и жаждата му за власт, ала имаше по-богато въображение и по-тънък усет от него.

При каквито и да били други обстоятелства Барбара вероятно щеше да е станала президент на голяма компания. Но тя така зависеше от баща си, че крееше в неговата сянка, като му вършеше неоценима работа и му даваше блестящи съвети, за което никой никога не й благодареше.

Консидайн обичаше да нарича Барбара „синът, когото винаги съм искал да имам“. Това бе донякъде несръчен комплимент за ума й, но също и груба обида, намек, че не е омъжена, не е красива и не се ползва с успех сред другия пол.

Следобедът бе изтощителен за Барбара, а и я мъчеше мисълта за предстоящата вечеря. Ролята на домакиня бе за нея цяло изтезание. Тя не обичаше да общува с хора, още повече, че й беше писнало да слуша през цялото си юношеството ехидни подхвърляния за положението си на самотна девица, към които напоследък се прибавяха коментари, че не може да се ожени. С течение на годините ставаше все по-свита и саможива.

Какво не би дала, за да си остане в стаята и да прекара нощта в изучаване на доклади, прогнози и криви на производителността! Нито я влечеше, нито пък й се удаваше да води светски разговори с колеги от бизнеса. Жалките й усилия да се държи като блестяща домакиня само подчертаваха още повече несръчността й на стара мома.

Късно следобед тя прекъсна работата си за един час и отиде в Юниън Клъб, за да провери дали всичко с приготовленията за вечерта е наред. Тръгна си за вкъщи половин час по-рано, за да има време да се облече.

В седем и половина една лимузина ги откара двамата с баща й в Юниън Клъб. Тя помнеше имената на всички поканени бизнесмени и политици. Барбара имаше безпогрешна памет — още едно ценно качество. Успя да каже всекиму по няколко мили думи за семействата или компаниите им и да извика в отговор усмивки у всеки един. Ако усмивките й се сториха състрадателни, задето е самотна и в плен на баща си, то тя се опитваше да не мисли за това.

Беше девет и половина, празненството беше в разгара си. Тогава се случи нещо неочаквано.

Барбара танцуваше с президента на един от филиалите за производство на стомана на „Консидайн“, когато някакъв непознат хубавец пресече партньора й и застана пред нея.

— Много ли ще ви бъде неприятно?

Мъжът, който танцуваше с Барбара, тактично се отстрани и тя се озова в обятията на непознатия.

Лицето му й се стори познато и все пак беше убедена, че никога не са се виждали. Можеше да каже със сигурност, че не е от поканените.

— Как попаднахте тук? — попита го с любезна усмивка.

— Вмъкнах се без покана — отвърна той. — Да си призная, често ми се случва. Чувствам се най-добре, когато съм нежелан. Собствените ми приятели ме отегчават.

И все пак й напомняше нещо. Тя се опитваше да си спомни какво и същевременно не можеше да откъсне очи от лицето му. Беше изключително красив. Можеше да е на трийсет, дори и на повече, но изглеждаше най-много двайсет и пет годишен. Единствено самоувереността му и властното му поведение издаваха същинската му възраст.

У него имаше някаква странна сплав на противоположности — нещо своенравно, дори младежко, съчетано с голяма мъжка сила. Имаше дълги, красиви мигли и тъмни, проницателни очи, широко чело и квадратна челюст. Ръката му, която държеше нейната, бе като желязна и все пак нежно приютяваше дланта й, сякаш тя бе от най-крехък порцелан.

Гледаше я изпитателно и с интерес и сякаш я хипнотизираше.

— Вие ли сте отговорникът за подобни мероприятия?

— Това е мое задължение — кимна тя. — По-скоро едно от задълженията ми.

— Значи сте добра дъщеря.

При тези думи в очите й за миг блесна нещо неуловимо, после се стопи.

— Значи знаете коя съм.

— Всички знаят коя е Барбара Консидайн — усмихна се той. — Аз например миналия месец видях снимката ви във „Форчън“. Изглеждахте много добре.

— Как казахте, че се казвате? — попита тя.

— Нищо не съм казвал. След малко ще стигнем и до това.

И той удивително ловко си проправи път през танцуващите двойки и я отведе в един празен салон до банкетната зала. Беше като на кино — претъпканият дансинг остана зад тях и тя нямаше как да не се усмихне на дързостта и сръчността му. Стояха един до друг в слабо осветения салон.

— Знам всичко за вас — каза той.

Барбара пребледня и отстъпи крачка назад.

— Какво искате да кажете?

— Знам, че сте добър човек — продължи той. — Едно е да си добра дъщеря, а съвсем друго — да си добър човек. Видях го в очите ви още на дансинга. Виждам го и сега.

Тя още изглеждаше замаяна от думите му.

— Аз… не мога да разбера за какво говорите.

Той започна бавно да я притегля към себе си. Тя искаше да избяга, понеже думите и поведението му я плашеха. Ала тъмните му очи я омагьосваха — опияняваха я и същевременно някак странно я успокояваха. Това й даваше кураж да рискува, да бъде смела и самоуверена като него.

Въпреки че разумът й диктуваше противното, Барбара му разреши да я целуне. Целувката му бе нежна и почтителна. Когато устните им се разделиха, тя се отдръпна с чувство на доволство. Тя, Барбара Консидайн, се бе целунала с един красив непознат. Колко романтично! Такива неща не ставаха дори на маскен бал!

Но нещо магнетично в прегръдката и в очите му я теглеше отново към него. Този път целувката му бе по-задушевна. През цялото й тяло пробягваха тръпки на възбуда. В гърлото й се надигаше възглас на недоумение. Езикът му безсрамно проникваше навсякъде и разпалваше в нея силни усещания, каквито никога преди не бе изпитвала. Когато най-после я пусна, тя бе останала съвсем без воля — като парцалена кукла в ръцете му.

Погледна го смаяно. Слабото осветление хвърляше странни сенки по изсеченото му лице. Красотата му бе царствена, почти нереална.

Той я съзерцаваше с възхищение.

— Казват, че хубавиците се целували най-хубаво. Вече се убедих, че наистина сте хубавица.

Тя превъзмогна сладостната премала и успя да се отдели от него.

— Как ви беше името?

— Нека запазя още малко тайната си — отвърна той.

Държеше я за рамото и я оглеждаше.

— Имате най-красивите очи, които съм виждал. А на това осветление изглеждат още по-прекрасни.

После я притегли. Този път тя се опита да го спре, но напразно. Тялото й сякаш беше от пластилин. Той нежно я прегръщаше. Тя склони глава на гърдите му.

Даваше си сметка, че върши нещо нередно. Нещо съвсем нередно. Тя бе последната жена на света, която някой непознат щеше да поиска да целуне. Знаеше много добре, че е несръчна и отблъскваща. Знаеше, че каквито и скъпи дрехи да облече, винаги ще изглежда старомодна и неугледна.

Появата й в обществото преди десет години беше мъчителна и завърши с пълен провал. Всички знаеха, че никой от уважаващите себе си млади мъже с положение не я иска.

От този ужасен ден насам тя странеше от младите мъже. Майка й упорито правеше опити да я сватосва с разни подходящи ергени. Но след смъртта на майка й, баща й прие самотния й живот, понеже му беше удобно и приятно да я държи на свое разположение. Не му трябваше наследник. Беше прекалено голям егоист, за да се занимава с оставяне на богатството си на някакъв си син.

И така, през всичките тези години Барбара се справяше сама с разочарованието си, със самоненавистта си и с жестокостта на баща си. Този красив непознат, който я бе отвел в пустия салон, за да я целуне, бе по-прекрасен от всичко, за което си бе мечтала. Будеше у нея известни подозрения, но тя усещаше, че някъде дълбоко нещо в душата й се топи, че способността й за съпротива изчезва.

И тя се отпусна в прегръдките му. Наистина не я интересуваше кой е и какви цели преследва. Искаше да се наслаждава на този момент, понеже знаеше, че ще е кратък.

— Ти си нещастна — каза той. — Чувствам го. Защо си нещастна?

Очите й се напълниха със сълзи. Гласът му бе пълен с разбиране.

— Не ме питайте за това.

— Добре.

Той я прегърна по-здраво. Двамата се полюшваха в мрака. В залата долитаха приглушени звуци от оркестъра. Музиката бе прекрасна, вълшебна, сякаш неземна.

— Никога не мислиш за себе си — прошепна той. — Там ти е грешката, нали? Просто винаги се трудиш само за другите. Никога не си оставяш дори минутка само за себе си, за да бъдеш щастлива.

Тя го обгърна с две ръце.

— Откъде знаете всичко това?

— Нищо не знам. То просто се излъчва от самата теб.

Двамата замълчаха.

— Ние хората рядко сме готови да се впуснем в неизвестното — поде отново той. — Например двамата с теб бихме могли още сега да се махнем оттук. Да се качим на самолета и да отидем на едно хубаво място, близо до Кейп Код… Да стигнем много преди полунощ… В онова прекрасно хотелче с апартамент към океана… Бихме могли да си пием шампанското в това апартаментче, само двамата — ти и аз…

Барбара неволно притвори очи.

— Там ще е топло и уютно — продължи той. — Има и камина… Само двамата с теб…

— Защо ми казвате всичко това? — попита тя.

— Защото искам да бъда с теб — отвърна той. — Говоря сериозно. Хайде, ела с мен тази вечер! Никой няма да разбере.

„Баща ми ще разбере“ — прокънтя в съзнанието й.

— Не мога — каза тя. — Не мога да го направя.

Той я прегърна по-силно. Ръцете му галеха кръста й. Целуваше я по лицето, по очите, по врата. Силният му таз притискаше женската й плът. Тя тихо застена в обятията му.

— Можеш да правиш каквото поискаш. Ти си свободна жена.

Това тяло, плътно прилепнало до нейното, я караше да премалява от желание. Тя сякаш не можеше да си поеме дъх.

— Хайде, ела! — повтори той.

— Не мога! — изстена тя. — Дори не знам името ви.

— Обещаваш ли, че името ми няма да ти повлияе? — попита той, целувайки я бавно.

Тя измънка нещо утвърдително. Бе затворила очи от удоволствие.

— Когато ти го кажа, ще дойдеш ли с мен?

Барбара издаде същия утвърдителен звук. Не беше на себе си и не можеше да говори.

— Казвам се Джордан.

Истината достигна до нея бавно, сякаш много отдалече. В същия момент здравата отбранителна стена, с която се бе обграждала толкова години, се издигна отново.

Очите й широко се разтвориха.

— Лазаръс — добави той.

Гледаше я внимателно. Не казваше нищо. Очите му я привличаха като магнит и сякаш донякъде притъпяваха силната й воля.

— Джордан Лазаръс — повтори той.

Тя се отдръпна от прегръдката му. Неизвестно защо трепетът, от който сетивата й не можеха да се освободят, още повече засилваше срама и яда й. Тя го удари през лицето.

— Вън оттук! Махайте се, преди да съм ви изхвърлила аз! Нямате работа тук!

— Нито пък вие! — каза той. — То се вижда. Защо не дойдете с мен и не ме изслушате? Тогава ще разберете.

— Разбирам всичко още отсега — отвърна тя. — Махайте се оттук!

— Чакайте! — настоя той и я хвана за раменете. — Това, което върши баща ви, не е правилно. И вие го знаете. Просто елате с мен и ме изслушайте. Искам да разберете колко много хора ще пострадат, ако той успее да постигне целите си.

— Не е правилно това, което вършите вие! — настояваше тя.

Той я привлече и отново я целуна. Тя блъскаше ръцете и гърдите му и се опитваше да се освободи. Но в отчаянието й прозираше желание и той го чувстваше. Чувстваше също огромната, безкрайна мъка, криеща се във всяка частица от тялото й, и се чудеше откъде идва.

Накрая тя успя да се измъкне и бързо отстъпи назад.

— Напуснете незабавно или ще извикам охраната и тя ще ви изхвърли. И ще разкажа всичко на баща си.

Джордан се усмихна.

— Добре, аз тръгвам. Но вие помислете върху това, което ви казах. Помислете върху това, което стана между нас тази вечер. Моля ви, не ме забравяйте.

След тези думи си отиде.

Барбара цяла трепереше. Самонадеяната му постъпка и измамата, с която си бе послужил, я изпълваха с ярост. Ала дори ядът и срамът й се пречупваха през бурята от чувства, която отшумяваше в сетивата й.

Бе отпратила Джордан Лазаръс. Но нямаше да го забрави.

Тя реши да не казва на баща си за случилото се.

Това си беше нейна лична работа.

В лимузината на път за вкъщи на Виктор Консидайн му се стори, че дъщеря му изглежда нервна. Попита я как е. Тя отговори, че я боли глава.

— Не ядеш достатъчно — отсече той. — От това е всичко.

Когато се почувства в безопасност у дома си, Барбара Консидайн влезе в банята и дълго стоя под топлия душ. Изпитваше почти неприязън при чувството, че сапунът и водата отмиват всички следи от докосването на Джордан Лазаръс. Докато се миеше, плътта й пламтеше.

Когато излезе от душа, тя погледна голото си тяло в огледалото. В крайна сметка не беше чак толкова отвратително. Гърдите й бяха пълни, гръдния кош тънък, ръцете и краката й — съвсем леко възпълни. С подходяща диета и малко спортуване всичко щеше да се оправи. Всъщност причината беше главно в дрехите. Един добър консултант по тези въпроси можеше да направи чудеса с нея.

Тя облече нощницата си и плахо се вмъкна в стаята си. В къщата нямаше прислуга и всичко бе тихо. Тя легна в леглото и отвори романа, който четеше. Прочете един и същ параграф няколко пъти, неспособна да се съсредоточи. Пред очите й непрестанно изникваше образът на Джордан Лазаръс и я парализираше. Постепенно започваше да я обзема неясен ужас.

Беше почти готова да угаси лампата, когато от съседната спалня се разнесе силен и властен глас.

— Барбара, ела да си легнеш!

Беше баща й.

С прималяло сърце Барбара стана и тръгна към него.

16

Чикаго

Лесли Чембърлейн лежеше разсъблечена в чуждото легло и чакаше.

Чаршафите се търкаха в настръхналите, жадни за ласки зърна на голите й гърди. Меката тъкан галеше раменете, бедрата, пръстите на краката й, приятно гъделичкаше къдравото снопче в средата на тялото й. Никога в живота си не се бе чувствала така разголена, тъй цялостно погълната от страстното очакване на плътта си.

Мисълта й се ровеше в изживяното през последните два месеца и тя отново изпитваше удоволствия, които преди й се струваха непостижими за едно обикновено женско тяло. Припомняше си чувства, каквито никога по-рано не бе и сънувала. Опитваше се да придаде на всичко това някаква перспектива, да го постави в някаква разумна рамка, но бе невъзможно. Тя не бе на себе си. Бе се оставила на течението, понесло живота й. Можеше единствено да чака — да се отвори вратата, да дойде той, да влезе в стаята, да обладае тялото и душата й.

Струваше й се, че чака цяла вечност. Тогава в ключалката се превъртя ключ, вратата се открехна, колкото да пропусне висока мъжка фигура, после отново се затвори. Стаята потъна във вълнуваща тъмнина.

За миг всичко остана тихо. После той прошепна:

— Тук ли си, малката?

Тя се размърда в леглото. Цялата й плът гореше.

— Тук съм, Тони.

Без да продума, той започна да се съблича. До ушите й долиташе странно шумолене, от което сетивата й пламваха.

Той застана до леглото. Тя знаеше, че е напълно разсъблечен. Усещаше свежия, остър мирис на голото му, готово за любов мъжко тяло.

Той леко отгърна завивката, пъхна се до нея и допря устни до нейните.

Лесли въздъхна и го обви с ръце.

А той, подканен от нейната готовност, вече я покриваше с тялото си. Тя цяла тръпнеше от желание.

— Обичам те! — прошепна.

— Тъкмо се готвех да кажа същото — усмихна се той до лицето й и продължи да я целува.

Езикът му раздели устните й, които жадно се отвориха, за да го поемат. Пръстите му галеха лицето й, спуснаха се надолу, по гърдите, по корема и пъпа й, достигнаха до центъра на тялото й.

Краката й се разтвориха и тя свенливо му помогна с ръка. При допира й той изстена и в миг се озова в преддверието на страстта й. Бе пламенен и плъзгав, а съприкосновението с нея бе тъй прекрасно, че му бе трудно да се контролира.

Той застана отгоре и с наслада срещна копнежа в очите й. После, обзет от същия трепет, бавно се плъзна в нея и я изпълни докрай.

Толкова му бе хубаво, че очите му се притвориха. Бързината, с която тя се бе научила да се люби след първата им среща, само два месеца по-рано, го изумяваше. Тялото й нежно го обгръщаше, сладостно се извиваше и го приканваше към шеметни висини на страстта. Дългите й бедра любовно се обвиваха около хълбоците му, изкусните й ръце галеха кръста му, спускаха се по-надолу и го увличаха още по-навътре в нея.

След оная първа нощ тя бе запазила моминската си свежест. Любенето й бе спонтанно и невинно. Пръстите й някак по детински се плъзгаха по бедрата му и търсеха пътя си. Тялото й сякаш бе създадено за любов. Изгубената девственост бе разтворила в нея дълго и здраво заключените двери на чувствеността.

Пленен от моминската дързост на ръцете и устните й, той още по-пламенно я запрегръща. Бе тъй красива, тъй страстна…

— Люби ме! — шепнеше тя и се движеше под него. — О, Тони, люби ме!

Главата й се мяташе под него и къдриците й се стелеха по възглавницата. Ноктите й се впиваха в гърба му. Той в унес забеляза, че докато я люби, гърдите й потръпват.

Не издържаше повече. Някъде дълбоко в него се надигна шеметна вълна. Той здраво стисна раменете й и я погледна. Очите й бяха притворени, понеже бе луда от възбуда, но бляскавите ириси хипнотично го фиксираха.

Отдаде й се неудържимо, усещайки как я изпълва с огнения бял поток на страстта си. Цялото му тяло пламтеше. Във върховната наслада, която го разтърсваше, имаше нещо неземно, почти недопустимо. Той чувстваше, че й дава от себе си повече, отколкото, на която и да е друга жена преди нея, и някак губеше нещо от себе си. Това го ядосваше, но и го изпълваше с непоносимо удоволствие.

Останал без сили, той се отпусна над нея. Тя го залюля до гърдите си, усещайки го още в себе си. Сякаш цяла вечност лежаха така и чувстваха как телата им се отпускат в сладостна любовна премала.

„В нея наистина има нещо необикновено“ — мислеше си Тони. Не бе сбъркал в преценката си още първия път, когато толкова се мъчи да я предума да вечеря с него. Под свежата й, жива, тъй стегната и сериозна външност се криеше дълбоко пламенна жена.

А може би все пак: твърде пламенна за него.

Най-после той се отдръпна от нея, прегърна я и нежно я зацелува.

— Толкова те обичам!

— Ммм — измърка тя. — Аз също.

— Как съм живял толкова години без теб? — продължи той. — Сякаш не съм съществувал.

— Толкова добре те разбирам! — прошепна тя. После понечи да каже още нещо, но близостта му така я съблазняваше, че млъкна и обсипа лицето му с целувки.

После се отпусна назад и го загледа с възхищение.

— Още първия път, когато те видях, на излизане от асансьора, разбрах, че в теб има нещо необикновено — каза той. — И не се излъгах.

Споменът за първата им среща я накара да се изчерви. Оттогава целият й живот се бе променил. През цялото време, докато вечеряха, напразно се бе опитвала да скрие това, което ставаше в нея. Повечето говореше Тони, понеже тя бе като онемяла от изпълващите я чувства. Но очите й издаваха всичко. И накрая, на излизане от ресторанта, и двамата много добре знаеха какво ги очаква.

Тя се учудваше от себе си в леглото. Тялото й жадно му бе отдало девствеността си, бе съзряло и се бе пробудило за удоволствия с невероятна сладостна готовност, която и досега я изпълваше с трепет. Тя се питаше дали това дълго потискано чувство се е крило у нея, или пък Тони, с лъчезарна усмивка, спокойно разбиране и опит в любовта бе разпалил у нея страстта.

Не можеше да си отговори на този въпрос. Всичко бе започнало преди два месеца. Тони долиташе при нея от разни места, в зависимост от това накъде го отнасяха ежеседмичните му командировки. Срещите им приличаха на непредсказуеми приключения. Тони я водеше по непознати ресторанти, в разни нови части на града, където кракът й не бе стъпвал, в увеселителни паркове, за чието съществуване дори не подозираше. Всичко наоколо ставаше ново, благодарение на неговата неочакваност. Това бе свят, който Лесли, погълната в работа, никога не бе виждала преди.

Разбира се, в него бяха и тихите хотелчета, където се регистрираха като мъж и жена.

При всяка нова среща любовта им ставаше все по-завладяваща и страстна, като чувствен сън, в който двамата потъваха все по-дълбоко и по-дълбоко. Насладата на Тони бе тъй неподправена и топлината на прегръдките му тъй успокоително закриляща, че всякакви предразсъдъци изчезваха за Лесли и нищо не бе в състояние да я шокира.

Тя го прегърна по-силно. Тялото му й бе тъй близко!

— Знаеш ли какво? — обади се той.

— Какво?

— Ти все още си цяла загадка за мен.

— Какво искаш да кажеш?

Той седна в леглото и я загледа. Нежната извивка на голите й бедра събуждаше в него неволен копнеж.

— Не разбирам как това пламенно създание, което си ти, може толкова години да остане прикрито под строгата външност на една дама.

Тя се засмя и опря коляно в бедрото му. Чу се тих звук, подобен на милувка. После взе ръката му, нежно я целуна и я положи на гърдите си.

— Много лесно. Още не те бях срещнала.

Той се усмихна на комплимента. Ала очите му останаха замислени.

— Приятно е да те ласкаят, но има и друго. Аз мисля, че ти си такъв страхотен работник именно понеже винаги си била пламенна. Тъкмо тая прикрита енергия те е направила толкова точна — към теб самата и към останалите.

Тя продължи да лежи така, като леко притискаше ръката му към гърдите си и мислеше за правотата на думите му. Наистина, през всичките тези години бе потискала нещо в себе си. И никога не бе разбирала наистина какво е то.

— Може би — продължи той — смъртта на майка ти те е наранила по-силно, отколкото предполагаш. Може би загубата й е оставила в теб белег, който през всичкото това време не си забелязвала.

Лесли лежеше замислена. Никога преди не бе гледала на себе си по този начин. Винаги се бе считала за щастлива, дори за безгрижна. Смъртта на майка й винаги й се струваше по-скоро като нещо отдавна минало, като осъзнат житейски факт, отколкото като рана, способна да причинява остатъчна болка.

— Какво те прави толкова прозорлив? — прошепна.

— Аз също останах без майка — отвърна той. — Чувството ми е до болка познато.

Това внезапно признание я трогна неочаквано силно — през няколкото седмици, откакто бяха заедно, той не й бе казвал почти нищо за миналото си — и тя почувства, че очите й се навлажняват. Обзе я майчинско чувство към него.

— О, Тони! Защо не си ми казвал досега?

— Това беше много отдавна — погали я той. — Просто го споменах като пример. Може да ти изглеждам на глупав чиновник, но все пак имам малко мозък.

Тя се привдигна на колене и клекна до него.

— Разкажи ми! Разкажи ми за семейството си! Искам всичко да знам, Тони!

Той поклати глава.

— Не сега. Когато му дойде времето. Но когато научиш, ще разбереш защо още не искам да говоря за това. Само ще развали всичко, което двамата с теб изживяваме. Или най-малко ще го помрачи. А аз няма да допусна такова нещо. Цял живот съм го чакал — и него, и теб.

Той я погледна — изтегната до него, разсъблечена и притихнала като котка, невероятно привлекателна. После прошепна:

— Целуни ме.

Устните им се срещнаха. Езикът му се плъзна в устата й — отначало нежно, после страстно, с ненадейния глад на мъжкаря, който тъй добре бе опознала през последните седмици.

В нея бликна желание. Без да прекъсва целувката, тя се извърна и го възседна.

Коленете й го обхващаха през кръста. Тя чувстваше как членът му се изпъва под нея, жаден да я докосне. Изви гръб и бавно прокара ръце по гърдите му, през корема, между краката му. Пръстите й победоносно го обхванаха, устните й се извиха в усмивка. Чувстваше се като съблазнителка. Водеше я мъдростта на тялото й, изпълнено с новооткрито желание.

Тя го чу как въздиша. Топлото нещо в ръцете й сякаш й принадлежеше и съществуваше единствено за нея. Тя започна да го гали.

Бе седнала върху него и притискаше бедрата му с дългите си крака. Ръцете му се вкопчваха в чаршафите. Очите му бяха притворени. Тялото му ритмично се движеше и членът му мокреше пръстите й.

Дойде й наум, че връзката й с този красив и привлекателен мъж не е родена от съзнанието й, както всички останали връзки с хората около нея. Тя бе създадена в тялото й на жена, събудена от него за любов. Затова бе несравнимо по-дълбока и по-пълна. Той я бе направил жена и сега тя го познаваше така, както не бе познавала никого досега.

С тази мисъл тя дръзко го въведе в себе си. Усети как той се привдига и се притисна в него, за да го пропусне докрай в най-съкровената си същност.

Той започна да я люби. Тя ликуваше от възбудата на коравото нещо дълбоко в нея, чийто буен порив се разпалваше от мекото й тяло. Мисълта, че толкова я желае, я караше да тръпне.

Тя му се отдаде, напълно и с изумление усети как тазът й отвръща на ласките му. Обзе я дълбока, неимоверно нарастваща пареща болка. Скоро умът й се замъгли.

Той протегна ръце и взе гърдите й в шепи. Палците му търкаха зърната й. Нейните нокти нежно го драскаха и оставяха по кожата му сладострастни розови следи. Той я притискаше все по-страстно.

— Люби ме, Тони, люби ме!

Не чуваше собствения си глас. Нито чуваше неговите въздишки и стонове.

Тя се потопи в наслада. Тялото й тържествуваше над цялата й същност. После изведнъж усети как ръцете му я обхващат през кръста и я притеглят още по-плътно към него. Тогава удоволствието я заля без остатък. Някъде вътре в нея вместо един живееха двама, разтърсваше я диво, нечовешко съчетание от сили.

Тя едва чуто изскимтя — в любовния й вопъл имаше нещо животинско, което го доведе до крайния предел. Той цял се разлюля и тя усети в слабините си топлата вълна на страстта му.

Това продължи дълго, като цяла вечност, свързваща ги в невероятно дълбоко, разтърсващо изживяване. Бе тъй силно, тъй всепоглъщащо, че й се струваше, че не ще издържи и миг повече. Тогава той сякаш се смили над нея, всичко свърши и тя се отпусна безжизнено в ръцете му.

— О, Тони…

— Шшш… Не говори.

Той я галеше и я целуваше — по челото, по лицето.

Тя лежеше до него мълчалива, безсилна и щастлива.

След малко стана, за да отиде в банята. Влезе, примигна от силната светлина и затвори вратата след себе си. Срещу нея бе огледалото.

Очите й се разтвориха широко от учудване. Тя не приличаше на себе си. Косата й, разрешена от ласките, сякаш пламтеше. Очите й бяха като упоени от страстта. Още по-страшно: бляскаха с диво, почти нагло задоволство. Поетата упойка — в случая Тони — бе подействала напълно. Тя вече не бе сдържаната млада жена отпреди два месеца. От огледалото я гледаше някакво ново създание с непредвидими желания и може би неконтролируеми постъпки.

Половината от Лесли се гордееше с това превъплъщение. Досегашният й живот й се струваше безсмислен и повърхностен, понеже никога не бе осъзнавала чувствеността си. Само си бе въобразявала, че се познава, че се самоуважава и заслужава да я взимат на сериозно. Но това се дължеше единствено на неопитността й. То бе образът, който сама си бе създала като момиче. Сега тя вече познаваше нуждите и удоволствията на зрялата жена. Сега знаеше какво представлява всъщност животът.

Но останалата, още закостеняла част от нея, се страхуваше от образа в огледалото. Тя си даваше сметка, че е влюбена до уши. Всичко се развиваше много бързо. Вече бе жертвала премного от себе си в страстта си към Тони. Не знаеше какво е останало от нея. Вече не познаваше себе си.

И все пак между тези две същности, които се бореха за надмощие в ума и в душата на Лесли, имаше някаква връзка. И тя бе чувството й за собствена независимост.

Въпреки опасността от тъй неочакваната любов, тя се радваше, че е пораснала и има собствено мнение, че е станала жена, която сама решава да встъпи в една вълнуваща връзка. Чувстваше се възрастна, отговорна и силна. Още по-важно: бе смела. Собственият й живот зависеше само от нея и сама бе решила да се влюби. Просто изпитваше новата си самоличност. Чувството бе въодушевяващо. Учеше се да бъде жена. Достатъчно дълго бе чакала.

От няколкото загатвания, които Тони й бе правил за себе си, тя знаеше, че е имал някои лични проблеми, далеч по-непосилни от нейните. Но той бе израсъл по-отворен от нея и личните му грижи не му пречеха да черпи с пълни шепи от удоволствията на живота — нещо, което винаги й бе липсвало поради сдържаността й. Затова тя не само бе омаяна от чара му, но и безкрайно му се възхищаваше. Искаше й се, обичайки го с цялата си душа, рискувайки всичко за него, да му бъде равна по смелост.

Когато излезе от банята, тя го завари седнал на ръба на леглото, все още необлечен, с цигара в ръка. Видът му бе някак неестествено отпуснат и домашен.

— Ела тук — погледна я той и потупа леглото до себе си.

Тя отиде и седна до него. Тялото й още пламтеше от ласките му. Искаше й се отново да я обладае — начаса, още преди да е имала време да премисли. Дивото, безсрамно начало у нея ликуваше в споделената им голота, сякаш бяха отишли заедно да плуват голи, сякаш вършеха някаква престъпна лудория. Но другото начало — предпазливата й половинка, я теглеше назад, в отчаян стремеж да почувства, че той още я желае, че още я уважава.

Тя търсеше в себе си прости, лесни думи, за да му го каже. Но бе като онемяла. Чувстваше се зашеметена от богатата гама от чувства, изпитани пред огледалото в банята.

— Искам да те попитам нещо — каза той.

— Кажи — отвърна тя.

Той нежно я хвана за рамото, после прокара пръст в разбърканата, уханна джунгла на косата й.

— Ще се ожениш ли за мен?

Лесли остана без дъх. С въпроса си той отговаряше на друг един въпрос, който отдавна подсъзнателно я мъчеше. Сякаш бе прочел мислите й в банята, когато мъчително се стремеше да помири двете начала в себе си.

За миг Лесли се почувства страшно объркана. Та тя го познаваше едва от два месеца! И през тези два месеца той така я бе покорил с чара си, че тя изобщо не се бе замисляла дали го познава добре, както всяка нормална жена опознава мъжа, с когото излиза. Бе се впуснала смело в тая авантюра, вкусвайки с наслада от външните неща, и удоволствието й се подхранваше главно от факта, че се движи по ръба на пропастта. Чудеше се дали може да вярва на собствените си чувства.

Но сега седеше гола до него и тялото й тържествуваше в интимността си с неговото тяло и сякаш се надсмиваше над боязливите сигнали на предпазливата й съвест, като че угризенията й бяха овехтели предразсъдъци от миналото. Сега тя бе жена и стоеше над подобни детски страхове.

Накрая сърцето й надделя и устните й произнесоха думите, които до края на живота си нямаше да забрави.

— Да, Тони. Да.

17

Ню Йорк

През трите седмици след срещата си с Барбара Консидайн Джордан Лазаръс направи всичко в човешките възможности да предотврати поглъщането на „Лазаръс Интърнешънъл“ от „Консидайн Индъстрис“.

Консултира се с правния си отдел с надеждата, че съществува някакъв начин за съдебна победа над „Консидайн“ или поне за печелене на време чрез продължителни дела срещу гигантския конгломерат.

Изпрати спешно съобщение до притежателите на дялов капитал, стремейки се да им обясни, че краткосрочните финансови печалби от изгодните оферти на „Консидайн Индъстрис“ в бъдеще ще имат непоправими последствия.

Свърза се с инвестиционни банки и дружески корпорации, търсейки партньори за сделки, с цел да попречи на „Консидайн“. Ала никой не се наемаше да съперничи с огромните суми, предлагани от „Консидайн“.

Консултира се със специалисти по патентно право, надявайки се, че може по някакъв начин да предпази от посегателства новаторската разработка на Лио Камински. Но му казаха, че работата на Лио още не била готова за патентоване. Идеята му била твърде революционна и неизпробвана, за да се предлага във федералните патентни служби.

Оказваше се, че Виктор Консидайн е действал много хитро. След като продуктът, към който се стремеше, не бе готов за патентоване, най-бързият начин да го получи за него бе да придобие разработващата го компания. И след като компанията принадлежеше на разрастващ се конгломерат, той щеше да придобие целия конгломерат. Малцина бизнес магнати можеха да си позволят да плащат толкова много за това, което искат. И Виктор Консидайн бе един от тях.

След като се посъветва със специалистите по патентно право, Джордан поговори с Лио Камински за възможността новото лекарство да се използва при хора. Лио бе оптимистично настроен. Показа на Джордан сложни таблици с биологически и фармацевтични данни, илюстриращи, че разработката му е приложима за човешкия кръвен състав.

Но Лио не можеше да обещае бързи резултати. Можеше само да продължи опитите си в зависимост от собственото си време и ексцентричните си методи на работа.

Джордан Лазаръс ясно си даваше сметка, че младата му бизнес империя се намира в голяма опасност. Не разполагаше с оръжие срещу човек с финансовата мощ на Виктор Консидайн. Рано или късно събранието на собствениците щеше да се състои. Беше наивно да си въобразява, че акционерите на „Лазаръс“ ще устоят на оферта от 75 долара за акции, струващи най-много 50. Щяха да решат да продават и „Лазаръс Интърнешънъл“ щеше да спре да съществува като свободна стопанска единица. Самият Джордан щеше да изгуби компанията си. Целият му дългогодишен труд щеше да бъде унищожен.

Джордан не трябваше да допуска това.

Трябваше да предприеме незабавни мерки.

През тези бурни седмици Барбара Консидайн не забрави Джордан.

Той не й позволяваше да го забрави. На сутринта след приема в Юниън Клъб й изпрати дванайсет бели рози. После още дванайсет и така всеки един от следващите дни.

Джордан й се обаждаше в службата почти ежедневно. Секретарката на Барбара, инструктирана да му казва, че тя е на събрание, й предаваше съобщенията. Барбара не отговори на нито едно от обажданията.

В отговор на това Джордан започна да й изпраща бележки. Канеше я на обяд, на разходка, на вечеря. Тя изхвърляше всички бележки.

И все пак, въпреки че държеше Джордан настрана със силната си воля, Барбара мислеше много за него.

Още същата вечер, когато се целуваха на терасата на Юниън Клъб и чу името му, тя разбра кой е, понеже бе в течение на предстоящото поглъщане на „Лазаръс Интърнешънъл“ от „Консидайн Индъстрис“ и на предприетите за тази цел стъпки. Ужасът на баща й пред опасността от сърдечен удар и интересът му към фирми за производство на лекарства и научни разработки в областта на сърдечните болести й бяха до болка познати. Затова интересът към новите разработки в корпорацията на Лазаръс, докладвани от агентите му, бе за нея напълно в реда на нещата.

Сега Барбара си направи труда да се запознае лично със случая и изчете досиетата, набрани от агентите на баща й. Въпреки че не бе специалист по фармакология, тя бързо се ориентира, че научните сътрудници на Лазаръс са на прага на изключително важно откритие. Да, но формулата им бе още на експериментален етап, не бе изпитвана върху хора и не бе готова за патентоване.

Това обясняваше стремежа на баща й да купи „Лазаръс Интърнешънъл“ и невероятните му оферти към акционерите на Джордан.

Това обясняваше също наглите опити на Джордан да си осигури съдействието й срещу баща й. Джордан навярно си даваше сметка, че ако успее да запази компанията и научната разработка даде резултати, може да се окаже собственик на златна мина за лекарства, на патент, който ще му донесе безброй милиони долари.

Бидейки умна жена и познавайки се достатъчно добре при натрупания от жалкия си, извратен живот опит, Барбара Консидайн ясно виждаше как стоят нещата. Джордан Лазаръс не изпитваше към нея нищо друго, освен може би съжаление. Трябваше му оръжие, за да се бори с баща й. Тя бе последната му възможност. Той чисто и просто бе в безизходно положение.

Тя бе само оръдие в ръцете на Джордан Лазаръс, средство за постигане на целта му. Вълшебните му целувки бяха също тъй фалшиви, както и усмивките, и думите на възхищение, и нежните прояви на внимание към нея.

Лазаръс бе хитър. Несъмнено знаеше всичко за Виктор Консидайн. Даваше си сметка, че Консидайн се доверява на дъщеря си и рядко предприема каквато и да е важна стъпка, без да се съветва с нея. Лазаръс залагаше на картата, че като спечели Барбара, може да спечели и баща й.

Барбара не знаеше как да постъпи. От една страна, не можеше да предаде баща си. Откакто се помнеше, изпитваше страхопочитание към него точно като майка си. Навремето тримата живееха, сякаш бяха сами на света. Когато майка й почина, Барбара заживя сама с баща си като в робство. Всеки негов поглед смразяваше кръвта й. Самият звук на гласа му я оставяше без воля.

Противоречивите чувства, които изпитваше към него, дотолкова я объркваха, че дори в този момент, на двайсет и осем години, тя не осъзнаваше напълно кога е започнала кръвосмесителната им връзка. За нея това бе факт от живота й, нещо в реда на нещата. Всеки път, когато се случеше — а то се случваше два или три пъти седмично, Барбара сякаш преставаше да съществува и се превръщаше в мъртвец. Подчиняваше се безчувствено на волята на баща си и после почти не помнеше какво е правил с нея.

Тя бе твърде съсипана от него — и морално, и психически, за да може да прави каквото и да е друго, освен да му се подчинява. Щеше да му бъде робиня, докато е жив. Този факт бе неизбежен.

Затова тя знаеше, че не може да предаде баща си заради Джордан.

От друга страна, нещо в усмивката, в целувките на Джордан Лазаръс бе разпалило у нея неугасимо огънче, което я караше да жадува за нещо по-красиво от дългогодишното си безплодно и празно съществуване. Отначало се опитваше да го потуши, но то се разгаряше все по-силно и по-силно. Изпълваше я не само с презрение и отвращение към собствения й живот, но и с вкус към свободата.

Барбара жестоко се разкъсваше между тези две крайности. Предаността й към баща й бе всичко, което я крепеше в живота. Но влечението й към Джордан Лазаръс наподобяваше на разкриващо се пред нея неподозирано бъдеще, за каквото никога дори не бе мечтала.

С всеки изминал ден противоречието ставаше все по-болезнено. И с всеки изминал ден поканите на Джордан се умножаваха. С телефонните си обаждания, с писмата и бележчиците си той сякаш запращаше отровни стрели в досегашния й живот.

Барбара употребяваше цялата сила на желязната си воля и се мъчеше да живее постарому.

Седмица преди Коледа й се наложи да замине за Уайт Плейнс, където трябваше да замести баща си на бизнес приема в хотел „Аламбра“. Баща й беше ангажиран същата вечер с друга среща извън града и тя трябваше да предаде извиненията му, да проведе консултации с някои видни бизнесмени, чиито имена й бе дал, и като се прибере, да му съобщи резултатите. Трябваше да прекара нощта в хотела и да се върне в Манхатън на следния ден следобед.

В деня на приема тя още сутринта отиде в един луксозен магазин на Пето Авеню, за да изпробва поправките на роклята, която щеше да носи същата вечер.

В съблекалнята, застанала пред огледалото само по пликчета и сутиен, тя както обикновено мечтаеше за Джордан. Гърдите й още тръпнеха от допира на тялото му, коремът й пламтеше при спомена за чудната му топлина, устните й с невероятна точност изживяваха сладостта на целувката му.

Тя виновно излезе с новата рокля и се стъписа, когато видя пред себе си Джордан. Беше тъй висок и красив в тъмния раиран костюм!

— Изглеждаш чудесно, мила! — проговори той фамилиарно. — Знаех си, че роклята ще ти отива. Много си хубава.

После я прегърна и я целуна по устните. Продавачката, която вероятно го бе упътила, се усмихваше отдалеч.

Барбара не искаше да прави сцени и да го гони — продавачките и без това предполагаха, и то с определена завист, че й е любовник. Само успя гневно да изсъска в ухото му:

— Какво правите тук? Мисля, че вече ви казах да ме оставите на мира.

Той леко я бутна назад, за да огледа новата рокля и възкликна с блеснали от възхищение очи:

— От ден на ден ставаш все по-хубава! Не съм виждал друга жена да носи дрехите си като теб! Сигурен съм, че довечера ще бъдеш царицата на бала.

И отново я прегърна. После погледна часовника си и продължи:

— Не закъсняваме ли за обед? Нищо, заслужаваше си да те погледам — толкова си красива! Ще почакаме да я опаковат. Андре ще задържи масата.

Барбара го стрелна с гневен поглед, който остана невидим за останалите, и се скри в съблекалнята.

Докато тя се преобличаше, Джордан бъбреше с продавачките. Плътният му глас ясно се чуваше и жените определено лудееха по него. В шеговитите му закачки по отношение на Барбара се чувстваше възхищение — колко „красива“, колко „очарователна“ и жива била. Говореше за нея с обич и собственическо чувство — била упорита, духовита и интересна, но променливият й характер можел да го подлуди.

Когато тя излезе, насреща й стояха три продавачки и една управителка. Всичките бяха влюбени в Джордан до уши и умираха от завист към Барбара. Сега беше просто невъзможно да го изгони. Трябваше да изчака поне докато излязат отвън.

— Дай аз да я нося — настоя той и й отне кутията с опакованата рокля. После се обърна към продавачките, които го гледаха замечтано. — Довиждане, мили дами!

Когато излязоха навън, той се усмихна.

— Надявам се, че не те накарах да се чувстваш неудобно. Трябваше да те видя.

Колата на Барбара я чакаше. Тя се пресегна за кутията.

— Довиждане, господин Лазаръс.

Мъчеше, се да говори твърдо.

— Не казвай довиждане — отвърна той и стисна ръката й, подавайки й кутията. — Довечера пак ще се видим.

Тя понечи да каже нещо, но в този момент шофьорът й отвори вратата. Тя влезе колата и се загледа напред.

Когато шофьорът потегли, нещо я накара да надзърне през прозореца. Джордан я фиксираше с проницателните си тъмни очи.

Същия ден привечер, след като цял ден напразно се мъчи да се заеме сериозно с работа и да се подготви за деловите разговори, а лицето и тялото на Джордан Лазаръс непрестанно отвличаха мислите й, тя седна на волана и се отправи към Уайт Плейнс.

Събирането в хотела се оказа по-многолюдно, а срещите — по-трудни, отколкото очакваше. Трябваше да разговаря насаме последователно с трима президенти на корпорации и двама председатели на бордове. За всеки един от кратките разговори тя имаше специална програма по точки, съдържаща оферти за услуги и определени изисквания в замяна.

Трябваше да докладва на баща си за всеки отделен случай — той държеше да знае точния отговор на събеседниците й, но също и как са се държали. От години я товареше със задачата да му бъде и очи, и уши, когато той е зает с друго и не може да присъства. Тя винаги проявяваше остра интуиция и точни преценки и не в един случай съветите й помагаха на баща й в деликатни и решителни ситуации.

Тя се радваше, че програмата й е натоварена. Това отвличаше мислите й от Джордан. Но към десет часа мозъкът й започна да блокира от умора и тя се почувства неспособна да продължи дори и минута повече. Сбогува се с организаторите на срещата — всички я третираха с необходимото уважение, понеже бе дъщеря на Виктор Консидайн, запъти се към асансьора, свързващ банкетната зала на покрива с преддверието на хотела и с облекчение натисна копчето на етажа си.

Когато асансьорът спря и вратата се отвори, на площадката пред нея стоеше Джордан Лазаръс, облечен в копринен костюм — сякаш тъкмо бе слязъл от корицата на модно списание.

Преди да е успяла да продума, той влезе при нея и натисна друг етаж. Вратата се затвори.

— Как си позволявате! — възпротиви се тя.

В отговор той започна да я целува. По цялото й тяло се разбягаха тръпки. Силните му ръце я притискаха като в клещи, а езикът му жадно я търсеше.

— Пуснете ме — безуспешно се съпротивяваше тя.

Той неочаквано натисна стопа и асансьорът спря насред шахтата. Притегли я още по-плътно и отново я зацелува. Сега й приличаше на тигър — гъвкавото му тяло се извиваше до нея, ръцете му още по-силно я притискаха. Тя се бореше, ала неизвестно защо дланите й тръпнеха на раменете му и галеха врата му, пръстите й ровеха в косата му. Имаше чувството, че ще полудее.

— Пуснете ме!

Той поотпусна здравата си прегръдка и тя успя за секунда да си поеме дъх.

— Ще дойдеш ли за малко в стаята ми? И аз смятам, че всичко това е глупаво. Просто искам да поговорим.

Барбара не отвърна. Трескаво мислеше или поне се опитваше да мисли. Бе се облегнала назад, сякаш за да му избяга, но ръцете й още обвиваха врата му. Умът й се замъгляваше, не можеше да мисли за нищо.

— Искам да се прибера.

В гласа й се четяха нотки на капитулация, но тя се опитваше да ги скрие.

Джордан Лазаръс бавно се пресегна и обхвана гърдите й с ръце. После отново я целуна — този път нежно. Очите му я гледаха победоносно.

Асансьорът тръгна, но не към нейния етаж. Барбара наблюдаваше безпомощно как отиват все по-нагоре. Той държеше и двете й ръце и я гледаше в очите.

Най-после вратата се отвори. На площадката имаше огледало и старинни столове. Тръгнаха по някакъв коридор. Спряха пред врата с някакъв номер. Ключът беше у него. Стаята беше топла и уютна, потънала в златист полумрак — нощната лампа над леглото светеше. Тя влезе заедно с него. Той съблече мантото й и го закачи в шкафа. После се върна и застана до нея.

— Роклята ти много ми харесва.

Тя се усмихна при мисълта, че вече я е виждал същата сутрин в Ню Йорк.

— Твърде хубава е, за да я мачкаме. Дай да ти помогна.

Барбара се вледени. Стана й ясно какво иска от нея. Вече не ставаше дума за никакъв разговор.

Прииска й се да му зашлеви плесница, да изкрещи, да го накаже за насилието, да избяга от тая стая колкото й държат краката.

Но не помръдна.

Той разкопча ципа на роклята, разтвори я на раменете и я смъкна. Отдолу имаше и фуста. Ръцете му обгърнаха кръста й, разтеглиха ластика и свалиха и нея. Тя остана само по пликчета и сутиен.

— Колко си красива! Точно като в мечтите ми!

Вдигна я и я отнесе до леглото. Наведе се да угаси лампата и я целуна.

После застана до нея. Тялото му ясно се очертаваше на фона на уличното осветление зад тъмния прозорец. Той съблече сакото си, свали връзката си и погледна към нея. Тя сякаш почувства усмивката му.

После съблече и ризата си и пред очите й се откри силното му младо тяло, ъглестите му рамене, здравите мишци, дългите ръце, едрите длани с необичайно фините пръсти.

После с плавно движение той се събу. Пред очите й за миг се мярна очертанието на члена под слиповете. Накрая той махна и тях и коравият му пенис се оголи.

Барбара, не беше на себе си. Разтърсваше я неописуемо желание, но тялото й оставаше напълно безчувствено. Възбудата й срещаше в него непреодолима преграда от студенина.

Той коленичи, за да я целуне, и пъхна нежно език в устата й. После клекна и се надвеси над нея.

— Толкова отдавна ми бягаш! — шепнеше той.

Барбара не можеше да помръдне, за да го спре. Той в миг свали пликчетата и сутиена й и зацелува гърдите й, опипвайки с език меките зърна, докато те се вкоравиха от възбуда.

Сетивата й пламтяха, ала някаква студенина продължаваше да я сковава. Тя знаеше, че той усеща каква борба се разразява в нея — старата мома, опълчила се срещу дълго потисканата си чувственост. Беше готова на всичко, за да може да се освободи от самата себе си и да му се отдаде с наслада. Но тялото, което обитаваше, не й позволяваше да го направи. Нито пък животът, който бе водила през всичките тези години.

Той продължаваше бавно да я гали. Ръцете му се спуснаха под кръста й. Тялото му бе невероятно, знаеше и я даряваше с все по-силни тръпки дори когато нежно и внимателно разтваряше краката й, когато събуждаше плътта й за още по-силен копнеж и я подготвяше за това, което щеше да последва.

Тя беше на ръба на бездната, готова да се отдаде напълно, когато вътре в нея нещо се скъса.

— Не! — извика тя и се вкопчи в раменете му. От очите й неудържимо бликнаха сълзи.

Той спря и я погледна в очите. Ръцете й на раменете му го умоляваха. На лицето му се изписа озадаченост.

После осъзна безкрайното й отчаяние. Отдръпна се от нея и я прегърна като дете.

— Няма, няма… — зашепна той и зацелува обляното й в сълзи лице. — Няма нищо да ти правя, Барбара. Прости ми. Не можех да разбера…

После продължи да я гали и да я люлее в прегръдките си.

— Съсипали са те повече, отколкото си мислех — промълви той. — Съжалявам. Трябваше да го почувствам по-рано. Какъв глупак съм бил!

Утешителните му думи я караха да ридае още по-силно и тя се вкопчи в него с всички сили.

— Всичко ще мине — продължаваше той. — Искам да се чувстваш в безопасност с мен. Това е най-важно от всичко. Не бой се, Барбара, аз съм ти приятел.

Нежната му прегръдка излъчваше приспивна топлина. Малко по малко паниката й отшумя и тя започна да се чувства в безопасност, както той й бе казал. Чувствителността и разбирането му я привличаха дори повече от красивото му тяло.

— Хайде сега, почини си — продължаваше той. — Помъчи се да заспиш и всичко ще бъде наред.

Тя кимна с благодарност и обори глава на гърдите му. След малко наистина усети, че сънят я надвива. Казваше си, че трябва да стане и да се върне в стаята си, но сигурността, която й даваше прегръдката на Джордан Лазаръс, я правеше все по-сънлива. Направи последно усилие да се върне към реалността, но не успя.

Барбара заспа дълбоко.

Нощта й бе дълга, изпълнена с натрапчиви сънища. Когато се събуди, се чувстваше променена, въпреки че не можеше да каже защо.

Джордан бе до нея. Беше станал рано, за да я погледа, докато спи.

— Трябваше да ме събудиш! — каза тя. — Ще закъснея.

— Толкова си хубава заспала! — усмихна се той. — Сърце не ми даваше. Снощи изглеждаше много уморена.

Беше по халат. Докато тя ставаше, той поръча закуска. Неизвестно защо, не я беше срам да застане гола пред него. Чувстваше погледа му, изпълнен с нямо възхищение.

Тя започна да се облича, а той все я гледаше. Преди да си тръгне, тя пи кафе с него. Говориха малко, но в отношенията им имаше нещо топло и интимно, което ги свързваше, сякаш предната вечер наистина се бяха любили.

На вратата той я прегърна и я целуна.

— Надявам се, че снощи постъпих правилно. Сърдиш ли ми се, че не продължих? Или за това, че те поставих в такова положение, та трябваше да ме спреш?

— Не си направил нищо лошо — поклати глава тя.

Джордан я погледна сериозно. После каза:

— Важното е да правим това, което трябва, нали така?

После се усмихна.

— Ще ми липсва сутрешното ти събуждане. Беше много хубаво.

— Благодаря ти — каза тя и го целуна по бузата.

После прекрачи прага и огледа празния коридор. Образът му не я напускаше по пътя към асансьора. Представяше си усмивката му както при събуждането си. Защо не можеха всичките й дни да започват с тази красива, топла и окуражителна усмивка!

Тази мисъл я изпълни с копнеж. Когато прекрачваше прага на стаята си, радостното чувство от сутринта се бе превърнало в тъга.

Същата вечер Барбара се върна в Манхатън.

Когато си влезе вкъщи, беше близо девет часът. Баща й я чакаше.

— Къде, по дяволите, се губиш толкова време?

Беше по халат, с чаша бира в ръка и вестник под мишница. Гледаше я с раздразнение над очилата си за четене.

— В „Аламбра“, къде другаде — отвърна тя, опитвайки се да изглежда изморена и леко раздразнена. — Господин Фредерикс не дойде на обеда и трябваше да вечерям с него.

— Ако имаше среща с мен, нямаше да си позволи да закъснява — изръмжа баща й.

Барбара почервеня.

— Тогава следващия път иди ти! Ако ми нямаш доверие…

— Кой казва, че ти нямам доверие? Не извъртай думите ми, че ще съжаляваш!

Виктор Консидайн не я заплашваше наистина. Просто такъв му беше маниерът. По очите му личеше, че й се радва.

Тя се извърна.

— Отивам да взема душ. Съсипана съм.

— Добре, ще се видим след това — каза той.

Барбара бързо излезе. Знаеше какво означават думите му. Тази вечер той искаше да бъде с нея.

Окачи роклята си в шкафа, съблече бельото си и влезе в банята. Още чувстваше дъха на Джордан. Сутринта не се беше къпала. Ако не беше баща й, нямаше да се къпе цяла седмица, за да запази дъха му по кожата си.

Но трябваше да заличи следите от него. Не можеше да рискува, баща й да заподозре. Не можеше и да допусне скъпият й мирис на Джордан Лазаръс да се омърси от гнусния плътски контакт с баща й. Това бяха две различни неща и те трябваше да останат различни докато…

Докато какво?

Водата вече я обливаше, когато тя изведнъж прозря трудността на дилемата си.

Барбара бе нов човек. Случилото се предната нощ и същия ден бе сложило край на всякакви опити за съпротива на Джордан Лазаръс от нейна страна. Най-странното бе, че пощадявайки я, когато бе беззащитна в ръцете му, той бе пресякъл у нея всякакво желание да му отказва.

От друга страна, не можеше прекалено дълго да крие истината от баща си. Той бе твърде хитър. Нито пък можеше открито да го предаде.

Сякаш от това положение нямаше никакъв изход.

Но така или иначе, Барбара Консидайн бе дъщеря на баща си. Докато пръстите й с неохота отмиваха следите от целувките на Джордан Лазаръс, в ума й започна да назрява една смътна възможност.

Когато излезе от душа, в съседната стая отекна лаещият глас на баща й.

— Хайде, идваш ли? Цяла нощ ли да чакам?

Барбара се пресегна към нощницата си. В този момент в ума й нещо проблесна — възможността бе прераснала в решение.

18

Детройт

Беше вторник и имаше много работа. В Детройт беше паднал силен сняг. Джил Флеминг излезе от стаята си в отдела по маркетинг и тръгна към асансьора, за да се качи на шестия етаж.

Точно преди вратата да се затвори, вътре се шмугна Харли Шрейдър.

— Как я караш? — запита Харли с най-милата си делова усмивка.

— Добре — усмихна се Джил малко официално.

— А работата как е? — попита той.

— Добре — кимна Джил.

— Как е Рой? — продължи той.

Джил не отвърна и погледна настрани с неопределено изражение.

Харли многозначително се усмихна. После неочаквано се пресегна към стопа. Асансьорът спря между етажите. Бяха сами.

— Между нас не трябва да има тайни — започна Харли с по-сурова усмивка. — Само искам да знаеш, че всичко ми е ясно.

Джил вдигна вежди и попита с равен тон:

— Какво по-точно?

— Всичко — отвърна той. — Това, което целиш с Рой. Целият ти план. Познавам Рой много добре, разбираш ли? Приятели сме от двайсет години. Ясно ми е какво се опитваш да постигнеш.

Джил понечи да натисне копчето, но той хвана ръката й и се усмихна.

— Няма да успееш, малката. И знаеш ли защо? Защото аз няма да ти дам. Може и да не съм кой знае какво, но Рой Инглиш ми е приятел. И няма да допусна някоя като тебе да го върти на пръста си, за да му изсмуква парите.

Джил го погледна с ненавист. Красивото й лице бе странно преобразено. После хладно изрече:

— Пусни ръката ми. Нямам какво да говоря с теб.

Харли Шрейдър я остави, тя натисна копчето и асансьорът тръгна.

— Ако съм на твое място, ще си потърся друга работа — продължи той. — Преди да е станало късно.

Асансьорът спря на шестия етаж и Джил излезе с купчината папки, които носеше, без да се обръща назад.

— Пак ще се видим — извика той след нея.

Същата вечер Джил каза на Рой, че Харли я е закачал.

— Спря асансьора, докато бяхме сами, и се опита… Не искам да ти разказвам с подробности, бях като зашеметена. А ти ми беше казвал, че е симпатичен, че сте приятели…

Рой я гледаше съсредоточено. По лицето му пробягваха смесени чувства, най-вече ярост.

— Ще я видя тази работа — процеди през зъби той.

— Не, миличък! — възпротиви се Джил и хвана двете му ръце, сякаш за да го спре.

После го накара да й обещае, че няма да предприема нищо. Сега не било време да прави истории в компанията. Поради предстоящата му кандидатура за президент положението било деликатно. Разбирала много добре, че иска да си отмъсти на Харли с голи ръце, но трябвало да се успокои.

— Нека забравим за това. Не беше кой знае какво — настоя тя. — По-скоро беше смешно. Може би не трябваше да ти казвам.

— Не — отсече Рой. — Ти постъпи както трябва.

През следващите дни Рой не предприе нищо. Но не можеше да изкара случката с Джил от съзнанието си.

Винаги беше приемал Харли Шрейдър като плиткоумен веселяк, като колега, който става за приказки на чашка от време на време, за игра на скуош веднъж седмично и понякога за партия голф. Бяха запазили приятелството си през всичките тия години главно защото Рой бе запознал Харли с жена му Джин. Рой имаше доверие на Харли като съюзник в бизнеса, понеже Харли бе толкова по-некадърен и неамбициозен от него, че изобщо не представляваше никаква заплаха. Самата повърхностност на Харли правеше присъствието му незначително и успокоително.

Но сега старият му приятел се разкриваше пред очите му в напълно нова и ужасна светлина. Самата мисъл, че Харли посяга на Джил, че се осмелява да си играе с честта й като жена, караше Рой да побеснява. Още повече, че Харли много добре знаеше, че Джил е негова.

Само при представата как Харли спира асансьора и се опитва да натиска крехкото телце на Джил с дебелото си тяло, той се изпълваше с ярост и изпитваше унижение, което иначе му бе напълно неприсъщо.

От няколко месеца Рой забелязваше, че самата мисъл, че други мъже могат да докосват Джил, му причинява силна мъка. Въпреки че си даваше ясна сметка, че не е непорочна, той възвишено си я представяше като чиста малка фея, познала любовните наслади лично от него. Мисълта, че може да се докосва до други мъже, а какво остава да изпитва наслада от телата им, бе направо недопустима за него.

Затова идеята за Харли, предполагаемият му приятел, който се опитваше да се забавлява с Джил, направо го подлудяваше. От момента, в който чу за това, той направо не беше на себе си от ревност.

Но Джил му забраняваше да иска сметка на Харли.

Затова Рой се сети за друг начин, който бе научил от дългогодишния си опит в бизнеса, и започна подмолно да подготвя почвата за изхвърлянето на Харли от компанията.

В този период той се движеше между група влиятелни административни началници и членове на борда, които се готвеха да му възложат президентството като принудят противниците му да напуснат. Рой се зае постепенно да ги убеди, че когато му дойде времето, Харли също ще трябва да напусне. Харли бил едно нищожество без никакво въображение, който бил достигнал тавана си още преди десет години и нямало накъде повече да се развива.

В това имаше известна истина. Неведнъж през последните години Рой, благодарение на връзките си, бе предпазвал Харли от онези, които се мъчеха да го изместят в своя полза. Правеше го просто от приятелство.

А сега, пак благодарение на връзките си, той се стремеше да го махне от пътя си, понеже го ненавиждаше.

Седмиците се нижеха една след друга. Външно „Континентал Продъктс“ даваше вид на цветуща компания с очертаваща се силна финансова година и солидно, макар и безсъбитийно бъдеще. Но в задкулисната борба за власт, която всъщност я разтърсваше, бе заложено бъдещето на поне десетина висши чиновници и най-вече на Рой Инглиш.

През този период на подмолна дейност Рой и Харли излязоха една петъчна сутрин да изиграят обичайната си партия скуош.

След разговора с Джил Рой продължаваше да играе скуош с Харли както обикновено. Искаше да го държи под око, за да може още по-пълно да го унищожи, когато настъпи решителният момент. Затова през цялото време се държеше добронамерено и мило със стария си приятел.

Харли не беше твърде интелигентен, но беше хитър. На това го бяха научили годините, прекарани в света на бизнеса. Той много добре си даваше сметка, че разговорът му с Джил е достигнал до Рой. И беше нащрек.

Рой, както обикновено, спечели без особени усилия. Беше в много по-добра форма от Харли и лесно го надигра.

Когато свършиха, тръгнаха към съблекалнята и заговориха за спорт, за борсови операции и за общи познати.

Намираха се в класическа ситуация на бизнес партньори. Всеки един от двамата четеше мислите на другия, но никой не говореше за това. Харли знаеше, че Рой е вложил всичко в борбата за президентското място. От известно време подозираше, че зад цялата неочаквана игра за власт се крие Джил Флеминг. Това, разбира се, означаваше, че когато започнат големите промени, Харли ще изхвърчи.

— Миналата седмица ние с Джини те видяхме с Джил в Къмбърланд — започна той.

— Така ли? — учуди се Рой. — Аз пък не ви видях.

Харли тихо подсвирна.

— Тази Джил е страхотно гадже. Всички мъже в заведението ти завиждаха.

Рой не отвърна.

Харли затвори шкафчето си и продължи:

— Бива си я наистина. Не знам дали съм ти казвал, че един-два пъти излизах с нея, но това е стара история. Не беше сериозно като в твоя случай — само лека закачка.

Рой застана неподвижно и се вторачи в приятеля си.

Харли го погледна в очите и продължи:

— Никак не е лоша. И в леглото си я бива. Знае всички трикове.

Рой стисна юмруци. Не вярваше и дума на това, но му идеше да разбие носа на Харли. Спомни си за отвращението в очите на Джил, когато му разказваше за сцената в асансьора. Изобщо мисълта за Харли и Джил в леглото беше абсурдна. Та те двамата бяха от различни светове! Харли беше груб и тъп търговец, а Джил — приказна фея, която бе толкова съвършена, че дори беше немислимо да ги сложиш един до друг.

Но въпреки всичко някакво неизвестно напрежение бе обхванало тялото на Рой и не го напускаше. Той почувства, че ръцете му треперят и още по-силно стисна юмруци.

Харли го погледна в очите, после се извърна и се изсмя.

— Ама какво белегче имаше! Щом го погледнех, и ми ставаше! Като Ева и забранената ябълка. Точно до онази й работа!… Никога не бях виждал такова нещо. Не можех да откъсна ръцете си от него.

При тези думи Рой пребледня. Погледна встрани и с нечовешко усилие на волята успя да запази самообладание. Ръцете му така трепереха, че едва си обу панталоните и си закопча колана.

Харли беше вече облечен и се готвеше да тръгва.

После се обърна към Рой, погледна го сериозно и каза искрено:

— Не допускай една жена да те прави на маймуна, Рой! Недей да забравяш кой си! Колкото до другото… е, приятели сме. Ако станеш президент и аз изхвърча, ще знам защо.

После го хвана за рамото.

— Но не допускай една жена да те прави на маймуна!

Рой остана сам на пейката в съблекалнята, седнал пред шкафчето си и потънал в мисли.

Ръцете му вече не трепереха. Мозъкът му се проясняваше. Имаше чувството, че дълго време не е бил на себе си, като удавник, изваден в последната секунда от жадните океански дълбини.

Целият му досегашен живот на егоист му се притичваше на помощ и той бавно проглеждаше. Яростта му, по-рано смътно съсредоточена върху Харли, постепенно изчезна. На нейно място се появиха спокойна уравновесеност и желязна увереност.

Рой седя в съблекалнята повече от час, дълбоко замислен и сам.

Когато стана и си тръгна, беше решил какво ще прави.

На следната сутрин в отдела по маркетинг влезе човек от охраната и връчи на Джил заповед за уволнение.

Тя я прочете — текстът беше студен и безличен.

„Корпорацията със съжаление ви уведомява, че трябва да прекрати договора ви с днешна дата. Желаем ви успех във всички бъдещи начинания.“

Човекът от охраната я изпрати до входа. Наредиха й да върне личната си карта и пропуска за паркинга.

Когато се прибра вкъщи, Джил се обади в кабинета на Рой. Казаха й, че е извън града. Тогава тя се обади в апартамента му. Не й отговори никой.

Обади се в кабинета на Харли Шрейдър. Мислеше трескаво. Трябваше незабавно да говори с Харли и може би дори да му обещае неща, които не искаше да обещава. Но нямаше избор.

Секретарката на Харли също й каза, че той е извън града.

Тогава Джил разбра.

Постъпката на Харли не я учудваше. Той явно си даваше сметка за властта й над Рой и че в даден момент това ще сложи край на кариерата му в компанията.

Разбира се, проклинаше се, че легна с Харли още през първата седмица в компанията, преди почти година. Но нещата не можеха да се върнат. Харли се оказа важно стъпало. Тъкмо от него тя научи в леглото всичко за Рой, за ролята на Рой в компанията, затова, че е неженен, за приспаните му амбиции.

Така ключът, който тогава й бе отключил първата важна врата в „Континентъл Продъктс“, сега завинаги я бе заключил за нея.

Постъпката на Харли не учудваше Джил. Той просто се стремеше да предпази стария си приятел от жената хищник, чийто чар вече сам бе вкусил.

Но я учудваше Рой.

Тя бе убедена, че Рой й е вързан в кърпа. Очите му, когато се любеха, й доказваха, че владее не само тялото, но и сърцето му. Как само я гледаше, когато й предложи да се оженят… Беше явно, че е неин и може да прави с него всичко, каквото поиска.

Още няколко месеца, и той щеше да е станал президент, а Джил — негова жена. Всичко вървеше като по мед и масло, докато в играта не влезе Харли.

Явно нещо в Рой й е убягнало. Сигурно в него е имало някаква вродена преграда срещу женските хитрини. Креватните й прелести и ролята, която изигра, за да го впримчи, са я съборили, но отново е изникнала, когато той е разбрал, че е спала с Харли.

Това беше непростим пропуск от нейна страна. Единственият пропуск в иначе безупречната й игра. Как само го накара да налапа стръвта и той се хвана! Тогава прибягна до шестото си чувство, за да разбере от самото начало какво иска той. Избираше най-подходящите дрехи, най-подходящото поведение, за да се впише във фантазиите му. Знаеше, че той се впечатлява от успехи в работата на подчинените си и се помъчи да се отличи, за да спечели уважението му. Отбягваше го до момента, в който той видимо изгуби интерес и точно тогава отново се появи в кабинета му с онова писмо, за да може той да я види и отново да се хване на въдичката. Колко обеди прекара с него, как използваше всеки нюанс от страстта му! А когато разбра, че я следи до вкъщи, накара един приятел ужким да я нападне, само за да го вкара в леглото си, без да му се стори прекалено лесна.

Всичко се развиваше като по поръчка. И предложението за женитба, и кандидатурата за президентското място — всичко беше почти в ръцете й, когато за зла участ Харли се намеси.

Трябваше по-рано да помисли как да го накара да мълчи. Знаеше, че двамата са приятели, и трябваше да се сети какво може да стане. Но заслепена от своята увереност във властта си над Рей, тя почти забрави за Харли. Там беше грешката й.

Какво пък, тя никога вече нямаше да допусне подобна грешка.

Колкото до Рой Инглиш, той бе чисто и просто плячка, която й се беше изплъзнала. Тя бе готова да му стане жена, дори да износи децата му. Сега й оставаше само да забрави за него и да потърси друг подходящ обект.

Но за Харли Шрейдър тя нямаше да забрави. Той щеше за цял живот да запомни Джил Флеминг и да съжалява за това, което е направил.

След уволнението на Джил Флеминг никой от приятелите и колегите на Рой Инглиш не го видя извън работното място. Движеше се главно сам из компанията и бе станал още по-мрачен и непроницаем.

Началниците, които подготвяха изкачването му на президентското място, все още се срещаха с него по събрания, обеди и на частни разговори във връзка с този въпрос. На вид той бе все така проницателен и съсредоточен в текущата работа.

Тогава настъпи всеобща изненада.

Шест месеца след уволнението на Джил Флеминг, точно когато се очакваше да заеме мястото на Боб Пъркинс и да стане президент, Рой ненадейно пое ръководството на фирма за комуникационни средства в Северна Каролина. Мястото беше добро, а и по-високо стъпало от поста му в „Континентал“.

Рой така и не обясни на никого от колегите си взетото решение. Сбогува се с всички сдържано, даде прощални подаръци на двете си приятелки, с които изобщо не се беше виждал през последните шест месеца, продаде блока, в който живееше, напусна града и никой повече не чу за него.

Известно време приятелите му се чудиха защо толкова се беше борил за президентското място, за да се откаже от него точно когато му го даваха на поднос. После, както става в света на бизнеса, престанаха да мислят за него, понеже бяха твърде заети с мисли за собственото си бъдеще.

Никой, нито дори Харли Шрейдър, който по ирония на съдбата след напускането на Рой остана в компанията (вероятно тъкмо благодарение на него), нито за миг не си помисли, че студеният и безмилостен Рой Инглиш може да е напуснал „Континентал Продъктс“, понеже просто не е могъл да понесе мисълта, че ще стои в сградата, където е срещнал Джил Флеминг. Мъката му бе твърде голяма.

В края на краищата Рой беше мъж като всички останали.

19

Чикаго, 21 февруари 1972 г.

„Мили Тони,

Нямам думи да изкажа колко е силна любовта ми към теб.

Много ми липсваше през последните седмици. Никога не съм мислила, че мога толкова да страдам.

Обичам те, скъпи! Обичам те и ми се иска да ти го казвам непрекъснато! Съзнанието ми е изпълнено единствено с теб.

Всяка нощ лежа будна и си мисля за теб — къде си, какво правиш, какво чувстваш. Образът ти кара сърцето ми да страда и същевременно да пее.

Цял живот чаках да дойде любовта и ето че ти се появи. Никога не съм вярвала, че мога да се отдам някому тъй цялостно! Но сега знам, понеже се случи. Знам, че те обичам и ще те обичам винаги.

Понякога ми се струва, че те познавам по-добре от самата себе си. Чувствам, че ме притежаваш и искам да бъде така. Аз вече не съм същата, а и не желая да бъда каквато бях преди. Не и без теб.

Когато си мисля за детето, което един ден ще имаме, чувствам такава празнота, такъв копнеж по теб! Не мога да дишам, когато те няма.

Винаги ще обичам, само теб. Никога няма да чувствам същото, както сега. Никога, никога, никога!

Не мога да дочакам да те видя отново. Без теб не съществувам. Мога единствено да мечтая за теб. Без теб съм като изгубена.

Моля те, ела бързо! Чувствам допира на тялото ти! Не ме карай да чакам!

Обичам те!“

Лесли четеше и не можеше да се начуди на романтичните си излияния. Сякаш всичко това бе написано от някой друг.

Беше го писала преди седмица и тогава реши да не го изпраща. Силата на любовта й я плашеше. Страхуваше се, че ако той го прочете, ще си каже, че е полудяла и няма да се отнася към нея както преди.

Но Лесли чувстваше, че наистина не е на себе си. Не беше виждала Тони от три седмици той бе заминал в дълга командировка и нямаше време да дойде да я види.

И все пак рано сутринта на следния ден щеше да долети при нея, за да я отведе в съвета и да сключат граждански брак. Всичко щеше да е много скромно. Меденият им месец в северен Висконсин щеше да започне още същата вечер. А тя щеше да се казва госпожа Антъни Доранс.

Той й се обаждаше всяка седмица, за да говорят за сватбата. Щяха да го направят тайно. И двамата смятаха, че традиционната церемония само ще опошли любовта им. Искаха да се врекат един на друг, преди да са казали на който и да било, че ще се женят.

Лесли изпитваше угризения от това, понеже чувстваше баща си много близък и й се искаше да му представи годеника си и да получи благословията му, преди да се ожени.

Предприемайки тази важна стъпка, без да сподели радостта си с него, тя сякаш извършваше предателство спрямо Том Чембърлейн. От друга страна, в любовта й към Тони имаше нещо тъй тайно, тъй романтично, че това й се струваше единственото правилно решение. През последните три месеца с Тони се срещаха на едно невероятно, приказно, неземно място. Тайнствеността на това приключение й допадаше и самият факт, че всичко се развива далеч от служебния и семейния й живот, я изпълваше с трепет.

Двамата с Тони с вълнение градяха планове за бъдещето. Тъй като живееха в различни, отдалечени на стотици километри градове, най-важният въпрос беше къде ще живеят. Тони смяташе, че трябва да се преместят в Ню Йорк, където Лесли можела да си намери работа в една от големите рекламни агенции.

„С тази диплома, с този опит и тия препоръки нямаш никакви проблеми — говореше й той. — Направо ще се изтрепят кой да те вземе.“

Колкото до самия Тони, той убеждаваше Лесли, че за него имало работа поне в десет компании. Работел в тази област от десет години и имал контакти буквално навсякъде.

Лесли бе расла в малко градче и мисълта за Ню Йорк донякъде я плашеше. Но Тони познавал града добре и вече бил намерил просторен апартамент в западната част на Сентрал Парк, където можели да се нанесат, когато поискат.

„Там е само за теб, малката — казваше той. — Повече от където и да е другаде. Ще видиш. В Чикаго е приятно, но тук не можеш да напреднеш. В Голямата ябълка наистина ще се почувстваш на мястото си.“

Лесли беше съгласна. Усещаше, че Ню Йорк ще е подходящ декор за живота й с този изключително интересен мъж. Откакто се влюби в него и му отдаде цялата си душа, за нея вече нямаше път назад. Беше готова да отиде с него и накрай света.

Тя отново зачете неизпратеното любовно писмо. Когато стигна до думите за детето, цялата се изчерви. Тъкмо това беше причината да не изпраща писмото и все пак да го пази и да го препрочита.

Двамата с Тони често говореха за деца. Тони подробно й описваше момченцето или момиченцето, което щяло да им се роди. Говореше й за имена, за характери, за детска ревност, за играчки и забавачници, за филии с фъстъчено масло и желе.

Но във всички тези разговори имаше нещо шеговито. В писмото думите за детето бяха толкова сериозни и пламенни, че на Лесли й се сториха прекалено силни. Не искаше Тони да мисли, че го чака бъдеще, пълно със задължения и отговорности. Искаше брачният им живот да бъде акт на добра воля и на свобода и за двамата.

Даваше си сметка, че не го е виждала твърде дълго и започна да губи самообладание. И тялото, и душата й лудо жадуваха за него. Тя вече дотолкова му принадлежеше, че всяка раздяла се превръщаше за нея в мъчение.

Тя сгъна писмото и го пъхна отзад в албума със снимки. Там имаше и други неизпратени писма до Тони. Тя изпитваше срам от това, но нещо я караше да ги пази и да не ги изхвърля.

После заразглежда албума отначало. Там бяха снимките на баща й, на майка й, нейни снимки с приятелки от училище.

Всички изглеждаха както и преди, с изключение на нея.

През призмата на любовта й към Тони и неимоверната промяна, настъпила в схващанията й за самата нея, тя гледаше на снимките си по нов начин.

От край време мислеше, че знае всичко за себе си — и за живото дете, понесло загубата на майка си, и за тихата, решителна девойка, грижеща се за баща си, и за умната студентка, успяла да се наложи в „Огълви, Торп“ и да започне блестяща кариера.

Сега ги гледаше и откриваше, че не е познавала себе си, че е била несъвършена, че е живяла живота, си повърхностно, без да разбира нещата в дълбочина.

Струваше й се също, че перспективата за бъдещия живот с Тони й помага по-добре да разбира миналото си. Гледаше някогашното момиченце и разкриваше нови тайни в очите му. Понеже в това момиченце се криеше не само бъдещият действен възрастен човек, но и любящата жена. В детското телце дремеше зряла жена и съдбата бе определила тя да се събуди и да заживее единствено за любовта си, подобно на излязла от пашкула си невероятна, ярка пеперуда.

„Колко малко може да се отгатне по външността на едно дете!“ — мислеше Лесли. Спокойният и решителен характер, който й се струваше, че притежава, съвсем не отразяваше истинската й същност на човек със силни и всепоглъщащи чувства. Колко малко познаваше собствената си душа! Докато в живота й не влезе Тони Доранс.

Сега бе с Тони и му принадлежеше с цялата си душа. Как да се опитва да го обясни или да го разбере? Та тя чисто и просто го обичаше!

Лесли обърна последната страница на албума, където съхраняваше спомени от срещите си с Тони. Имаше няколко бележчици с времето и мястото на срещите им. Имаше няколко картички и листове за писма, събирани от хотелските стаи, за да й напомнят за невероятните часове на екстаз, прекарани там. Имаше и няколко нейни снимки, правени от Тони с неговия фотоапарат, както и няколко негови, които тя настоя да направи.

Струваше й се напълно естествено, че дебелият фотоалбум, документиращ собственото й минало, завършва с няколко ценни спомена за времето, прекарано с Тони. Понеже Тони продаваше на цялото й минало нова окраска, ново значение. Освен това Тони беше нейното бъдеще.

И ако тя чувстваше някъде дълбоко в сърцето си, че изпитвайки тези чувства, изневерява на миналото си на това, което е била, което е уважавала и за което се е борила през всичките тия години, то тези последни скрупули постепенно изчезваха, изпепелени от огъня, който я изгаряше отвътре.

Лесли затвори албума, сбогува се с бледия си, самотен силует от миналото и зачака Тони Доранс, който щеше да доизвае образа на новата Лесли Чембърлейн.

Оставаха й само няколко часа. После щеше да бъде негова. И всички банални тревоги и съмнения, мъчили я в миналото, щяха да бъдат забравени, както момиченцето от снимките — момиченцето, което вече от много години не съществуваше.

Лесли стана и за двайсети път отвори малкия куфар, в който бе приготвила нещата си за пътуването. В него имаше семпла, но изящна булчинска рокля, купена от един от най-скъпите магазини на Мичиган Авеню.

Утре щеше да я облече.

За най-голямо свое учудване Лесли спа през по-голямата част от нощта. Събуди се рано, оправи леглото си и подреди някои последни неща в апартамента. После закрачи напред-назад и зачака, поглеждайки от време на време към часовника си.

Издържа до седем и половина. След това се обади на летището, за да се увери, че полет 47 няма закъснение. С радост научи, че няма, и не можа повече да издържи. Заключи апартамента, пъхна куфара в багажника на колата и потегли към летище О’Хеър.

По пътя пресече шосето за центъра на града, което водеше към „Огълви, Торп“. Беше напълно спокойна за работата си в службата. Всичките й поръчки бяха в ред. Отне й доста време, понеже един добър работник в рекламата никога не прехвърля отговорността за творческите си задачи на другите.

Наложи се да изпипа всичко до най-малките подробности, така че творческото решение на трите основни поръчки беше налице. През следващите две седмици помощниците й безпроблемно щяха да ги движат.

Тя остави колата на паркинга на летището и отиде в зала „Пристигащи“. Намери номера на изхода за полет 47 и се запъти към него.

Оставаха още четирийсет и пет минути. Тя си купи едно списание и седна в чакалнята, прелиствайки страниците, без всъщност да ги вижда. Не беше яла нищо тази сутрин, но вълнението й бе толкова силно, че изобщо не чувстваше глад.

Постепенно чакалнята се изпълни — надойдоха роднини и близки на пристигащите. Лесли ги огледа. Имаше майки, успокояващи лудуващите си деца, младежи, застанали до родителите си със заучени пред огледалото небрежни пози, една неспокойна и смутена млада жена, която явно чакаше мъжа или годеника си.

Всички присъстващи изглеждаха външно спокойни, но зад привидното безразличие по лицата им Лесли отгатваше нетърпението, с което очакваха обичните си същества. И тя се почувства свързана с тях по собственото си, почти мъчително очакване на новия си живот.

Накрая самолетът се приземи. Струваше й се, че минава цяла вечност, докато стигне до ръкава, докато най-после вратите се отвориха убийствено бавно. Пътниците започнаха да се точат. Лицата на хората в чакалнята започнаха да се променят, озарени от радостта, че разпознават близките си и те пресрещаха пристигащите, за да ги прегърнат.

Всичко се развиваше ужасно бавно. Пътниците излизаха един по един — струваха й се поразително различни не само по външност, но най-вече понеже в нито един от тях не разпознаваше Тони.

Лесли продължаваше да чака. Потокът от хора се сгъсти и се превърна в бавно движеща се вълна. Коридорът се изпълни с пристигащи, натоварени с ръчен багаж, куфарчета и пликове с покупки. После тълпата постепенно изтъня. Сърцето на Лесли биеше до пръсване. „Тони навярно е вече на няколко крачки, на няколко секунди от тази врата!“

Но пристигащите се разреждаха все повече и повече, а посрещачите намаляваха и намаляваха. Накрая се появиха две стюардеси, които бутаха колички с пътническите си чанти. После излязоха и пилотите и отминаха покрай нея.

Лесли остана сама в чакалнята.

Трябваше да минат две мъчителни минути, за да осъзнае най-после, че Тони не е между пристигналите. За миг я обзе паника, после отшумя, тъй като здравият й разум започна да си задава логични въпроси: „Дали не е изпуснал полета? Дали не се е забавил поради работа? Дали не се е обадил вкъщи и не я е изпуснал, понеже подрани за летището?“.

Тя стана, тръгна делово към информацията на съответната авиокомпания и попита дали няма съобщение на нейно име. Такова нямаше.

Остана още известно време на терминала, мислейки, че съобщението може да пристигне всеки момент. Накрая реши да не чака повече. Върна се на паркинга, влезе в колата и си тръгна за вкъщи.

Куфарчето остана в багажника на колата, а тя влезе в апартамента, който й се видя необичайно безличен и запуснат, въпреки че го бе напуснала само преди два часа.

Седна до телефона. Набра номера на апартамента на Тони в Атланта. Никакъв отговор.

Тогава се сети за компанията, в която той работеше. Едва в този момент си даде сметка, че никога не й е давал служебен телефон. Казваше й, че било безсмислено да се опитва да го търси в компанията, понеже никога не бил там. Навремето това не я учуди. Сега обаче се налагаше да се обади в „Прайс Дейвис“.

Дадоха й номера от службата за междуградски услуги. Тя внимателно го набра, понеже бе напълно нов за нея.

Отговори й далечен глас.

— Прайс-Дейвис. Какво обичате?

— Моля ви, опитвам се да се свържа с господин Тони Доранс. Мисля, че е в дирекция Продажби. Съжалявам, но не мога да ви дам повече подробности. Бихте ли проверили в указателя си, за да ме свържете с него?

— Един момент.

Настъпи дълга пауза. Лесли нервно потупваше с крак и барабанеше по масата. Отново я обхващаше паника, но тя храбро се бореше с нея и мислеше за Тони и за любовта им.

Накрая гласът отново се обади.

— Ало?

— Да, слушам ви! — усмихна се нервно Лесли.

— За съжаление няма такъв, госпожице. Проверих целия вътрешен указател. Няма Тони Доранс. И все пак ми се струва, че човек с такова име работи в продажби известно време, може би година и половина, и миналата есен напусна. Вече не работи при нас.

Лесли изумено мълчеше. После попита:

— А… на каква длъжност беше?

— Не мога да ви кажа, госпожице. Мисля, че отговаряше за продажбите.

— Да, благодаря ви.

Лесли остави слушалката. Пръстите й трепереха. Вече знаеше, че нещо не е наред. Изведнъж започваше да вижда в нова, ужасна светлина лудите чувства, които я изпълваха от няколко месеца и гордо отказваха да се впишат в реалния живот. През цялото това време тя бе живяла като в транс. Сега изведнъж булото се вдигаше и грубата реалност се стоварваше върху нея с цялата си тежест.

Тя отново набра „Прайс-Дейвис“ и поиска началника на Личен състав, дирекция Продажби.

— Личен състав, какво обичате?

— Ало — започна Лесли, опитвайки се да звучи делово. — Тук е госпожица Уегърби от „Огълви, Торп“. Опитваме се да обработим документите на един кандидат за работа на име Тони Доранс, а още не сме получили досието му от вас.

— Доранс? — В гласа на мъжа се прокрадна нотка на нещо уклончиво, което не убягна на Лесли.

— Да, Антъни Доранс. Бихте ли ми казали например, защо договорът му е бил прекратен?

— Момент, моля.

Мина известно време.

— Ало? Документите са при мен — чу се отново мъжкият глас. — Казвате, че не сте получили екземпляр? Бихте ли ми дали адреса си?

Лесли даде собствения си служебен адрес. Любопитно й беше да види досието. После каза:

— Знаете ли, в момента доста бързаме. Имаме няколко кандидати за това място. Просто исках да знам дали става дума за обикновено прекратяване на договор, или е имало причина. Или може да ми прочетете по телефона мнението на вашия отдел. Това много ще ни улесни.

— Да ви кажа откровено, в досието няма мнение — отвърна той. — При създалите се обстоятелства решихме, че така ще направим услуга на Тони. Знаете ли, Тони имаше качества на добър търговски посредник, но същевременно беше много ненадежден. Връщаше се от командировки с по цели седмици закъснение, без да дава никакво обяснение. Понякога сключваше фантастични сделки. Друг път така подлудяваше клиентите, че те напълно прекъсваха връзките си с нас. Имаше също… как да ви кажа, на него изобщо не можеше да се разчита. Затова се наложи да го уволним.

По тона му Лесли отгатна, че има и нещо друго, което той премълчаваше. Но вероятно беше твърде деликатно за телефонен разговор. И явно тъкмо затова не беше и в досието. Може би ако на мястото на Лесли беше някой мъж, мъжът отсреща щеше да го каже.

— Много ви благодаря за откровеността — каза тя. — Значи ще ми изпратите досието.

— Ще го пусна със следобедната поща — отвърна той. — Съжалявам, че не можах да ви бъда по-полезен.

— Напротив — увери го Лесли. — Тъкмо от това имах нужда. Още веднъж благодаря.

И тя затвори.

Лесли седна на дивана и дълго остана така, загледана пред себе си. Минутите течаха. Тя дори не можеше да мисли. Мозъкът й се разяждаше от нещо дълбоко, което нито изкристализираше, нито допускаше появата на други мисли.

След още един час почувства глад. Цял ден не беше яла нищо, а беше почти обяд.

Отиде в кухнята и си направи сандвич. Поднесе го към устата си и почувства такова гадене, че й се зави свят. Тогава го хвърли в кофата за боклук. После си направи чаша чай, сложи я на масичката пред себе си и го загледа как изстива. Погледна кухненския часовник. Наближаваше един.

Следобедът се заточи мъчително бавно. Струваше й се безкраен. В апартамента беше тихо като в гробница.

Лесли поседя в кухнята, после се върна в дневната и накрая отиде в спалнята и легна на леглото си, вкусвайки от мъката на всеки миг, мъчейки се да осъзнае случилото се.

Една част от съзнанието й бе погълната от тягостното очакване, че всеки момент телефонът ще звънне, че на вратата ще се почука и целият този кошмар ще свърши, понеже Тони ще бъде до нея, готов да се ожени за нея и да премахне мъката й. Съпротивата на собствената й надежда направо я разкъсваше.

Но останалата част от съзнанието й знаеше истината.

Тя прекара целия ден в очакване. В полунощ заспа, както беше облечена, без да се завие. Не чувстваше абсолютно нищо. Мислите й направо не достигаха до нея. Единствената реалност бе самотата й.

Навън в колата се намираше багажът й — някои дрехи, тоалетни принадлежности, булчинската рокля и надеждите й.

В събота сутринта тя започна да мисли за належащи неща. Стана, взе душ и старателно се среса й гримира. Изяде купичка ядки с мляко, пет минути след това повърна всичко в тоалетната и изчака един час, след което се опита да яде отново. Този път бульонът остана в стомаха й.

Прекара целия уикенд в апартамента, потънала в мисли. С безкрайно търпение обмисли случилото се и последствията от него. Разгледа възможността да продължи живота си така, сякаш Тони никога не се е появявал. Можеше чисто и просто в понеделник да се върне на работа, да се заеме отново с основните поръчки и да се опита да забрави.

Но тя знаеше, че това е невъзможно. Промяната, настъпила в нея, нямаше да го позволи.

В понеделник сутринта, решението беше в главата й. Обади се на Бъд Оуънс в „Огълви, Торп“ и му каза, че напуска. Щяла да изпрати човек да прибере нещата й. Бъд беше изумен и не можеше да разбере. Тя спокойно му каза, че са й предложили друга работа.

Още преди обяд в понеделник каза на хазяина си, че напуска! Набързо уреди един съсед да купи мебелите й. Напълни два куфара с най-необходимите си лични вещи. Останалите си дрехи и притежания изхвърли.

В един от куфарите беше албумът със снимките. Най-отзад бяха неизпратеното писмо до Тони заедно с няколкото негови снимки и спомените от връзката им. В бързината да напусне града не й остана време да се сети да изхвърли малките, но красноречиви доказателства за голямата й любов.

В седем часа вечерта в понеделник седна в колата, дори без да вземе карта, и напусна Чикаго. Не знаеше къде отива. Но за пръв път от месеци, дори от години насам знаеше откъде се връща.

И най-важното, знаеше с какво е заплатила пътуването.

Лесли беше бременна.

20

Ню Йорк

На 15 март 1972 година се проведе отдавна отлаганото събрание на акционерите на „Лазаръс Интърнешънъл Инкорпорейтед“.

Джордан Лазаръс беше като на тръни. Беше направил всичко в рамките на човешките възможности, за да убеди собствениците да не приемат примамливата оферта на Виктор Консидайн. Разпращаше им писма, в които описваше голямото бъдеще, очакващо „Лазаръс Интърнешънъл“ като независима корпорация и неизбежните катастрофални резултати от поглъщането от „Консидайн Индъстрис“.

През тези последни трескави седмици той напразно очакваше някакъв знак, че фаталното събрание няма да се състои. Подобен сигнал можеше да дойде единствено от страна на Барбара Консидайн. Личното й влияние над баща й бе единственото нещо, което бе в състояние да предотврати загубата на империята, за създаването на която бе пожертвал над десет години от живота си.

Но Барбара не се обаждаше. Нито пък отговаряше на многочислените му обаждания. След нощта, която бяха прекарали заедно в стаята му в хотел „Аламбра“ в Уайт Плейнс, той все се надяваше, че Барбара ще застане на негова страна. Ала мълчанието й ясно показваше, че няма да му помогне.

Събранието се състоя в банкетната зала на хотел „Уолдорф-Астория“ в Ню Йорк. Прочетоха протокола от последната среща на акционерите. Раздадоха някои текущи материали. После в нажежената от очакване атмосфера председателят съобщи основната точка от дневния ред.

— На акционерите на „Лазаръс Интърнешънъл“ се предоставя оферта за закупуване на акциите им от „Консидайн Индъстрис Инк“, Ню Йорк, за сумата от седемдесет и пет долара на акция. Предлагам да пристъпим към преброяване на гласовете.

Преброяването на гласовете и пълномощните отне поне половин час. Но резултатът стана известен още през първите минути. Когато преброяването приключи, председателят стана. Изглеждаше изморен и обезкуражен.

— Господин президент, господа членове на борда на директорите, акционерни служители! Собствениците на дялов капитал на „Лазаръс Интърнешънъл“ гласуваха за приемане на офертата на „Консидайн Индъстрис“. И така, след настоящото събрание „Консидайн Индъстрис“ ще притежава шейсет и девет процента от основния капитал на „Лазаръс Интърнешънъл Инкорпорейтед“.

В залата се разнесоха въздишки на поражение и задоволство. Битката бе приключила. Джордан Лазаръс бе изгубил.

Джордан се обърна към личния си съветник, Сам Гадис. Очите на Сам бяха пълни със сълзи.

— Хапът е горчив — каза Сам. — А аз наистина си мислех, че някак може да се спасим.

Джордан сложи ръка на рамото на Сам и приятелски го прегърна. После каза:

— Направихме каквото можахме. Не го взимай много навътре. Бъдещето е пред нас.

Джордан остави Сам и отиде при председателя. Дойде ред на закриване на събранието. Започваше бавният процес на разграждане на „Лазаръс Интърнешънъл“.

Всичко бе приключило.

Или по-точно почти приключило.

Половин час след съдбовното гласуване множеството все още се тълпеше в банкетната зала, когато председателят удари звънеца.

— Дами и господа — започна той с приглушен глас. — Трябва да ви съобщя една тъжна новина. В девет часа тази вечер Виктор Консидайн е починал в дома си в Манхатън. Предполага се, че е получил инфаркт.

Множеството притихна. Всички бяха като стъписани.

Джордан Лазаръс се обърна и срещна въпросителния поглед на Сам. Сам недоумяваше какво може да означава това събитие за Джордан, за него самия, за „Лазаръс Интърнешънъл“.

Джордан извърна поглед. Той много добре разбираше, че смъртта на Виктор Консидайн не означава нищо, поне що се отнася до събранието и току-що приключилото гласуване, „Лазаръс Интърнешънъл“ вече се числеше към „Консидайн Индъстрис“. Нямаше значение в чии ръце ще мине управлението на „Консидайн“.

Но наистина ли беше така?

На фона на съкрушителните събития, настъпили през изминалия ден, Джордан вече съзираше нещо неясно, която придаваше на фактите нова окраска.

Той реши да се прибере вкъщи, за да бъде сам и да мисли.

Късно същата вечер Джордан се намираше в апартамента си, разположен в любимото си кресло и потънал в мисли за това, което бе загубил и за това, което го очакваше.

Даваше си сметка, че положението не е чак толкова безнадеждно. С него съвсем не беше свършено. Продажбата на собствения му дял от „Лазаръс Интърнешънъл“ щеше да му донесе значителна сума. Той чувстваше, че е способен да започне отначало и да създаде нова империя. Всъщност дори мисълта за това му се виждаше примамлива. Беше уверен в таланта си и творческите си възможности.

От друга страна, се чувстваше изморен, умствено и морално изхабен от усилията, които му бе коствало създаването на „Лазаръс Интърнешънъл“ и довеждането на компанията до сегашния й вид. Изхабен и от борбата с „Консидайн Индъстрис“, но най-вече от това, че бе дал толкова от себе си, дори цялата си душа за битка, чиято реална стойност му се струваше необичайно ниска.

„Защо правя всичко това?“ Той си задаваше този въпрос от години. Сякаш дълбоко в него имаше някакво противоречие между неуморното изкачване нагоре в живота му на бизнесмен и слабия, но все пак осезаем повик на същинското му „аз“. Отдавна бе привикнал с това противоречие, така добре изразявано от любимата му сестра Мег, но никога не бе успявал да го отстрани. Неизбежното му присъствие в живота му бе изтощително и някак покваряващо.

Тази вечер, както си седеше в апартамента и премисляше какво е спечелил и загубил от случилото се през деня, той за момент си каза, че това е може би възможност да се освободи от убийствената мелница, в която се намираше по своя воля от четиринайсет години, и да тръгне в напълно нова посока.

Та той беше достатъчно богат само от личната си печалба от „Лазаръс Интърнешънъл“. Офертата на „Консидайн“ за собствения му дялов капитал щеше да го направи мултимилионер.

„Защо не спра точно сега?

Вместо да водя тази безкрайна борба да принуждавам света да се преклони пред волята ми, защо не се опитам да открия какво наистина се крие зад тази воля?

В голямото богатство има нещо особено. Парите не правят човека по-ценен, по-щастлив, по-спокоен. Не носят разбиране или удовлетворение. Просто пораждат странното и неконтролируемо желание да трупаш още пари. Желание, което се подхранва от собственото си задоволяване, така че парите никога не стигат.

В светския успех има нещо фалшиво. Като златно наметало, пред което другите се възхищават, но огледаш ли се в огледалото, то изчезва точно като при новите дрехи на царя. Това е така, защото успехът не идва отвътре, от душата ти. Идва някъде отвън, от земните усилия на хората и ефекта, който те произвеждат върху другите.

Човек може вечно да жъне успех след успех и никога да не познае себе си, никога!“

Тези мисли съсипваха Джордан. Още повече, че той от години се опиташе да ги потисне. Но тази вечер те сякаш му даваха възможност да разреши проблема си.

Искаше му се да се обади на Мег. Тя щеше да го разбере. Тя повече от всеки друг разбираше защо Джордан постъпи така, от какво се лиши, когато стана човек на парите и действието. Тя повече от всички останали, дори може би повече от него самия мислеше за душата му.

Той знаеше много добре, че Мег, както и братята му, и майка му, и Луиз, очаква известия за резултатите от събранието на акционерите. „Ще й се обадя още сега. Не за да й кажа, че съм победен, а за да й кажа, че от тази вечер пред мен се открива нов път — път, по който смятам да тръгна.“

Той стана и тръгна към телефона.

В този момент на вратата се позвъни. Той погледна още веднъж към безмълвния телефон, после тръгна към вратата.

Отвори и не можа да повярва на очите си.

Срещу него стоеше Барбара Консидайн.

Беше облечена с великолепно траурно палто, което й стоеше неуместно разкошно и някак студено и бездушно. По същия начин изглеждаха скъпите й бижута и черната рокля под палтото.

— Учудва ме, че те виждам тук — каза Джордан. Той смяташе, че ще е заета с приготовления по погребението или с личната си мъка по загубата на баща си.

Тя сякаш не чу забележката му и попита:

— Мога ли да вляза?

— Разбира се.

Докато й правеше път да мине, Джордан се почувства необичайно отпуснат, дори някак апатичен.

Помогна й да съблече палтото си и го закачи в гардероба. Очите й бяха замислени и безизразни.

— Искаш ли нещо? — усмихна се Джордан. — Кафе? Нещо за пиене?

Тя поклати глава. Изглеждаше му променена, различна от младата жена, която помнеше, от тъжната жена, с която за малко не спа. Изглеждаше по-възрастна, по-властна, по-решителна. Моминската й уязвимост почти се беше заличила под този зрял и целенасочен вид. И все пак от нея лъхаше нещо самотно, което будеше състрадание.

— Моите съболезнования за баща ти — каза той.

Тя стоеше и го гледаше. На лицето й бе изписана болка, това бе несъмнено. Но тя бе някак странна. Не беше чистата, открита болка на човек, който е изгубил близък.

— Моите съболезнования за компанията ти — каза тя вместо отговор.

— Бог дал, Бог взел — сви рамене Джордан. — Искаш ли бренди?

— Ако и ти пиеш с мен.

Той отиде в кухнята и наля в две чаши по малко арманяк. Когато се върна, я намери на същото място. Когато й подаваше чашата, тя му се усмихна и го огледа критично.

— Не ми се виждаш много разтревожен. Май че това, което стана днес, не те засяга много, така ли е?

Джордан си наложи безгрижно изражение.

— Е, не е краят на света.

— Но за баща ми е краят.

Отговорът й го озадачи. Той присви очи и я погледна.

— Защо не седнеш? Може би не го осъзнаваш, но все пак си разстроена.

Тя го послуша. Малката черна чанта в ръцете й изглеждаше невероятно скъпа.

— Разстроена ли? Не съм разстроена — погледна го тя в лицето. — Баща ми беше едно чудовище. Съсипа ми живота. Радвам се, че е мъртъв.

Джордан не отвърна. В тези думи прозираше ужасна горчивина и отчаяние. Пред него стоеше една от най-богатите наследници в света. Изглеждаше като уплашено дете, преструващо се на отегчена от света жена. Той изведнъж изпита съчувствие към нея. Нямаше нужда от богато въображение, за да си представи живота й с Виктор Консидайн.

Барбара от своя страна размишляваше над иронията на ситуацията, в която се намираха Джордан, победеният, се държеше спокойно и хладнокръвно. Тя, собственичката на корпорация, погълнала същия следобед всичките му компании накуп, се чувстваше сякаш не е придобила нищо, а е изгубила всичко.

— Джордан! — започна тя с внезапна деловитост, сякаш се залавяше за работа.

— Да? — наклони се той към нея.

Настъпи мълчание. И двамата изчакваха. Той отгатваше вътрешната й борба с някаква дилема. Тя сякаш се колебаеше. После се наведе към него и го загледа, сякаш събирайки смелост. Накрая рязко каза:

— Джордан, ще се ожениш ли за мен?

Джордан не отвърна. Каза си, че сигурно е изгубила ума си. Вероятно потисканата мъка помрачаваше разсъдъка й.

Барбара срещна безизразния му поглед, остави чашата си и заговори:

— Днес наследих петдесет и шест процента от акциите на „Консидайн Индъстрис“. Притежавам основния дялов капитал и съм председател на борда. Мога да правя каквото поискам с компанията. Ако поискам, още утре мога да я продам. — После го погледна в очите и продължи: — Джордан, ожени се за мен.

— Затова ли си дошла? Съжалявам за баща ти, но…

— Ожени се за мен и ще си възвърнеш всичко, което изгуби — прекъсна го тя. — И научната работа за новото лекарство. И парите, които ще ти трябват, за да я доведеш докрай. Ще имаш пълна свобода да правиш каквото искаш. Аз не искам нищо в замяна. Само да ми бъдеш мъж.

Джордан се облегна назад и внимателно я огледа. Не вярваше на ушите си. Та тя трябваше тази вечер да си е вкъщи, отдадена на мъката си. А вместо това си седеше тук спокойно и му предлагаше сделка, услуга за услуга, като истинска бизнес дама.

Но сделката бе жестока за нея. Той се питаше дали тя го осъзнава.

Барбара сякаш чувстваше накъде бягат мислите му и сякаш небрежно продължи:

— Не си длъжен да ме обичаш. Не си длъжен да… ми правиш деца. Дори може да се виждаш с други жени. Всъщност аз си давам сметка, че ти ще искаш да го правиш. Всичко ще бъде нещо като… споразумение между нас двамата.

Той я гледаше с недоумение. Изглеждаше напълно преобразена от мрачната си решителност, и все пак бе предишната бедна и безутешна млада жена. В отчаянието й имаше някакво достойнство, дори в този унизителен за нея момент.

— Мисля, че няма да е редно — започна той предпазливо. — Правиш грешка.

— Целият ми живот е бил една грешка — възрази му Барбара. — Сега имам възможност да направя нещо правилно. Опитай се да разсъдиш от моята гледна точка, Джордан.

Той я разбра. От нейна гледна точка, през призмата на цялото й окаяно минало дори една формална женитба за него беше крачка напред. Но той не бе убеден в това. Съжалението, дори симпатията му към нея не бяха достатъчни, за да оправдаят една женитба без любов.

Той поклати глава.

— Не мога да се оженя за теб. Няма да е честно.

Изразът й се промени. Очите й се изпълниха със студено коварство. Не й прилягаше.

— Тогава няма да получиш нито компаниите, нито лекарството си. Всичко ще остане притежание на „Консидайн“.

Джордан се опита да я вразуми.

— Аз мислех, че си добра и нравствена. Мислех, че умееш да постъпваш правилно. Това, което ми предлагаш, ще бъде лошо за мен, но още по-лошо за теб. Можеш ли наистина да приемеш да си играеш така с две човешки съдби? Толкова ли приличаш на баща си? — изрече накрая той с присвити очи.

В погледа на Барбара нещо проблесна, сякаш за миг я бе засегнал, после изчезна. По-късно Джордан щеше да има достатъчно време, за да разбере значението му.

— Баща ми беше най-ужасното нещо в живота ми — каза тя. — Но той ме научи на едно: на този свят не можеш да получиш онова, което искаш, без да задвижиш цяла система от лостове. — Тя го погледна, после добави: — В момента аз притежавам такава.

— Но не и ако ти обърна гръб — на теб, на Лио Камински и на „Лазаръс Интърнешънъл“ — каза Джордан. — На този свят има и други неща. Други възможности. Целият ми живот е пред мен.

— Аз мислех, че искаш да влезеш в историята — усмихна се тя.

Джордан отново се смая от хладнокръвните й, делови разсъждения. Не му беше идвало наум, че тя притежава такива инстинкти. Играеше играта като баща си. Тя много добре знаеше какво бяха за него Лио и разработката му. И сега го използваше като примамка.

— Няма да е истински семеен живот. Нищо не оправдава това, Барбара.

Чувствайки твърдостта на съпротивата му, Барбара промени курса. Студенината в очите й се замени с умолително изражение.

— Не искам от теб да ме обичаш — отново каза тя. — Не искам сърцето ти. И не е казано, че ще бъде завинаги. Аз просто… не мога да живея сама, тъкмо сега. Сигурно ме разбираш. Баща ми току-що е починал… Имам нужда от помощ, за да намеря себе си, да реша какво ще правя. Когато се опитваше да ме ухажваш, ти го правеше заради личния си интерес. Но изпитваше нещо към мен, аз го чувствах. Може и да е било съжаление, но то ми беше достатъчно. Чувствах се желана. Имам нужда от това сега, Джордан. Имам нужда да се чувствам желана, да се чувствам човешко същество. Готова съм да ти помогна, ако и ти ми помогнеш. Не е казано, че ще бъде завинаги… Не разбираш ли?

Тя млъкна. В очите й имаше сълзи.

— Каза, че си ми приятел. Не помниш ли? Тогава лъжеше ли ме?

Думите й попаднаха точно в целта. Когато й предлагаше приятелството си, той не я лъжеше напълно. Наистина изпитваше нещо към нея.

Освен това в предложението й имаше логика. Та не открадна ли баща й това, за което той положи толкова усилия? Сега Барбара му предлагаше да му го върне. И казваше, че не е задължително женитбата им да продължи цял живот. У Джордан на преден план излязоха гордостта му и любовта му към империята, която бе създал от нищо.

Той реши да й припомни горчивата истина.

— Но аз не те обичам.

— Знам.

Тя гледаше встрани. В този миг той изпита безкрайно съжаление към нея. В нея имаше някакъв детски патос и храброст, които късаха сърцето му.

— Искаш да се преструвам, че те обичам ли?

— О, не! — отвърна тя. — Не трябва да се преструваш. Просто бъди такъв, какъвто си. Просто ми помогни да изляза от това състояние. Просто бъди това, което казваше, че искаш да бъдеш. Иначе… иначе не знам какво ще стане.

Той изведнъж осъзна колко истинско е отчаянието й. Смъртта на баща й обръщаше всичко наопаки. Срамът и самоненавистта й я удавяха. Тя виждаше някакъв шанс да се захване за някого, докато се съвземе. И този човек беше той. Можеше да го получи с цената на няколко стотици милиона долара. За жена като нея, презираща богатството, това бе ниска цена. Тя буквално се бореше за живота си.

Джордан забрави за неотдавнашните си мисли да напусне завинаги света на бизнеса. Беше му мъчно за Барбара, но искаше и да си върне това, което му принадлежи. Женитбата с нея не беше чак толкова висока цена, щом получаваше в замяна всичко, за което бе хвърлил толкова труд.

Обземаше го странна смесица от чувства, в които имаше и състрадание, и амбиция.

— Добре. Ще се оженя за теб.

На лицето й се изписа тревожно облекчение. Тъгата изчезна. Тя застана до него и го прегърна. От очите й бликнаха сълзи.

— О, благодаря ти, Джордан. Благодаря ти — захлипа тя на гърдите му. — Знам, че не изпитваш чувства към мен. Не очаквам нещата да се променят. Но ти обещавам, че няма да съжаляваш.

— Наистина не изпитвам чувства към теб — каза той, докато я държеше в прегръдките си.

И казваше истината. Припомни си вечерта в „Аламбра“, когато прекара нощта с нея и сутринта я гледаше как се събужда. В съня си му приличаше на момиченце. И все пак зад спуснатите й клепачи имаше такава тъга, такава самота! Точно тази самота го привличаше в нея.

Той я прегърна. Целуна лицето й и усети вкуса на сълзите й. Прегръщаше я предпазливо, не много плътно. В този момент му се стори, че си заслужава да я дари с нежността, дори със състраданието си, стига това да й помогне да забрави ужасите от миналото си. Но нямаше смелост да й даде повече, отколкото наистина бе готов да даде. Не трябваше да я заблуждава.

Тялото й в обятията му излъчваше приятна топлина. Той я притегли към себе си и нежно започна да я гали. Тя отпусна глава на рамото му. Той не можеше да срещне погледа й, понеже тя гледаше някъде зад него, в стената на апартамента.

Този поглед излъчваше студена решителност.

Книга втора

Часовникът удари полунощ

21

Три и половина години по-късно

Джонсънвил, щата Лонг Айлънд

Рос Уилър имаше слабост към сладките неща.

На петдесет и една години теглото му беше над нормата и лекарят го предупреждаваше, че трябва да внимава. Ала Рос от сутрин до вечер се съсипваше от работа и му се струваше направо невъзможно да се лиши от парче сладкиш след вечеря, от шепа сухи сладки от хлебарския щанд в супермаркета или пък — още по-лошо — от две-три топки френски ванилов сладолед, посипан с орехи и лъжица карамел.

Рос притежаваше малка рекламна къща на име „Уилър Адвъртайзинг Инкорпорейтед“, в последствие преминала към националната верига „Модърн Имиджис“. Рос бе продал рекламната си къща преди две години, понеже не можеше да издържи на напрежението, че е единствен собственик и доходите му толкова зависят от колебанията на пазара. Имаше нужда от малко сигурност тъкмо в момента, когато дъщерите му следваха.

Струваше му се обаче, че след продажбата на фирмата работата му се е увеличила и по обем, и по време. Джонсънвил беше малък, четиринайсет хиляден град, който бързо се превръщаше в селище-общежитие поради неспирното разрастване на Лонг Айлънд към предградията. Центърът му оставаше незасегнат от прогреса, със старите църкви, дрогерията, универсалния магазин и банката, които си бяха същите, както и преди трийсет и пет години. Но имаше нови жилищни квартали, които неумолимо растяха навън от града, към магистралата, и скоро щяха да се слеят с кварталите, настъпващи от Ридсбърг, който отстоеше само на десет мили оттук.

Разрастването на предградията означаваше нови предприятия, пръснати из целия околен район. А новите предприятия означаваха нови клиенти в рекламата. На Рой му беше малко странно, че вече не е собственик на еднолична фирма, а директор на заплата, длъжен да изпълнява нареждания отгоре. А нарежданията гласяха да разширява полето си на действие, за да е в крак с времето. Което пък означаваше тежък труд и нови отговорности.

Това бе още една причина, поради която Рос не можеше да се лишава от напълно заслужените си десерти като завършек на самотните вечери след дългите работни.

Откакто прехвърли петдесетте, доктор Кумел все по-строго го предупреждаваше.

— Не искаш ли да живееш, за да видиш дъщерите си оженени, да се порадваш на внучета? — Така му каза при последния годишен преглед. — Не трябва да продължаваш по този начин, Рос. С такъв висок холестерол може всеки момент да го загазиш и тогава много неща ще се объркат. Сигурен съм, че не искаш това.

Рос наистина не го искаше. Но през последните години му беше толкова трудно, че той буквално не можеше да намери сили да започне спартанската диета, препоръчвана му от лекаря.

Бяха изминали десет години от смъртта на жена му. Рут внезапно заболя и си отиде така набързо, а той остана сам с две малки дъщери.

По това време момичетата, Дина и Нанси, бяха на осем и десет години. Оттогава Рос работеше извънредно, за да изкарва достатъчно за издръжката им, докато следват. Беше обещал и на двете, че няма да се наложи да ходят в държавния университет, а ще могат да си изберат колеж по свое желание.

И удържа на обещанието си. Нанси беше студентка втора година в Музикалната школа „Истман“ в Рочестър — слава богу, получи стипендия за следване, а Дина току-що беше започнала в университета в Индиана. И двете бяха доволни и изобщо не си даваха сметка, че баща им едва свързва двата края, за да ги изпрати да следват.

Така както стояха нещата, Рос съвсем не беше добре с парите. Едва успяваше да скърпва месечните вноски по ипотеката на къщата, да плаща сметките на момичетата и да си купува костюми и връзки за работа. Не му оставаше пукнат долар за разни допълнителни луксове. И двете му дъщери работеха през лятото — Дина в градската банка, а Нанси — в един детски лагер за момичета близо до Саутхамптън.

Животът му беше труден, а и имаше толкова работа в агенцията, че едва ли му оставаше време за каквито и да било забавления. Веднъж седмично играеше тенис с един стар приятел от квартала, а в неделя понякога вечеряше с роднини или с някое момиче от службата. В останалото време живееше сам, съсипан от работа, от парични проблеми и самота.

Какво чудно тогава, че си позволяваше да си угажда по малко след целодневния убийствен труд? Какво толкова имаше в едно парче сладкиш, в малко шоколадени бисквити с орехи или шепа сухи сладки? Поне не пиеше. Беше се отказал от мартинито в годината, когато Рут почина, давайки си сметка, че на сам мъж като него битовият алкохолизъм няма да се отрази много добре.

Рос съвсем не беше отблъскващ за възрастта си. Наистина коланът му се закопчаваше с една-две дупки по-нашироко отпреди. Но облечен със сако и с връзка, ставаше доста представителен. Имаше прошарена, малко поизтъняла на темето коса, светлокестеняви, пълни с хумор и нежност очи и румено лице, което му придаваше енергичен и мъжествен вид. Когато сутрин тръгваше за работа, изглеждаше свеж и бодър и ухаеше на любимия одеколон на Рут. Разбира се, в края на деня се прибираше изпомачкан и разрошен поради лошия навик да прокарва ръка през косата си, а одеколонът се примесваше с мирис на тютюн и пот. Но общо взето, Рос Уилър беше приятен на вид, дори привлекателен мъж. Ако и да имаше някои малки слабости, това беше грижа на доктора. Самият Рос си имаше други грижи.

Тъкмо слабостта му към сладките неща го срещна с Лесли.

От известно време всяка събота сутрин в Градската библиотека раздаваха безплатно понички и кафе по почина за поощряване на грамотността сред гражданите на Джонсънвил. Понички имаше от девет до единайсет и библиотекарите считаха, че който си хапне, няма да му е удобно да излезе от библиотеката, без да вземе някоя книга.

Рос от години не беше стъпвал в библиотеката. Както повечето работещи мъже, не му оставаше време за четене. Но отскоро бе придобил малко неловкия навик да влиза енергично и целенасочено в старата библиотечна сграда в центъра, да поглежда учудено и одобрително да възкликва:

— О, понички! Как сте се сетили, мили госпожи!

Госпожа Бабидж, главната библиотекарка, усмихнато се помайваше, докато Рос поглъщаше двете си понички — едната с глазура, другата с шоколад. После Рос се запътваше към стелажите и намираше нещо за четене — обикновено някой шпионски роман или някоя книга за Втората световна война. Рядко му се удаваше да прочете, която и да било книга в рамките на триседмичния срок, понеже след изморителния работен ден лесно му се доспиваше. Но се правеше, че чете и продължаваше да посещава библиотеката всяка събота сутрин, за да върне някои книги, да вземе други и да си изяде поничките.

Един ден забеляза, че има нова библиотекарка — не я беше виждал по-рано. Беше висока и много миловидна — с къдрава червеникава коса и бляскави очи с цвят на лешник. На вид не беше много по-голяма от дъщерите му.

Докато ядеше поничките, той я заговори. Казваше се Лесли. Едно време учила в нюйоркския държавен университет „Стоуни Брук“, но „временно“ прекъснала и работела тук, докато реши какво да прави по-нататък.

Беше весела и дружелюбна и Рос веднага я хареса. Лицето й беше млечнобяло, обсипано с нежни лунички, а изражението — живо и енергично. Но му се стори прекалено слаба. И също, когато веднъж я погледна, без тя да знае, че я наблюдават, красивите й черти сякаш бяха помрачени от умора и тъга, каквито не се забелязваха, когато говореше с клиентите или с другите библиотекари.

Той попита госпожа Бабидж откога Лесли работи в библиотеката.

— Нека помисля — сбърчи чело възрастната библиотекарка, която беше много точна във всичко. — Две години и пет месеца… Не, точно две години и половина. Джанис, предишното момиче, тъкмо беше напуснала. Бях окачила обява на таблото на площада, че търся помощник-библиотекар. Появи се Лесли, поговорих с нея и след пет минути тя започна работа.

Рос кимна.

— Много е сладка. Само е малко слабичка.

Госпожа Бабидж вдигна рамене.

— Точно това й казвах и аз, когато я назначих. Тогава беше дори по-зле. Направо изглеждаше болна. Казах й да отиде на лекар, но тя не искаше и да чуе. Открай време си била така — страда си от обмяната на веществата. Колко пъти съм я канила на вечеря у дома, но тя все намира извинение да не дойде. Да ви кажа право, тия понички започнаха от нея. Всяка седмица носех по една кутия, за да си хапва и да понапълнее, но нищо не излезе. В замяна на това й дойде идеята да привличаме с тях посетители. Иначе Лесли е много умна. Нямаше и седмица, откакто започна при нас, и предложи някои неща по подреждането на книгите и каталозите, които много подобриха работата в библиотеката. Умът й сече като бръснач!

Рос се чудеше как такова интелигентно момиче не е успяло да завърши „Стоуни Брук“ и е стигнало до работа в градската библиотека. Той деликатно повдигна въпроса пред госпожа Бабидж, внимавайки да не засегне честта на заведението й.

— И аз десетки пъти съм си задавала същия въпрос — отвърна библиотекарката. — Да ви кажа право, дори съм я питала. Но не можах да науча нищо от нея. Казва, че тук й харесвало. Че животът й бил пред нея и не бързала за никъде.

Тя се наведе заговорнически напред.

— Ще ви кажа какво мисля аз. Мисля, че тук е замесен някакъв мъж. Затова се е махнала и е дошла в това затънтено място. Аз дори не вярвам, че не й е вървяло следването. Може в нещо да не й е провървяло, но тя е образована и е много умна. Мястото й е другаде. Но е много затворена и не мога нищо да изкопча от нея.

Този разговор заинтригува Рос Уилър и той започна да гледа на Лесли с други очи. Тя вече беше за него не обикновеното слабичко и дружелюбно момиче, а способна и интересна млада жена със своя тайна.

Той се опита да проникне в затворената й черупка. Помоли я да му препоръча някои книги. Тя му предложи няколко романа, за които каза, че била чела по време на неуспялата си студентска кариера. Рос ги взе и ги изчете от кора до кора. Вечер си лягаше все по-късно и по-късно. В събота сутрин или през седмицата, в дните, когато знаеше, че Лесли ще е там, ходеше наново в библиотеката и ги обсъждаше с нея. Интелигентността й силно го впечатляваше, но в нея имаше и нещо топло и женствено, което му припомняше за тайната й мъка.

Разказа й за съветите на лекаря си и я покани да играят тенис. Когато тя отказа, той продължи да настоява, като шеговито изтъкваше здравните си проблеми и я упрекваше, че не иска да му помогне. Накрая тя се съгласи и една събота се срещнаха на кортовете зад старата гимназия. Той донесе ракети и за двамата. На нея даде старата ракета, с която Дина играеше в гимназиалния отбор по тенис.

Лесли беше начинаеща, но играеше с енергия. Беше направо удоволствие да гледаш как слабичкото й телце се разгрява.

Чак след третата им среща на тенис корта успя да я склони да обядват заедно в едно близко кафене. Както можеше да се очаква, тя яде само салата, но не го упрекна за хамбургера със сирене и пържените картофки, които той си поръча, и сякаш апетитът му я радваше.

— Ако ме види докторът, ще ми каже, че тази салата е за мен — обади се Рос виновно. — Все ми се кара за килограмите. Да ти кажа право, Лесли, мога да се обзаложа, че на теб ще препоръча хамбургери и картофки. Винаги ли си била толкова слаба?

— Невинаги — усмихна се тя неопределено. — Но това не ме тревожи чак толкова. Никога не съм имала голям апетит.

Нещо в очите й накара Рос да смени темата. Във веселото, приветливо създание от библиотеката се криеше някаква мъка.

Рос престана да се опитва да се сближи с Лесли. Но продължи да мисли за нея още по-настойчиво.

Игрите им на тенис станаха почти редовни. Срещаха се през седмица, в неделя. Рос започна да кани Лесли на обяд и през седмицата — или си взимаха сандвичи в парка на площада, или сядаха набързо в кафенето — и тя не му отказваше. Той се държеше бащински-покровителствено и това сякаш й харесваше.

Нещо му говореше, че тя няма истински приятели в града, дори няма и връзка с мъж. Чудеше се защо. Тя беше за него цяла загадка. Такава хубава, умна млада жена, а без видими амбиции и толкова затворена в себе си. Рос се питаше дали не го е допуснала до себе си, понеже вече не издържа на самотата, в която се затваря.

Тя говореше с лекота на всякакви теми, но не казваше нищо за миналото си. Само споменаваше, че имала баща, който живеел в Средния запад и го посещавала два пъти в годината. Майка й била починала преди много години. Нямала нито братя, нито сестри.

Това беше всичко, което Рос успя да научи за нея. Ала колкото повече разговаряха, толкова повече го изумяваха умът и уравновесеността й, толерантността и чувството за хумор, с които се отнасяше към околните. Определено нямаше тежък характер, а бе по природа весела. Но беше толкова слабичка и така самотна!

Рос й разказа всичко за живота си с Рут, за смъртта й и й показа снимки на дъщерите си. Тя внимателно го изслуша и му отвърна с такава искрена симпатия, че Рос се привърза още по-силно към нея.

С течение на времето Рос Уилър започна да държи на Лесли като на ценен приятел и довереник. Въпреки че не му разкриваше тайната си, тя знаеше почти всичко за личните му стремежи и разочарования и за начина, по който се справя с неотложните си житейски нужди. И всички тези лични неща срещаха в нея разбиране, което далеч не отговаряше на възрастта й. Освен това нещо подсказваше на Рос, че тя никога няма да каже никому и дума за това, което знае.

Може би част от душата на Лесли оставаше скрита, но в замяна на това тя разкриваше пред Рос друга част, която бе честна и чаровна. Въпреки че не можеше да проникне в сърцето й, стигаше му и това, което тя му даваше, понеже то бе тъй мило, тъй женствено и защо да го отрича — тъй красиво.

Откакто я познаваше, светът бе станал нов и по-вълнуващ за него. Дори не му трябваше да я вижда всеки ден — духовните сили, които получаваше от нея, го подхранваха. Веднъж или два пъти седмично му стигаха. Но той някак чувстваше, че нещата ще се развият към по-добро. За него, а може би и за самата нея.

Рос не знаеше, че шансът му да установи по-близък контакт с Лесли чука на вратата.

В един слънчев ден в началото на октомври имаха среща на площада, за да обядват заедно. Той имаше тревожен вид.

На въпроса й той отговори, че най-добрата му служителка го напускала. Лесли я познаваше бегло. Беше стара мома, пожертвала двайсет години от живота си за Рос и фирмата, вършейки едновременно работата на момче за всичко, доверено лице и шеф на поръчките. Казваше се Юнис. Най-неочаквано срещнала мечтания принц и се оженила. Съпругът й бил лекар от Атланта и бил в Лонг Айлънд на гости при роднини.

— След медения месец ще отиде при него в Атланта — каза Рос. — Ще ми е много трудно да се оправям без нея. Тя знаеше и най-малките подробности от работата, познаваше всички клиенти.

Рос млъкна и погледна към Лесли. След известно време попита:

— Как вървят нещата в библиотеката?

Лесли се разсмя.

— Можеше да го кажеш и по-направо.

Рос се усмихна на собствената си несръчност. После продължи:

— Какво ще кажеш, наистина? Мястото ти и без това не е в тази библиотека. Направо се похабяваш. Толкова съм ти говорил за работата, че доста неща вече са ти ясни. Аз те познавам и ти имам доверие. Ти си точно човекът, който ми трябва. Защо поне не опиташ за няколко дни? Нека само ти покажа всичко и ти ще си решиш.

Лесли го погледна. На лицето й бе изписана познатата му усмивка. През последните месеци се беше сближила с Рос и се чувстваше добре с него — така, както не се бе чувствала много отдавна. Перспективата да работи с него всеки ден й се струваше примамлива.

— Добре, но само за няколко дни — усмихна се тя.

— Само за няколко дни — съгласи се той.

Седмица по-късно Лесли напусна градската библиотека и постъпи на работа в „Уилър Адвъртайзинг“ на длъжност помощник-отговорник по поръчките със скромна, но перспективна заплата и всички полагащи се надбавки.

Не беше минал и час от постъпването й и Рос Уилър си даде сметка, че не се е излъгал в нея. Тя се разбираше с останалите момичета, преливаше от неподозирана енергия и внасяше младост и красота в, за жалост, мрачната по-рано работна обстановка.

Освен това показваше необичайни познания в областта на рекламната дейност, които не можеха да убегнат на Рос, въпреки усилията й да ги прикрива и да се прави на начинаеща. Още щом постъпи, тя започна да предлага решения, които основно подобриха постиженията на агенцията по основните поръчки. В работата й имаше професионализъм, какъвто една неуспяла студентка трудно може да притежава.

Рос Уилър подозираше, че Лесли Чембърлейн е работила в рекламата и това го накара да порови в годишниците на националния справочник на специалистите по реклама. Така той научи за службата й в „Огълви, Торп“ в Чикаго.

Обади се в „Огълви, Торп“ и поговори със самия Бъд Оуънс — бившият шеф на Лесли. Не можеше да повярва на ушите си, когато Бъд му заразказва за новаторските й идеи по „Орора Лайфстайлс“ и за по-нататъшната й блестяща работа по десетина други основни национални поръчки. Бъд не можеше да нахвали необикновените способности на Лесли и все още се чудеше на неочакваното й напускане.

Рос не каза никому за разкритието си. Не искаше Лесли да си мисли, че я шпионира. Ала разговорът с Бъд Оуънс го изпълни с любопитство. Нещо бе прекъснало многообещаващата кариера на Лесли в „Огълви, Торп“ и я бе довело до положението на проста библиотекарка на хиляда мили разстояние от предишния й дом. Трудовата й биография с целия си блясък не издаваше нищо по този въпрос.

Каквато и тайна да забулваше миналото на Лесли, Рос чувстваше, че е направил страхотен удар, като я е взел на работа при него. Откакто бе дошла, „Уилър Адвъртайзинг“ кипеше от нова енергия и оригинални идеи. Загубата на незаменимата Юнис дори не се забелязваше при безупречната работа на Лесли.

Лесли сякаш разцъфваше с всеки изминал ден в топлата атмосфера, създавана от бащинската обич на Рос и вярата му в способностите й. Тя бързо се сприятели с колежките си, а когато дъщерите на Рос си идваха във ваканция, се запозна и с тях. Дори започна по малко да напълнява. А най-вече самият Рос с радост откри, че е отслабнал с някой и друг килограм, и сметна, че навярно Лесли му е дала назаем от нейната „обмяна на веществата“.

Благодарение на Лесли всичко придоби нов смисъл за Рос Уилър. Не само на работното място, където присъствието й сякаш с всяка изминала седмица внасяше нови изненади и разкриваше нови възможности, но и в помръкналия му от преумора и самота монотонен личен живот на вдовец на средна възраст.

Рос не спираше да търси загадката в миналото на Лесли Чембърлейн. Но той реши за себе си, че повече си заслужава да я има като приятел и колега, отколкото да знае тайни, които не го засягат.

Бъдещето му изглеждаше твърде светло, за да се рови в миналото.

22

Ню Йорк

Есента на 1975 г.

Хайтауърови бяха прочута фамилия.

Бащата, Колиър Хайтауър, железопътен и стоманен магнат от началото на века, бе създал семейната компания и я бе я превърнал в едно от страшилищата на Уолстрийт през двайсетте години, а по-късно — в една от най-могъщите финансови институции на страната. Жена му, по рождение Андреа Крокър, от промишлената династия Крокър, му бе донесла в зестра много милиони долари в брой и в сделки.

Колиър и жена му не бяха вече между живите. Синовете им, Форд Хайтауър и брат му Кеган, бяха и двамата сенатори на САЩ. Кеган представляваше републиканците от родния щат на фамилията — Пенсилвания, а Форд — републиканците от Делауеър, където се бе установил, за да се кандидатира за Сената.

И двамата бяха могъщи, популярни и интелигентни. И двамата бяха женени за високопоставени в обществото дами от много богати семейства. И двамата можеха да си позволят да харчат милиони за предизборни кампании. И двамата бяха завършили право в Харвард. И двамата бяха красиви, тъмнокоси, синеоки и с изсечени лица.

И двамата бяха в борда на директорите на „Хайтауър Корпорейшън“, една от двайсетте най-големи индустриални фирми в страната. Бяха толкова богати и финансовите им връзки се простираха толкова далеч, че политическите им опоненти често ги обвиняваха, че интересите им противоречат на тези на основните им политически поддръжници.

Нито едно от тези обвинения обаче не се оправдаваше, понеже финансовите въпроси в политическите кариери на братята се управляваха толкова изкусно, че и двамата бяха безукорни.

Нещо повече, същите тези политически кариери се планираха с тъй безпощадна и добре премерена далновидност, че противниците им нямаха никакъв шанс за успех. Когато Кеган се кандидатира за Конгреса, конкурентът му беше здраво стъпил на краката си титуляр с трийсетгодишен опит и стотици хиляди верни избиратели. По време на кампанията на Кеган обаче, неизвестно как се разкри, че опонентът му имал двайсетгодишна връзка със секретарката си и че веднъж взел пари от заемодателна финансова институция, собственост на брата на жена му. Кеган спечели изборите с малко мнозинство и след шест години продължи нагоре и спечели място в Сената на САЩ.

Брат му Форд имаше зад гърба си подобна кариера. След победите, удържани над силни противници в Камарата и Сената, благодарение на умело организирана и водена в продължение на повече от осем години много скъпа рекламна кампания, бе станал един от най-популярните сред избирателите личности в Сената.

Говореше се, че един ден двамата братя ще се кандидатират за президентските избори. Някои наблюдатели изказваха полушеговити предположения, че ако един от братята си смени партията, двамата могат лесно да се състезават за Белия дом.

Малцина политици в Съединените щати се радваха на популярността на братя Хайтауър. И двамата бяха редовни посетители в Белия дом, и двамата бяха председатели на важни комитети в Сената, и двамата се радваха на политическо влияние, далеч надхвърлящо ранга им. Снимките им почти всеки месец се появяваха по кориците на най-известните списания, документирайки живота им във висшето общество, красивите им къщи, успехите на децата им, красотата на жените им и разбира се, звездните им политически кариери.

Никой обаче не знаеше, че конците в семейство Хайтауър се дърпат задкулисно от друг член на семейството, който бяга от рекламата като от чума.

Това бе Джесика Хайтауър. Тя бе по-малка от Форд с две години, а от Кеган — с четири, й откакто Колиър Хайтауър бе починал, преди петнайсет години, изпълняваше ролята на същински глава на семейство.

Джесика открай време беше най-умна в семейството. На шестгодишна възраст коефициентът й на интелигентност беше Г 70. На петнайсет години беше завършила гимназия, а на осемнайсет — университет — Колумбийският, със специалност математика. Три години по-късно бе защитила едновременно докторска дисертация по политология и магистърска степен по бизнес и бе започнала високоотговорна работа в „Хайтауър“.

Колиър Хайтауър беше старомоден бизнесмен и нямаше високо мнение за жените. И все пак не можеше да отрече, че Джесика стои далеч по-високо и от двамата си братя по всички важни показатели. Братята й бяха обикновени фигуранти, невзрачни мъже, чиито постижения се дължаха по-скоро на името, отколкото на характерите им. Истинското бъдеще на Хайтауърови беше в Джесика.

— Ти си умницата на семейството — обичаше да й казва той, когато бяха насаме. — В теб има повече мозък и сила и от Форд, и от Кеган. От теб зависи дали семейството ще се реализира пълноценно. Всичко е в твоите ръце.

Колиър Хайтауър почина, когато Джесика беше двайсет и пет годишна. Избраха я с пълно единодушие за председател на борда и за главен изпълнителен секретар на „Хайтауър Индъстрис“. Всички членове на борда знаеха, че от този момент нататък цялата власт в „Хайтауър“ се съсредоточава в ръцете на Джесика. Онези, които не й оказваха доверие заради това, че е жена, бяха бързо принудени да се подчинят. Да й противоречиш, означаваше да вървиш към самоунищожение.

През първите две години Джесика проведе безмилостна чистка в корпорацията и се освободи от всички свои подчинени, облечени във власт, които можеха да тръгнат срещу нея било поради лични амбиции, било поради различия във вижданията за бъдещето на корпорацията.

Не друг, а Джесика подготви политическото издигане на братята си. Шефовете на кампаниите им се отчитаха директно на нея. Тя управляваше всички фондове и лично замисляше кампаниите. Тъкмо благодарение на тънкото й стратегическо чувство и на неуморния й стремеж към успех, братята й сразяваха силни противници в борбата за политическа власт и същевременно избягваха последствията от личните си грехове.

С течение на годините Джесика все повече и повече се откъсваше от светския живот. Името й рядко се споменаваше в пресата, освен в най-сухи финансови или делови текстове. Тя имаше много приятели в средствата за масова информация и упражняваше влиянието си не само за да брани името на братята си от клевети, но и за да крие самата себе си във възможно най-дълбока анонимност.

Джесика бе напета, висока и едра жена. Имаше кестенява коса и прозрачносини очи като братята си. Поддържаше се в идеална форма с яздене. Ходеше в личната си конюшня всеки ден, от пет до шест и половина сутринта. Хранеше се много малко, понеже нямаше никакво време за ядене, и тялото й бе стегнато, но някак сухо — липсваше му всякаква женственост. Въпреки голямото й богатство мъжете и не помисляха да я ухажват, понеже изпитваха такова страхопочитание от силата на характера й, че не можеха да си я представят в леглото.

И членовете на семейството, и приятелите й смятаха, че е родена, за да управлява, не за да обича. Никой не мислеше, че тя изобщо ще се ожени, освен ако не сключи стратегически съюз с представител от света на бизнеса. Но дори и това се подлагаше на съмнение, понеже гордостта на Джесика в семейство Хайтауър бе толкова силна, че изглеждаше малко вероятно тя да я дели с външни хора.

Тя живееше усамотено, посещаваше братята си и семействата им, работеше по десет часа дневно и дърпаше конците на огромната международна бизнес империя. Животът й се движеше в определени рамки и вероятно нямаше да се промени. Малцина смятаха, че е щастлива, но всички се страхуваха от желязната й воля. Самата тя нямаше време да разсъждава върху самотата си, понеже бе твърде погълната от устремния си полет към нови успехи и придобиването на все по-голяма власт, за каквато дори баща й не би могъл да мечтае.

През едно свежо октомврийско утро Джесика Хайтауър излезе от събрание и се запъти към служебния асансьор в централната сграда на „Хайтауър“.

Беше сама в кабината. Току-що бе скастрила членовете на борда и никой не смееше да я доближи. Беше се усъмнила в данните на всички основни доклади и бе изкарала авторите им некомпетентни.

Джесика обичаше работата си. Но не можеше да търпи посредствеността и продажността на подлизурковците във фирмата. Изпитваше жестоко удоволствие да им подрязва крилцата точно когато вече мислеха, че са я убедили в изпълнимостта на някой нов план, в необходимостта от нова придобивка или от намаляване на разходите. Обичаше да чака до последната минута, за да нанесе решителния удар и да им покаже, че през цялото време е била с едно рамо пред тях, че е проучила въпроса много по-добре от тях, че е знаела много преди тях кои са слабите точки в проектите им и какво е необходимо, за да се превъзмогнат.

Тя беше най-щастлива, когато побеждаваше мъжете на техен терен, понеже дори и зад страха им от нея можеше да почувства презрението им към жените и женския ум. За тях тя бе някакво странно създание, някакво изключение, някакъв по-умен и по-силен от тях хермафродит.

На Джесика й харесваше да бъде така. Никой не можеше да я разбере, следователно никой не можеше да чете мислите й. Това й даваше още по-голяма сила над останалите.

Вратите на асансьора се затвориха. Кабината ухаеше на орехово дърво и на пури. Тя се зачете в един от докладите от събранието. В това време асансьорът потегли надолу.

После спря и влезе някакво момиче. Джесика дори не го погледна. Беше погълната от мислите си.

— Днес времето е прекрасно! — каза момичето. — Как бих искала в този момент да съм навън, а не тук!

Джесика вдигна глава и видя едно необикновено миловидно лице, озарено от открита усмивка. Не отговори. Не беше свикнала подчинените й да я заговарят. Повечето от тях отдавна се страхуваха от нея и не смееха да си отворят устата. Когато тя се движеше из сградата, всички мълчаха.

Момичето сякаш не обърна внимание на факта, че тя не му отговаря. Кабината спря на етажа му и то излезе. Джесика зърна мимоходом гъвкавото му тяло и меката му кестенява коса.

Не се сети повече за случката — всъщност напълно забрави за нея.

В края на следващата седмица, когато поведе расовия си жребец по една ездачна пътека в „Харкнес Клъб“, неочаквано попадна на произшествие.

Насред пътеката стоеше оседлан кон, но от ездача нямаше и следа. Джесика дръпна юздите и жребецът спря. Отнякъде се дочу тихо стенание. Тя слезе от коня. В шубраците встрани от пътя лежеше момиче.

— Какво ви има? — попита Джесика.

— Конят ме хвърли — отвърна момичето. — Кракът ми е навехнат.

Очевидно имаше силни болки. Джесика завърза двата коня и се наведе, за да й помогне. Имаше опит в конните злополуки и знаеше как се дава първа помощ. Погледна лицето й — цветът й беше нормален. После внимателно опипа ранения крак и отсъди:

— Няма счупено.

Когато опипваше коляното, момичето тихо изохка.

— Тук ли ви боли? — попита Джесика.

— Да. Изкълчих го, когато падах. Ходилото ми беше захванато в стремето.

Кракът й беше толкова крехък и нежен! Джесика я погледна в лицето. Стори й се познато отнякъде. Тя проговори:

— Изглежда доста е навехнато. Не мърдайте.

Момичето я гледаше.

— Аз ви познавам. Вие сте госпожа Хайтауър. Веднъж бяхме заедно в асансьора.

Джесика по природа беше студена жена и не отговори. Спомняше си случката много бегло. Ала невинността на момичето я забавляваше. В младото лице имаше нещо безпомощно, което я привличаше.

— Вие, разбира се, не си спомняте за мен. Но вас всички ви познават.

Джесика я погледна неопределено и смръщи вежди. Въпреки че известността в корпорацията й се нравеше, фактът, че други споменават за това, я дразнеше.

— Значи работите в „Хайтауър“.

Момичето кимна.

— От четири месеца. В отдел „Развой на продуктите“ като системен инженер.

Джесика я погледна с любопитство. Беше толкова малка и нежна — като момиченце. Съвсем нямаше вид на инженер. Особено сега, в това състояние, изглеждаше безпомощна като ранена кошута.

— Да видим можете ли да ходите — каза тя и й помогна да стане. Момичето трепна от болка, но не каза нищо и се опря на здравите ръце на Джесика.

Можеше да се придвижва куцукайки, но не и да ходи. За яздене не можеше да става и дума. Очите й неволно се насълзиха.

— Много съжалявам, че ви отнемам времето — каза тя с променен от болката глас.

— Стойте тук, ще повикам някого — каза Джесика.

И тя тръгна с двата коня към конюшните. Върна се с един от конярите и той откара момичето до канцеларията с колата си. Джесика ги следваше на коня.

Нещо накара Джесика да откара лично момичето в болницата. Беше събота и нямаше спешна работа. От години не беше изпадала в странната ситуация да помага на някой друг. Поради природата на работата си отдавна дори не беше разговаряла с някого като хората.

Докато чакаха резултатите от рентгена и в отделението за бърза помощ за превръзка на коляното на момичето — оказа се, че навяхването е доста сериозно. Джесика й зададе някои въпроси. Не била женена, имала висше образование и била отскоро в света на бизнеса.

Родителите й починали. Била сама на този свят. Завършила образованието си и постъпила в „Хайтауър Индъстрис“ без особени амбиции — главно да си изкарва прехраната.

Джесика я слушаше с едно ухо. Очите й се рееха из кабинката, чиято завеса ги отделяше от останалите пациенти в отделението за бърза помощ. Дочуваха се неясни стонове, въздишки от умора и от скука.

На стената в кабинката имаше огледало. В него се отразяваше голото тяло на момичето, едва прикрито в широката болнична роба, която сестрите му бяха дали. Коляното му беше вдигнато и откриваше стройния му крак. Ръцете му също бяха много фини. Беше толкова нежно и безпомощно, че напомняше на цвете. Лицето му още носеше белега на болката и неудобството, че създава грижи на другите, и въпреки това си личеше, че е необикновено красиво. Спокойно, замислено лице, още детинско и все пак изпълнено с дълбочина. Хубаво лице.

Джесика бе запленена. В цялата тази сцена имаше нещо много необичайно, много странно, което, неизвестно защо, я привличаше. Това момиче бе абсолютно само на света, както и самата Джесика. Въпреки че нямаше властта и положението на Джесика, уважаваше себе си. Не изпитваше самосъжаление. Самият този факт караше Джесика да се умилява от това, че в момента присъствието й е нужно.

Процедурите в отделението за бърза помощ отнеха повече от час и половина, голяма част от които преминаха в чакане. Лекарят даде на момичето лекарство за болките, от което главата му се позамая.

— Има ли кой да я закара до вкъщи? Тя не може да шофира. Трябва да минат поне дванайсет часа, докато дойде на себе си.

— Аз ще я взема със себе си.

Двете със сестрата я избутаха с количката до входа, където чакаше лимузината на Джесика.

— Бантън, карай у дома! — каза тя на шофьора.

— Моля ви, наистина не правете това! — възпротиви се вяло момичето. — Ще се оправя сама. Кракът ми е само навехнат. Може да ме оставите при конюшните, където е колата ми. Или просто вкъщи.

— Глупости! — отсече властно Джесика. — Ще дойдете с мен у дома, докато ефектът от лекарството премине. Бантън ще се погрижи за колата ви. Утре ще се чувствате по-добре. Тогава можете да си вървите.

Момичето вяло се усмихна.

— Много сте мила! Та вие изобщо не ме познавате! Само си създавате грижи!

— Вие сте една от подчинените ми — усмихна се Джесика. — Значи ви познавам, не е ли така?

Момичето се усмихна. Очите му бяха полузатворени — от болки, а и от лекарството.

Вече излизаха от гората и през прозорците на колата се виждаха натоварените градски улици. В този момент Джесика се сети, че дори не я е питала за името й. Тя понечи да заговори, но видя, че момичето се унася в сън.

Тогава забеляза найлоновата болнична гривна с името на пациента, закопчана около тънката китка на спящото момиче.

Джил Флеминг.

23

Всичко протече без особени сътресения, както повечето истински важни неща в този живот.

Джордан отново оглави новосъздадения си индустриален конгломерат, който му бе върнат непокътнат след женитбата с Барбара Консидайн. Измежду многото филиали на корпорацията фигурираше скромна фирма за химикали и лекарствени средства, преименувана „Л. К. Фармасютикал Инкорпорейтед“. В тази фирма Лио Камински ентусиазирано продължаваше осемгодишния си труд по новото лекарство.

Джордан стана член на борда на „Консидайн Индъстрис“. Барбара Консидайн-Лазаръс, без да се двоуми, постави на негово разположение финансовите ресурси на огромната корпорация.

Джордан вложи в работата цялото си умение и това, което сестра му Мег обичаше да нарича „виждане“. Откри възможности за закупуване от „Консидайн Индъстрис“ на дялове в рудодобива и корабостроенето, които Виктор Консидайн постоянно пренебрегваше, понеже признаваше единствено промишлеността. Барбара Консидайн се вслуша в съвета на съпруга си и пристъпи към перспективни сделки в тази област, сдобивайки се с нови и нови предприятия.

Междувременно Джордан заработи още по-бързо и по-гъвкаво със собствената си съживена корпорация. Реализира важни придобивки в сферата на индустрията за развлечения, като инвестира в хотели и казина, телевизионни мрежи, музикални и филмови компании. Джордан разбираше младежта и виждаше огромния потенциал, разкриващ се в областта на развлеченията.

Той направи вложения и в съобщенията и закупи компании в модерната компютърна и микропроцесорна промишленост. Прозря, че е имало забавяне от повече от цяло десетилетие в прилагането на полупроводниците в компютърната технология и създаде нова компания, която извърши пионерки проучвания по този въпрос.

И така, Джордан помагаше на Барбара да доизгражда „Консидайн Индъстрис“ на базата на консервативната логика, а поемаше по-големи рискове с „Лазаръс Интърнешънъл“. Жънеше успехи и на двата фронта.

И ето че през един ветровит есенен ден Лио Камински се обади на Джордан и му съобщи дългоочакваната новина. Дългогодишните мистификации, извършвани от Лио с неговите химикали, най-после се изплащаха. Усъвършенстваното лекарство можеше да се прилага и при хора, наричаше се Х-Спан и бе одобрено от федералната лекарствена асоциация за незабавно пускане на пазара по цялата територия на САЩ.

Кардиолозите и интернистите не се нуждаеха от убеждаване от страна на фармацевтичната компания на Джордан, за да започнат да предписват лекарството на пациентите си с хронични сърдечни заболявания и неблагоприятни сърдечни прогнози. Благодарение на Х-Спан атеросклерозата като хронично заболяване ставаше много по-малко опасна за живота в сравнение с преди и дори имаше надежди един ден да бъде забравена.

Продажбите на Х-Спан през първите шест месеца след пускането му на пазара реализираха печалби от над петдесет милиона долара. После се увеличиха. Появиха се и очакваните с нетърпение нови, по-мощни формули на лекарството, които реализираха още по-големи печалби. Конкурентни фармацевтични фирми трескаво разработваха свои разновидности на лекарството и също заплащаха на Джордан за ползване на патента.

Джордан си послужи с фантастичните печалби от Х-Спан, за да развие фармацевтичната си дейност и в Европа. Разшири европейските владения на „Лазаръс Интърнешънъл“ и в сферата на финансите, строителството и транспорта. Като странична дейност закупи дялове от минната и тежката промишленост в Южна Америка и Европа.

От този момент нататък империята на Джордан започна да нараства лавинообразно. Набираше скорост без негова помощ. С всеки изминал ден докладите на финансовите му съветници ставаха все по-бляскави. Успехите просто валяха.

Джордан не можеше да си поеме дъх от нови проекти и нямаше време да седне и спокойно да огледа общия прираст на богатството си.

Незабелязано за самия себе си той се превърна в един от най-богатите мъже в Америка. Дори почти не забеляза как името му се е появило в справочника „Кой кой е“. Даваше интервюта за „Форчън“, „Таим“, „Уолстрийт Джърнъл“ и четеше статиите за себе си със снизходителна усмивка.

А когато на 15 април 1975 година на трийсет и три годишна възраст официално го провъзгласиха за най-богатия бизнесмен в Америка, новината му дойде като гръм от ясно небе. Никога не беше и сънувал, че изпълненият му с труд живот може да доведе до такива невероятни резултати.

Неочакваната новина стана повод за шеговити закачки от страна на най-приближените му сътрудници. Поднесоха му торта във формата на огромен доларов знак и всички в службата заедно я изядоха и пиха шампанско в картонени чаши, за да полеят победата.

Той отпразнува събитието и с Барбара — заведе я на вечеря в „Лютес“, а след това танцуваха в „Уолдорф“. Стояха до два сутринта, което бе необичайно късен час за него.

На следната сутрин той отново бе на бюрото си, затънал в работа, както и преди.

Дори нямаше идея, че се е превърнал в жива легенда.

Джордан бе така потънал в работа през изминалите няколко години, че на практика бе забравил всичко извън належащите си служебни задачи. Това се отразяваше идеално на преките му занимания, но го правеше някак нехаен по отношение на някои аспекти от личния му живот. Тук влизаха чувствата на жена му и на останалите жени, с които се пресичаше житейският му път.

Една от тези жени бе хубавката, но посредствена чиновничка на име Фиби Грейс. Сляпото й увлечение по Джордан и личната й съдба щяха да останат негласно вписани в необикновената история на Джордан Лазаръс.

Фиби Грейс беше секретарка в Манхатън — една от двестате служители, които се трудеха в един от отделите на огромна застрахователна компания. Прекарваше дните си в попълване на машина на все едни и същи формуляри и в писане на все едни и същи писма.

Беше двайсет и пет годишна и изглеждаше много добре. Още в училище беше ходила с доста момчета, чийто брой след постъпването й на работа се бе увеличил. Беше спала с трима от шефовете си. Единият от тях все още беше луд за нея, плащаше наема на апартамента й и й купуваше дрехи — най-вече бельо за тайните им любовни срещи.

Но Фиби не беше доволна. Макар и да не беше много умна, в нея се криеха коварство и романтични, стремежи към нещо по-добро. Образът й в огледалото по нищо не отстъпваше на ония бляскави жени от филмите и телевизионния екран. Имаше стройно тяло с развити, стегнати гърди, тънка талия и женствени бедра. Краката й бяха много дълги и изящни. А между тях се криеше едно тайно богатство, едно невероятно оръжие, с което тя можеше много добре да си служи, за да измъква от мъжете това, което иска.

Фиби осъзнаваше достатъчно добре собствената си посредственост, за да си дава ясна сметка, че характерът и способностите й няма да й донесат това, което иска от живота. Тя виждаше, че силата й е в нейното тяло, че то е единственият й реален шанс да постигне нещо. Затова въпросът за един точно определен тип мъж с определен тип власт и определен тип вкусове открай време заемаше основно място в мислите й.

Един ден този мъж се появи — или поне така си помисли Фиби.

Срещнато съвсем случайно, по-точно буквално се сблъска с него на Шесто Авеню, пред една сграда, в която, както тя по-късно научи, се помещавала собствената му корпорация. Той едва не я събори на земята, после вежливо й помогна да се изправи, без да покаже какъвто и да било интерес към нея. Беше строен и млад, и невероятно красив — като принц.

По-късно тя научи, че имал навик всяка сутрин да излиза към единайсет и половина и да върви пеша и нагласи нещата така, че да го срещне отново. Накрая започнаха да си кимат и да си разменят усмивки — като служителите, които по едно и също време излизат за работа и редовно се разминават в метрото или на улицата.

Тя упорито го следеше и разбра, че той понякога си носи обяда със себе си, за да избягва колегите си в служебната трапезария. Забеляза също, че когато времето е хубаво, той сяда на някоя пейка в Сентрал Парк и се храни като останалите хора в обедната почивка.

Един ден и тя си донесе обяда, седна до него и го заговори. Той не й каза името си.

Тя започна да го ухажва — държеше се малко глуповато, като неопитно девойче. Явно му беше интересна, но тя все пак чувстваше, че никога няма да й обърне сериозно внимание.

Срещите им зачестиха. Водеха шеговити разговори за общи неща. Тя си знаеше, че не може да го впечатли с ума си, но прибягваше към евтини трикове, държеше се мило и приятелски с него и й се струваше, че го забавлява, като нещо по-свежо и различно от сериозните жени, с които той обикновено контактуваше.

Веднъж, когато той каза нещо особено смешно, тя закачливо го целуна.

— Я го виж ти! Подиграва се на едно бедно, беззащитно момиче, което с мъка си изкарва хляба!

Намекът й беше повече от явен, но той не клъвна. Дори сякаш се отдръпна от нея. Когато се сбогуваха, очите му бяха някак студени.

Чак тогава тя научи с кого си има работа.

Най-неочаквано видя снимката му в едно бизнес списание в службата. Името му, разбира се, й беше познато. Всички бяха чували за Джордан Лазаръс. Но й се струваше направо невероятно, че тя, Фиби Грейс, се среща и говори с такъв прочут човек. Чувстваше се като Пепеляшка.

Това я накара да се замисли по-сериозно за него.

Тя зачака благоприятния случай, посвещавайки, както и преди, три нощи седмично на влюбения в нея шеф. Ала мислите й все повече и повече бягаха към Джордан Лазаръс. Казваше си, че ако правилно си изиграе картите, има големи шансове да го вкара в леглото си. А ако пък той наистина я харесаше, пред нея се разкриваха неограничени възможности. В края на краищата толкова момичета, които стояха много по-долу от нея, ставаха любовници на прочути мъже!

Един ден тя реши да заложи всичко и да рискува. Облече си най-хубавите дрехи — къса пола и блузка с набори, които подчертаваха прелестите й — дотолкова, доколкото това бе допустимо в делничен ден. Успя да се срещне с Лазаръс на пейката в парка. Приближи се и застана до него с необичайно сериозно изражение.

— Да не се е случило нещо? — попита я той. — Изглеждаш ужасно.

Тя избухна в сълзи, зарови лице на гърдите му и захлипа.

— Приятелят ми… Заряза ме най-неочаквано, просто така! А щяхме да се женим… Още не мога да го осъзная!

Джордан Лазаръс я погали утешително по рамото и тихо заговори:

— Това ли било! Колко още приятели ще си намериш! Та ти си толкова хубава! Ще се надпреварват кой да те спечели!

— Не, край на всичко… на всичко! — изплака тя. — Не искам повече да съм сама! Мразя работата си, мразя хората, с които работя! Той щеше да ме измъкне от всичко това. Не мога да повярвам! В какво съм сбъркала?

Лазаръс я гледаше със съчувствие.

— Хайде довечера да вечеряме заедно. Тогава ще ми разкажеш всичко.

Тя светна.

— Наистина ли?

— Разбира се. Ще се срещнем тук, след работа. В пет и половина. Ще вечеряме рано.

Тя избърса сълзите си.

— Толкова си мил!

— Нали сме приятели? — отвърна той с усмивка.

Тя помоли да я освободят от работа и прекара следобеда в приготовления. Гримира се и се среса с извънредно внимание. Облече си най-сексапилните дрехи, които имаше — къса, дълбоко изрязана рокля от бледосин сатен с тънки презрамки, които откриваха целите й рамене. Огледа се внимателно в огледалото — беше направо пленителна.

Облече шлифера си, за да скрие официалното облекло и зачака на обичайното място. Точно в пет и половина Джордан Лазаръс се зададе по тротоара срещу нея.

— О, виждам, че си преживяла следобеда. Това може би означава, че нещата се оправят.

— Постарах се заради теб — усмихна се тя.

Той й подаде букетче в малка бяла кутийка.

— Желая ти щастливо бъдеще.

— О, благодаря ти! — възкликна тя и го хвана под ръка.

Той повика такси и поръча на шофьора да кара към малък, много скъп ресторант в Гринич Вилидж. Фиби стискаше палци. Беше сигурна, че още същата вечер ще заплени Джордан Лазаръс. А дори и от всичко това да не излезеше нищо, поне до края на живота си щеше да има какво да разказва на приятелките си.

Докато Джордан вечеряше насаме с Фиби Грейс, жена му Барбара се разхождаше из двуетажния им апартамент на Сътън Плейс и го чакаше.

Беше й се обадил от службата, за да й каже, че ще закъснее с около час. Имал събрание, но бил сигурен, че ще мине бързо. Щял да се върне преди седем и половина, навреме за вечеря.

Барбара взе топла вана и дълго остана в нея — цял ден бе работила здравата в „Консидайн“ и имаше нужда да се поосвежи. Лежеше в топлата вода, заслушана в нервното, тихо пукане на сапунените мехури и мислеше за Джордан.

Откакто се бяха оженили, Джордан спазваше условията на сделката. Беше я направил щастлива по нов за нея начин. Беше го направил, без да я обича, но фактът си беше факт.

Сега тя се чувстваше променена. Съвсем не бе същата както след смъртта на баща си. Не само че беше по-самоуверена, но и по-спокойна, по-щастлива. Животът вече не й се струваше като мъчително изтезание, а й беше приятен с многообразните възможности, които й предлагаше. И всичко това благодарение на Джордан. В края на краищата, когато една жена знае, че Джордан Лазаръс ще се върне от работа и ще я целуне по устата, обикновеният ден приема далеч по-приятна окраска.

Преди да влезе във ваната, тя погледна тялото си в огледалото и отсъди, че изглежда по-добре — по-слаба и по-женствена отпреди. Озаряваше я някакъв вътрешен блясък, който се раждаше в тъмните й очи и обливаше голата й плът, гърдите и корема й — все още плосък, като на нераждала жена, но и благодарение на упражненията — после дългите й крака. Не беше красавица, това бе ясно. Но щастието я правеше по-женствена, по-привлекателна.

А на Джордан сякаш наистина му беше приятно да живее с нея. Щом се върнеше от работа, я целуваше. Понякога, когато седяха един до друг, нежно я милваше, а вечер я взимаше в обятията си и тя чувстваше как топлината му се разстила по цялото й тяло.

Често пъти той като дете облягаше глава на гърдите й, а тя го прегръщаше с майчинска нежност и го притегляше до сърцето си, въпреки че знаеше, че двамата никога няма да бъдат едно цяло.

Той не я обичаше. Бе й го казал открито. Но ако в сърцето му нямаше истинска любов, то имаше нещо друго, не по-малко красиво. Може би някаква форма на съпричастие. Сякаш в Барбара той виждаше огледалния образ на собствената си борба, на собствената си самота.

Тъкмо в тези нощни моменти на безмълвно общуване тя се чувстваше най-близка до него. И го притискаше до гърдите си, сякаш наистина взаимно си принадлежаха.

Не искаше повече. Страхуваше се да иска повече. Трябваше да го остави да се чувства свободен, да живее като мъж, комуто е приятно да бъде с нея, чието решение е продиктувано единствено от свободния му избор.

Бяха сключили сделка и тя също спазваше условията й. Предоставяше на Джордан пълен финансов контрол над собствената му империя и му помагаше да я развива с всички нейни ресурси. Тя му беше и помощник, и твърд поддръжник, и — чувстваше го добре — най-близък довереник.

Двамата говореха много. Обсъждаха работата си, общите си познати, семействата си — Барбара беше голяма приятелка с Мег и Луиз и им се обаждаше веднъж седмично. Говореха и за новините, клюките и политиката, които бяха част от живота в Манхатън. Всъщност говореха за всичко, освен за собствените си отношения. Това беше забранена тема.

На Джордан явно това му се нравеше. Получаваше каквото му трябва от Барбара, а й даваше в замяна това, което сметне за добре. Съвсем не си даваше сметка, че за Барбара този брак е смисълът на живота й, единственото нещо, което тя цени, нещо, за което би дала и живота си.

Барбара обаче знаеше, че цялото това щастие се крепи на едно условие: никога да не споделя с него тайната си — фактът, че го обича.

Навремето, когато му предлагаше да се оженят, му каза, че не го обича, че любовта е непознато чувство за нея, че като млада била нещастна и че любовта и сексът били изпепелени в нея. Тогава Джордан й бе повярвал.

И точно понеже й бе повярвал, тя се криеше от него. Искаше да поддържа интереса му към нея.

В този брак с топлота, но без любов имаше нещо странно. Бяха като двама непознати, които се съзерцават взаимно с помощта на огледало. Всеки един от тях поглеждаше в огледалото и виждаше и себе си и другия, а отношенията им се основаваха на някакво изкривяване, което и двамата не можеха много добре да разберат — изкривяване, което служеше на всеки един за собствените му цели. Странно наистина, но връзката им бе станала по-интересна именно поради факта, че е изкривена.

Барбара често се чудеше колко ще продължи всичко това. После си казваше, че докато той не знае за нейните чувства, може да продължи и цял живот. „В момента, когато узнае, ще избяга от мен, за да си върне свободата. Тогава съм изгубена“ — мислеше си тя.

Тя имаше и друга тайна от него — надяваше се, че един ден близостта им ще прерасне в сексуална. А след това, че ще има дете от него.

Струваше й се, че когато моментът настъпи, той ще се съгласи да се любят. Че ще го направи от обич и от съжаление. Колкото до децата, въпросът й се виждаше по-труден. Можеше дори да го излъже, да не вземе предпазни мерки, да го накара да повярва, че е безопасно. Можеше да му каже, че е станала грешка. Щеше го убеди, че детето не го обвързва към нея, че условията на сделката остават същите.

Но същевременно тя смееше да се надява, че когато дойде детето, то ще промени чувствата му към нея. Джордан бе самотен посвоему и вярваше в малко неща на този свят. Едно дете можеше и да го преобрази, да го накара да превъзмогне приятелското си съчувствие и да остане завинаги с нея.

Това бяха двете тайни ни Барбара — мислите й за миналото и мечтите й за бъдещето. Тя живееше между тях като въжеиграч. В реалния живот се опираше на Джордан, но не му откриваше нищо от душата си. Живееше с него, сякаш я очакваше сигурно щастливо бъдеще, което няма никога да се промени. Ала дълбоко в себе си лелееше надежди за по-друг живот до него. И никога не му го показваше.

Барбара живееше в лъжа, но не се срамуваше от това. Първите двайсет и осем години от живота й бяха минали в някакъв ад. После съдбата бе решила да й изпрати Джордан и да я дари с оръжие, с което да го задържи. Тя бе благодарна за това и бе готова да го приеме като обезщетение за погубената си младост. Това може би бе сделка с дявола, но тя бе в състояние да го понесе.

Единственото, което я плашеше, бе, че той може да я остави, преди да е осъществила плановете си. Че изпълненият с фалш договор може да му омръзне, че няма да издържи и ще си намери друга…

И така Барбара чакаше, обичаше и се страхуваше.

И по нейно нареждане всяка стъпка на Джордан се следеше.

След вечерята Джордан отведе Фиби вкъщи с такси. Отначало наистина изглеждаше трогнат от мъката й, но когато поръчаното вино бързо й подейства, започна да я гледа някак подозрително и като че почувства истината, която се криеше зад сълзите и предизвикателното й облекло.

Отведе я до входната врата на блока й. Тя се обърна и го погледна.

— Няма ли да се качиш да пийнем по нещо? Няма да те задържам много.

— Съжалявам, но наистина ме чакат. Вече съм закъснял.

— Просто не искам да бъда сама — настояваше тя. — Наистина не мога!

— Ще те придружа до вратата.

Той се качи с нея до горе и изчака, докато тя си отключи. Вратата се отвори. Апартаментът беше безвкусно мебелиран, със съскащи радиатори, десетина пласта мазилка по стените и тук-таме следи от плахи опити за създаване на женски уют. На ниската масичка бяха пръснати женски списания. Рафтовете на библиотеката бяха празни.

— Влез поне за минутка — примоли се тя.

Той влезе. Веднага щом затвори вратата, тя се озова в обятията му и го зацелува, а пищното й младо тяло започна да се кърши около неговото със сръчност, която далеч надминаваше и най-върховите й постижения в разговора. „Целият й ум е събран в това тяло!“ — каза си той със смесено чувство на симпатия и презрение.

— Извинявай! — проговори изведнъж тя неубедително. — Не знам какво ми стана.

Но въпреки това го зацелува с удвоена страст и още по-пламенно се запритиска в него. Той неволно изпита възбуда и тя го почувства. Тогава тялото й се заизвива сладострастно и тя започна да издава гърлени звуци.

— Хайде, защо се противиш? Знам, че ме харесваш…

Тя зарови пръсти в косата му и отчаяно прилепи гърди в него. Езикът й умело се движеше в устата му. Ръцете й започнаха да слизат надолу по гърба му. Гърлените звуци победоносно се засилваха.

Джордан невъзмутимо я отблъсна. Гледаше я с отвращение.

— Не ти ли е малко рано да разтваряш сергията? Преди половин час още плачеше за любовника си.

Тя срещна погледа му и се опита да влезе в старата си роля.

— Аз просто… просто не знам какво да правя… Извинявай.

— Не се извинявай. Ти си хубаво момиче. Когато утре се събудиш, ще започнеш нов живот. Скоро ще имаш и нов приятел. Просто съм сигурен в това.

Той се обърна и тръгна към вратата.

— Не ме оставяй! — извика тя. — Моля те! Нямам друг, освен теб!

Той поклати състрадателно глава.

— Не си репетирала достатъчно, Фиби. Тази реплика изисква специално внимание!

И излезе, без да каже повече дума.

Фиби се хвърли на дивана и дълго плака. Да държи в ръцете си прочутия Джордан Лазаръс, ей тук в апартамента си, и да го изпусне!

Тя си даваше сметка, че не й е достигнало умение, за да го задържи. Бе направила всичко, което бе по силите й. Той просто беше от друга класа.

— Ах, дявол да го вземе! — проклинаше се тя, докато пламъкът на желанието й постепенно изтляваше и се заместваше с чувство на безсилие. — Ах, дявол да го вземе!

Два часа по-късно Джордан се намираше в обятията на Барбара.

Върна се вкъщи малко по-късно от уговореното време и почти не докосна вечерята си. Но си поговориха приятно с Барбара. А когато минаха във всекидневната, той застана зад нея, прегърна я през раменете и опря лице в нейното.

— Чувствам се много самотен. Този ден излезе по-дълъг, отколкото очаквах. Ти ми липсваше.

Седнаха един до друг на дивана. Той прокарваше бавно ръце по гърба й, разтриваше я и напрежението от деня постепенно отминаваше в нея. Тя замърка от задоволство. В пръстите му сякаш се породи някакъв интерес към тялото й, после внезапно изчезна, пропъден от волята му и от нейното явно неудобство. Ала нещата вече не бяха толкова ясни, както преди. И Джордан, и Барбара го чувстваха, но не го споделяха открито.

Джордан прегръщаше жена си по-здраво и се питаше защо му беше толкова лесно да отблъсне Фиби Грейс. В крайна сметка тя изглеждаше много по-добре от Барбара. Определено бе и по-сексапилна.

А наистина ли беше така? Дълбочината на Барбара, умът й, дори нещастието й я правеха много по-интересна от Фиби.

Джордан бе узрял и знаеше повече за жените, Фиби беше проста като фасул. Барбара беше фина, сложна жена.

Тъкмо затова Джордан бе останал верен на Барбара през всичкото това време. Не я обичаше. Но не можеше и да й изневери с жена, която не обича. По някакъв неясен за него начин част от него принадлежете на Барбара. И той чувстваше, че точно понеже не може да си го обясни, тази част й принадлежи много здраво.

Барбара притегли лицето му към гърдите си.

— Ти си доброто ми момче.

Той с благодарност отпусна глава. Обхващаше го сладостна премала. Към устните му сякаш напираха думи. Но той не вярваше, че това са думите, които иска да й каже, затова ги потисна и те останаха неизказани. Затвори очи и почувства как бие сърцето му. Като хвалебствена песен, която му носеше почивка след тежкия ден.

Беше щастлив.

По-късно, когато вече бяха в спалнята и тя лежеше в обятията му, иззвъня телефонът. Беше личната й линия, от нейната страна на леглото.

— Ало?

Известно време тя слуша мълчаливо. Ръката й остана в ръката на Джордан. Накрая каза:

— Добре. Действайте. И благодаря.

Джордан гледаше към нея.

— Нещо важно ли беше?

— Нищо важно — отвърна Барбара и го прегърна. — Абсолютно нищо важно.

На другия край на линията един мъж в тъмен костюм със сурово лице остави слушалката. Намираше се в спалнята на Фиби Грейс. Двама други мъже притискаха към леглото съпротивляващата се Фиби. Носът й беше счупен. Челюстта също.

Мъжът бръкна в джоба си и извади малка стъклена бутилка. Покри предпазливо ръката си с носната си кърпичка и внимателно я отвори.

— Окей, пазете се! — обърна се той към съучастниците си.

— Сигурен ли си, че трябва да правим това? — обади се единият от мъжете. — Та носът й вече е счупен, за бога! Обезобразена е за цял живот. Защо не я оставиш?

— Заповедта си е заповед — отвърна мъжът в черно, припомняйки си инструкциите на Барбара. — Ако ти е мил животът, затваряй си устата!

Очите на Фиби Грейс бяха пълни с ужас.

Той наклони бутилката към окървавеното й лице и се усмихна жестоко.

— Не се плаши, гълъбче! Изобщо няма да боли!

После с бързо движение изсипа киселината.

Писъците й разцепиха тишината като пожарна сирена.

Наложи се да затискат лицето й с възглавница, докато издъхне, за да я накарат да мълчи.

24

От есента Джесика Хайтауър си имаше нова приятелка.

Джил Флеминг излекува навехнатия си крак в къщата на Джесика Хайтауър, на Парк Авеню. Донесоха всичките й лични вещи от малкия апартамент в града. Приготвиха й стая в имението — на втория етаж, до спалнята на самата Джесика.

Преместиха я от отдел Развой на продуктите на нова длъжност: изпълнителен помощник на президента на корпорацията. Тя стана очи и уши на Джесика — най-довереният й съветник.

Когато настъпи зимата, отговорните служители в „Хайтауър Индъстрис“ вече бяха свикнали да изпитват страхопочитание към Джил и да я уважават. Джил проявяваше изключителна проницателност и находчивост в подхода си към най-наболелите въпроси на всяка дирекция. Където и да се намираше, сякаш умът и безскрупулната амбиция на Джесика Хайтауър неизменно бяха с нея. Началник-отделите се чувстваха безпомощни пред Джил. Никой от тях не бе в състояние да скрие от острия й поглед загуби, нехайство или ниска производителност. Тя тихо докладваше на Джесика и там, където бе необходимо, незабавно се взимаха бързи и жестоки мерки. Въз основа на докладите на Джил до Джесика и на разговорите между двете жени висши служители по всички нива се подлагаха на дисциплинарни мероприятия, прехвърляха се на друго място или просто се уволняваха.

Всички в „Хайтауър“ вече познаваха Джил. Обграждаше я ореолът на властта. В това имаше някаква ирония, понеже тя се движеше из коридорите на централната сграда на огромната корпорация някак неуверено и свенливо, облечена в скромни, с нищо не издаващи силата й дрехи. Беше странна личност — нежна и женствена, със спокойно поведение и приятелски настроена към всички. Но колкото по-непосредствено и естествено се държеше, толкова повече хората се страхуваха от нея, понеже знаеха, че Джесика Хайтауър я слуша и й вярва — винаги и по всички въпроси — дори най-деликатните.

Такива бяха професионалните отношения между Джил Флеминг и новата й работодателка. Частните им отношения бяха много по-сложни.

Бяха много близки. Закусваха заедно вкъщи, понякога още по нощници или по пижами. Когато бяха на работа, при първа възможност се срещаха, за да обядват набързо. Непременно вечеряха заедно, като често предпочитаха да си готвят сами и освобождаваха готвача на Джесика.

Понякога късно следобед ходеха заедно да плуват в басейна в приземието на „Хайтауър“. Всяка събота и неделя яздеха — пак заедно.

След вечеря Джесика говореше по телефона и четеше. От известно време вече поверяваше част от работата си на Джил, чийто ум и изпълнителност, съчетани с надеждния й характер, я правеха незаменим заместник. Джесика бе разбрала, че може да действа на базата на препоръките на Джил, понеже Джил никога не бъркаше. С течение на времето Джил дори започна да копира някои от умствените качества на Джесика — например инстинктивното й недоверие към по-нискостоящите и острото й око за развитието на определени пазари. Сякаш част от същността на Джесика се пропиваше в Джил и тя се превръщаше в нещо като нейно второ интелектуално „аз“.

Около десет часа вечерта двете излизаха от стаите си, сравняваха някои бележки по това, което бяха свършили, после сядаха заедно в кабинета на Джесика. Джил пускаше тихо музика или телевизора с намален звук и разтриваше гърба на Джесика. Нежните ръце по гърба и раменете й даряваха на Джесика прелестно физическо разтоварване и тя се чувстваше така, както не се бе чувствала от години.

Коляното на Джил се бе оправило напълно, но когато Джесика я опозна по-добре, се разбра, че Джил страда от хронична анемия, че понякога се чувства много слаба и има нужда от лечение, а дори, при редки случаи, и от преливане на кръв.

Въпреки всичко обаче Джил беше много енергична винаги когато се налагаше и не беше симулантка. Просто беше много нежна, много крехка и Джесика никога не забравяше за това.

Понякога Джил страдаше от ужасно, парализиращо главоболие. Не помагаха никакви лекарства. Джил много храбро понасяше болките и понякога, когато следобед или вечер й се налагаше да легне, се шегуваше, че отивала „да ги приспи“. Тогава Джесика разтриваше слепоочията й — по три четвърти час, дори понякога по цял час. Много добре виждаше, че Джил страда повече, отколкото показва. Това я караше да изпитва прекрасното чувство, че е нужна и че помага на приятелката си.

В Джил се криеше някаква тиха гордост, която не й позволяваше да говори за сиротното си детство, за емоционалните си страдания и за физическите си болки. Джесика много добре разбираше самотата на Джил, понеже самата тя бе живяла самотно в прочутото си семейство. Майка й бе затворена, а по-големите й братя никога не й обръщаха много внимание. Дори баща й, който толкова й се възхищаваше, не я обичаше истински. По-скоро му бяха скъпи способностите й, отколкото самата Джесика.

Джесика изпитваше огромна нужда да се грижи за Джил, да й бъде като майка и да я възпитава. Всичко бе започнало, когато й оказа помощ на ездачната пътека в „Харкнес Клъб“. Сега, когато Джил се намираше под нейно покровителство, продължаваше.

С течение на времето Джил, която иначе бе искрена и открита с Джесика, започна да говори все по-малко за себе си и основната част от разговорите се водеше от Джесика. В тези разговори Джесика разкриваше все повече и повече мислите и чувствата си. Някакво ново, по-дълбоко измерение от същността й търсеше съпричастие в Джил. А Джил умееше прекрасно да изслушва, бе тактична и изпълнена с разбиране.

Скоро ролите им се размениха. Джесика от майка-пазителка се превърна в благодарствен приемник на съчувствието на Джил. А Джил, по-слабата, стана довереница на Джесика и неин основен крепител — физическата близост на двете жени прие почти духовни измерения. Интимността им ставаше все по-дълбока и по-дълбока. Те сякаш взаимно се разбираха й идеално си допадаха като приятелки и другарки. Във всяко едно отношение мекотата на Джил, отстъпчивата й, податлива същност се допълваха от практичния и независим характер на Джесика. И постепенно под влиянието на Джил самата Джесика започна да омеква и се научи как да бъде по-женствена и по-уязвима. Джесика започна да пуска косата си. За първи път в самотния си живот се чувстваше като жена.

Близостта им бе толкова голяма, че когато вечер настъпваше време за лягане и за укрепителен сън пред тежкия работен ден, Джесика се чувстваше изпълнена с копнеж и блаженство, каквито никога преди не бе изпитвала. Целият й предишен живот, изминал в постигането на безлични цели, й се струваше несъстоятелен в сравнение с прелестната близост на тази сродна душа, на това сърце, с което я свързваха невидими нишки.

Тя съзерцаваше Джил във вечерния мрак и цяла преливаше от смесени чувства на самота и облекчение. Някъде долу пулсираше далечният шум на града. Тогава Джил се приближаваше към нея, хващаха се за ръце, лампите угасваха и те се разотиваха по стаите си.

В една от тези тихи вечери Джил разказа на Джесика един тъжен епизод от живота си.

Работела в една корпорация в Детройт, на име „Континентал Продъктс“.

Джесика вече знаеше затова.

— Как реши да напуснеш? — попита тя небрежно.

Джил сякаш се смути.

— Сигурна ли си, че искаш да знаеш? Темата не е много приятна.

— Разбира се, че искам да знам — усмихна се Джесика. — Ние с теб нямаме тайни една от друга, не е ли така?

Джил с неудоволствие й разказа историята си.

Един от началниците в „Континентал Продъктс“, Харли Шрейдър, я поканил да излязат. Казал й, че щели да говорят нещо важно във връзка с работата. Тя излязла с него, въпреки че имала едно наум, понеже той й обещавал повишение, ако се съгласяла да се запознае с някои важни служебни въпроси. Понеже била амбициозна и текущата работа й била омръзнала, Джил решила да се възползва.

Шрейдър я налял с алкохол и най-грубо и недодялано започнал да я сваля. За свое нещастие поради крехката си физика Джил припаднала на дивана в гостната му.

На следната сутрин се събудила с ужасното чувство, че са я изнасилили. Напуснала апартамента на Шрейдър, без да се сбогува, и бързо се прибрала. Направо не била на себе си. Веднага взела горещ душ и започнала усърдно да се мие. Опитала се да забрави всичко. Шрейдър отново я канил с похотливи намерения, но тя му отказвала.

В продължение на една седмица се занимавала с работата си в компанията, сякаш нищо не се било случвало. Тогава за най-голям свой ужас установила, че Шрейдър се е хвалил с победата си пред други в компанията и твърдял, че всичко било станало със съгласието на Джил. По това време тя вече излизала с един друг симпатичен младеж от същата компания, който я оставил, когато чул за хвалбите на Шрейдър.

Джил веднага напуснала работа — била неспособна да понесе това унижение. Но преди да напусне, направила оплакване за случилото се пред началника на Личен състав. Той бил приятел на Шрейдър и презрително й заявил, че ако не можела да се справя с личния си живот, това си било неин проблем. Направо се подиграл с чувствата й.

Унила и обезверена, Джил почти цяла година се движила без посока, работила като секретарка, като детегледачка, като наставничка в детски лагер. Правела всичко възможно, за да забрави за случилото се.

— Тогава реших да се взема в ръце, да не допускам всичко това да провали живота ми. Върнах се към учението, получих магистърска степен по Бизнес и администрация и подадох молба за мястото в „Хайтауър“. Знаеш останалото — заключи тя и се усмихна на приятелката си.

Джесика я гледаше със смесица от съжаление и справедлив гняв.

— Как каза, че е името на този тип?

— Шрейдър — отвърна Джил разсеяно. — Харли Шрейдър. Докато съм жива, няма да забравя това име.

„Нито пък аз — каза си Джесика. — Нито пък аз, Джил.“

Една седмица след нощния разговор на Джесика Хайтауър с Джил Флеминг Харли Шрейдър бе внезапно уволнен от отговорната длъжност, която заемаше в „Континенти Продъктс“.

Приятелите му недоумяваха каква е причината за уволнението. Единствено председателят на борда и изпълнителният секретар знаеха, но никому не казваха.

Отсъствието на Харли не се почувства особено, понеже той така и така никога не бе играл голяма роля в компанията. През първите две седмици задълженията му се поделяха между няколко други началници, а след това един от по-младшите началник-отдели бе повишен в длъжност и зае поста му.

На петдесет и три годишна възраст на Харли никак не му беше лесно. И без това беше трудно за прехвърлил четирийсет и петте висш чиновник да си намери нова работа. Както всеки останал в неговото положение, Харли изписа стотици молби за назначение. Обади се на всички възможни познати, с каквито разполагаше в света на бизнеса, и зачака.

Когато всичко се оказа безрезултатно, той помоли адвоката си да поиска копие от характеристиката, написана от шефовете му при уволнението. За негово най-голямо изумление, характеристиката бе напълно положителна и определяше работата му в корпорацията като безупречна. Бил освободен единствено поради организационни проблеми и съкращения на разходите в компанията.

Харли продължи да подава молби за работа. Никой не му отговаряше. Борбата продължи две дълги години. През този период той увеличи пиенето. Започна да изневерява на жена си с най-различни евтини момичета — открай време си падаше по тънката част. Започна да залага каквото бе останало от спестяванията му. Жена му поиска развод и се ожени за някакъв финансов съветник от съседен град.

В края на втората година Харли си намери работа като продавач в мебелен магазин. Износваше протърканите си стари костюми, ходеше с продупчени обувки и се разливаше от учтивост пред клиентите си — прости работници, след които се влачеха бременните им жени и хленчещите им дечурлига. Не можеше да разбере какво е станало с живота му и къде е сбъркал.

Харли така и не разбра, че цялото му бъдеще е било предрешено още в деня, когато подцени младата Джил Флеминг с хубавото тяло, предизвикателния белег и изтънчените креватни маниери. Отделяйки я завинаги от Рой Инглиш, той си мислеше, че с един удар убива два заека — прави услуга на Рой и съсипва Джил. Вместо това той бе подписал собствената си присъда, влязла в сила при запознанството на Джил с Джесика Хайтауър.

Така необозримото бъдеще по неписани закони се свързва с отдавна забравеното минало и разваля дори най-сигурните планове на хората.

25

Джонсънвил, щата Лонг Айлънд

Месеците неумолимо следваха естествения си ход. Лонг Айлънд бе скован в необичайно снежна и дълбока зима, но служителите в „Уилър Адвъртайзинг“, чието работно ежедневие протичаше бодро и щастливо, почти не забелязваха това.

Благодарение на Лесли агенцията жънеше все нови и нови успехи и се открояваше сред съперниците си на пазара на Лонг Айлънд, както и сред другите подобни агенции в рамките на голямото семейство на „Модърн Имиджис“. Блестящите идеи, революционизирали старите поръчки на „Уилър Адвъртайзинг“, се дължаха на Лесли. Чарът и интелектът й пък привличаха нови клиенти. Но темпото се поддържаше най-вече от младежката й енергия и явно безграничните й способности да работи неуморно.

Нещата в „Уилър Адвъртайзинг“ вървяха все по-добре и по-добре, както никога досега. Не бяха необходими никакви особени усилия — всичко вече се движеше от само себе си. Успехите просто валяха.

И все пак Рос Уилър не беше напълно щастлив. Понеже на фона на общото развитие на „Уилър Адвъртайзинг“ душевното му състояние търпеше дълбоки и тревожни промени.

Рос боготвореше Лесли както никоя жена до този момент. И се гордееше с това, което бе направил за нея. Видът й вече нямаше нищо общо със слабичката, отрудена библиотекарка, която бе срещнал преди осем месеца. Тя бе разцъфтяла в самоуверена и щастлива млада жена.

Рос знаеше, че това превъплъщение до голяма степен се дължеше на безграничното му доверие към Лесли. Той се бе отнесъл към нея с бащинско търпение, бе й помогнал да излезе от черупката си и да възвърне равновесието си. Каквато и да бе мъката, причинила тригодишното й бягство от живота, Рос, приятелското му отношение и малката му агенция я бяха спасили.

Рос от месеци живееше така, изпълнен с бащинска загриженост. Откакто дъщерите му го бяха напуснали, той се чувстваше самотен и бе доволен, че е поне донякъде необходим на това мило момиче, което изглеждаше така объркано при първата им среща.

Но за него Лесли бе повече от дъщеря. Споменът за мъката в очите й при първата им среща не оставаше никакво съмнение, че е преживяла много — не само професионално, но и в личния си живот. Въпреки че бе само няколко години по-голяма от дъщерите му, тя не бе дете, а истинска жена.

Тази зряла женственост, примесена с младежки чар, я правеше още по-привлекателна за Рос. Не само че го караше да я уважава, но и го изпълваше със странен копнеж и объркващи мисли.

Рос с всички сили се бореше с тези чувства. По възраст Лесли спокойно можеше да му бъде дъщеря. Нямаше да мине много и тя щеше да започне да се среща с млади мъже, може би дори щеше да се сгоди. Животът й беше пред нея.

И все пак Рос не можеше да скрие от себе си чувствата си. Колкото повече си казваше, че Лесли не е за него, че това, което изпитва към нея, е греховно и невъзможно, толкова по-неудържими ставаха те. Сякаш, навлизайки в живота му, Лесли бе спряла времето за него и му даваше нова възможност да срещне жената на мечтите си и да бъде щастлив в любовта.

След дългите работни дни той лежеше нощем в леглото и се опитваше да я забрави. Ала спасителният сън, неизбежният другар, който го спохождаше всяка вечер в единайсет часа, не идваше.

Не беше в състояние да пропъди образа й от съзнанието си. Представяше си я, спретнато облечена с рокля или костюмче, натоварена с чертежи или фактури. Спомняше си я как съсредоточено поправя разваления сифон за вода, стиснала кламерче в устните си, как настоява да прегледа делкото на колата му и не му дава да я закара на монтьора, как сутрин пристига забързано на работа, поруменяла от снежната утрин, и сипе шеги по адрес на лошото време.

Цялата тази смесица от младост, красота и съзидателност, съставляваща Лесли — момичето, навлязло в живота му случайно и донесло такова объркване в него, му се струваше непоносима. Рос бе изгубен и много добре го разбираше.

„О, Боже, та аз я обичам“ — мислеше той. Бе сам в леглото. Бе сам в цялата къща.

Оставаше да реши какво ще прави.

Той реши да не предприема нищо. Макар и да не можеше да контролира чувствата си, прекрасно си даваше сметка, че не трябва да допуска Лесли да разбере.

Когато я виждаше на работа, забелязваше колко е весела и си казваше, че всичко това се дължи на доверието й към него, на нежното му, бащинско отношение, измъкнало я от състоянието й на потиснатост — нищо повече.

Самото й доверие, безгрижният й хумор и покровителственото й отношение към него — всичко това сочеше, че тя се чувства в безопасност като негова приятелка, но съвсем не гледа на него като на мъж и не изпитва нищо към него. Това бе естествено. Така и трябваше да бъде.

Но имаше някои дребни неща, които разклащаха сигурността на Рос в отношението му към Лесли и намаляваха твърдото му решение да следва предишното си поведение.

Веднъж бяха заедно в обедна почивка и ядяха сандвичите си в задната стая. За момент настъпи мълчание. И двамата бяха потънали в мисли. Тогава изведнъж очите им се срещнаха и тя му се усмихна, някак неловко, като момиченце. Тази усмивка направо го извади от релси.

Друг път се готвеха да затварят и той й държеше палтото. Мигът, в който ръцете му докоснаха раменете й, внезапно го изпълни с напрежение. Тя не гледаше към него, но той зърна общото им отражение в голямото огледало отсреща. Така, сложил ръце на раменете й, приличаше по-скоро на любовник, отколкото на баща. А в нейната поза му са стори, че съзира нещо, което не можеше да назове, нещо, което му даваше надежда.

Трети път й помагаше да излезе от колата и тя пое ръката му и го погледна някак особено. Очите й блестяха. Той се помъчи да си каже, че това не означава нищо, но споменът за този поглед го държа буден през по-голямата част от нощта.

Накрая вълната, с която Рос се бореше, неудържимо го повлече.

Беше петък по обед. Тя седеше на бюрото си. Той тръгна за нещо при нея. Тя му се усмихна. Той тъкмо щеше да я заговори, когато телефонът иззвъня. Беше един от важните й клиенти и тя трябваше да отговори. Рос й направи знак, че ще дойде отново, и се върна в стаята си. Седна зад бюрото, загледан безпомощно в обрамчените снимки на Нанси и Дина и се заслуша в приятния, мелодичен глас, който долиташе от съседната стая. Разговорът сякаш нямаше край. Когато Лесли най-сетне затвори, той бързо отиде при нея.

— Пак се обадиха от „Дънлоп“ — каза тя. — Много са доволни и искат ние да… Както и да е. Какво искаше да ми кажеш?

— Искаш ли да вечеряме заедно довечера? — попита той.

Тя го погледна учудено — не толкова затова, че я кани, но поради нервния му вид. Често вечеряха заедно.

После лицето й се озари от безгрижна усмивка.

— Не мога да откажа на такъв красавец като теб.

— В седем и половина?

— Добре. Между другото има ли някакъв повод? — попита тя с любопитство.

Той се усмихна.

— Обяснение в любов. Предложение за женитба.

— Щом е така, ще се облека подобаващо — пошегува се тя.

Рос излезе. Не можеше да си прости, че изтърси такава глупост. Сега тя никога нямаше да го вземе на сериозно. Дори и да й предложи наистина.

Вечеряха в най-добрия ресторант в града. Без да го прави нарочно, Рос насочи разговора към сериозни, лични теми. Заговори за смъртта на жена си, за дъщерите си, за самотата си. Опита се да накара Лесли да му разкаже за живота си. Тя му каза за починалата си майка, за привързаността си към баща си. Но както винаги признанията й едва-едва разбулваха тайната на личния й живот.

— Ти си цяла загадка за мен — каза Рос, въртейки нервно чашата с вино в ръка. — Толкова си фина, Лесли! Толкова си женствена и същевременно тъй млада! Възхищавам ти се, но не мога да кажа, че те разбирам.

— А защо трябва да ме разбираш, след като и аз самата не се разбирам? — усмихна се тя. — Може би още не съм пораснала достатъчно, за да знам коя съм. Понякога ми се струва, че е безсмислено да се опитвам да разбера каквото и да било. Когато му дойде времето, всичко ще си дойде на мястото.

Рос не искаше да чуе точно това, но все пак се усмихна.

Пиха кафе, после коняк и все не ставаха. На Рос му се струваше, че и на нея не й се тръгва. Но разговорът им премина към незначителни теми, което още повече го извади от релси.

Най-после той се принуди да плати и си тръгнаха.

В колата неловко мълча. Някакъв вътрешен глас му говореше, че между тях има нещо неизречено, че тя отгатва мислите му и очаква той да започне. Ала същият този глас жестоко му нашепваше, че за нея това е само една приятна вечер и нищо повече, че ако сподели чувствата си, ще предизвика у нея гняв и недоумение.

Бяха на половината път, когато той най-после изрече:

— Искаш ли да пийнем по нещо у нас?

— А съседите? — усмихна се тя.

Той отново изпита ужасното чувство, че тя разбира чувствата му, примесено с увереността, че жестоко се лъже.

Но все пак се възползва от съгласието й и я поведе към къщи. Беше тъмно. Той отвори вратата и я пусна пред себе си. Тя бе идвала и преди. Веднъж бе поканил всички от службата и заедно си готвиха спагети. Друг път покани само Лесли, за да я запознае с Нанси и Дина, когато си бяха във ваканция. И двете, разбира се, веднага я харесаха.

Сега тя разглеждаше снимките им на перваза на камината.

— Голям късметлия си, Рос. Имаш много хубави дъщери.

Той не отвърна. Само си каза, че Лесли е несравнимо по-хубава от дъщерите му. Как ли ще се почувстват, ако Лесли им стане втора майка? Самата мисъл за това го изпълваше с ужас. Той сбърчи чело. Каква лудост!

Пое палтото на Лесли и го закачи в шкафа. В дневната бе прашно. От това му стана неприятно. Жената за чистене, госпожа Мерит, явно вече недовиждаше. А може би просто не го взимаше на сериозно.

— Тук е доста запуснато — обади се той.

— Явно има нужда от женска ръка! — усмихна се Лесли, все още загледана в снимките, с гръб към него.

Той й наля чаша и я остави на камината пред нея. Тя стоеше с гръб към него. Огънят, който го изгаряше, се разрастваше неудържимо. Не можеше да издържи, още малко и щеше да се пръсне.

— Лесли! — започна той.

Тя се обърна. Той бе все още с костюм и връзка.

— Колко си красив! Като те гледам така, започвам да се плаша от себе си!

— Лесли, аз…

Преди да е изрекъл нещо друго, той хвана ръцете й и я притегли към себе си. Отдавна мечтаните устни бяха толкова близо! Ухаеше на нещо естествено, здраво, неустоимо, което го обливаше цял.

Но тя се опря в гърдите му и леко го отблъсна — достатъчно, за да го накара да отстъпи.

— О, боже! — заговори той и се отдръпна от нея. — Не знам какво ми стана. Сигурно си мислиш, че съм полудял.

Отиде до дивана и седна.

Тя дойде при него.

— Ще ми кажеш ли какво си намислил? — гледаше го изпитателно.

Той извърна очи. Търсеше думите, които толкова отдавна бе намислил. Вместо това отчаяно изрече:

— Бих могъл да ти бъда баща.

Тя не отвърна. Но стисна ръката му.

Той се осмели да си въобрази, че тя му дава кураж.

— Лесли, ще се ожениш ли за мен?

Не смееше да я погледне. Когато най-после го направи, с отчаяние забеляза в очите й израза на учудване, от който толкова се опасяваше. Бе изненадана. Явно бе съвсем неочаквано за нея.

Но ръката й все още стискаше нежно неговата.

— Знам колко невероятно звучи, но аз те обичам — продължи Рос. — Луд съм за теб. Още откакто те видях, аз… аз…

Запъваше се като някакъв нещастник. Цялата му смелост се бе изпарила от този неин поглед. Чувстваше се като жалък старец, който най-нелепо се обяснява в любов на жена, която няма начин да го харесва.

— Толкова съжалявам… Опитвах се да го прикривам, доколкото мога. Просто кажи „не“ и аз ще разбера. До уши съм влюбен в теб, Лесли! Никога не съм се чувствал така. Никога!

Тя сложи ръка на рамото му и леко го потупа. После го целуна по бузата.

— Рос, ти си прекрасен човек. Ти просто ме спаси. Дари ме с нов живот.

Рос тъжно се усмихна.

— Отказваш ми, нали? Кажи ми го направо. Не трябваше да те питам.

Тя мълчеше. Най-после каза:

— Ще трябва да помисля.

Той се оживи.

— Наистина ли?

— Би ли имал малко търпение? — каза тя вместо отговор. — През последните няколко години животът ми неочаквано се промени. Все още се опитвам да се съвзема.

Той взе ръцете й.

— Ще чакам колкото поискаш. Достатъчно ми е да знам, че си съгласна да помислиш.

Тя наистина приемаше предложението му сериозно. И все пак в нея се бореха много сили — сили, които оставаха невидими за него. Той знаеше, че тя го обича, но подозираше, че това не е същата обич, която той изпитва към нея.

Но и това му бе достатъчно като залог за щастие, за каквото преди дори не бе мечтал.

Затова държеше ръцете й в очакване да започне да се учи как да се задоволява с това, което получава от нея, и се надяваше на небесата да свършат останалото.

И някак си в този момент, когато се чувстваше тъй далеч от нея и същевременно свързан с нея с крехка надежда, той я обичаше повече от всякога.

26

През пролетта на 1976 година се случи нещо, което щеше да предизвика неочаквана промяна в подредения живот на Джордан Лазаръс.

Европейският конгломерат „АМЗ“, който през последното десетилетие бе придобил огромни авоари в капитали и фирми в Съединените щати, изведнъж се оказа в положението на жертва на стремежите на друга, още по-голяма многонационална корпорация, базирана в Южна Африка, да го погълне.

Опитвайки се да се измъкне от ситуацията, „АМЗ“ започна да търси „спасител“ — приятелски настроена корпорация, готова да го купи при по-добри финансови условия от предлаганите от южноафриканския хищник.

Оказа се, че „спасителят“ е не друг, а „Лазаръс Интърнешънъл“. Специалистите на Джордан Лазаръс по тези въпроси го съветваха да приеме предложението, тъй като с печелившите си предприятия в САЩ „АМЗ“ бе много изгодна сделка за „Лазаръс Интърнешънъл“, който в момента и без това разполагаше с предостатъчно налични капитали и можеше спокойно да си позволи такава голяма покупка.

На 1 март „АМЗ“ стана част от корпорационното семейство „Лазаръс“. Акционерите на „АМЗ“ бяха доволни, понеже знаеха, че ще имат разбрани и напредничави ръководители. Акционерите на самия Джордан Лазаръс бяха доволни, понеже сливането покачваше цените на акциите им. Всъщност всички бяха доволни, с изключение на южноафриканския хищник, който бе изгубил шансовете си и трябваше да си търси жертва другаде.

Джордан и банкерите му бяха прекалено заети с голямата игра, за да си дават сметка, че някъде в плетеницата от американски компании, придобити от „АМЗ“ през последните десет години, бе и националната верига от малки рекламни агенции, обединени под името „Модърн Имиджис“.

А една от тези агенции, превърнала се в миниатюрно винтче в многонационалната машина на „Лазаръс Интърнешънъл“, бе „Уилър Адвъртайзинг“ от Джонсънвил, Лонг Айлънд.

На 25 март в хотел „Хилтън“ в Бостън се откри работно съвещание за „добре дошли“ на представителите на множеството филиали на „Модърн Имиджис“ в голямото семейство от компании на „Лазаръс“. По време на същото съвещание щяха да им бъдат представени мениджърската политика и процедурите, развити от специалистите на Лазаръс относно новопридобитата корпорация.

Джордан Лазаръс лично се появи в деня на откриването на съвещанието. Негово правило бе да се среща лично със служителите на всяка новопридобита корпорация, за да разсейва безпокойството им и да ги уверява в намеренията на новото ръководство относно сигурността на работата им. Никой не знаеше по-добре от Джордан колко деморализиращо се отразяват сливанията по финансови причини на служителите на новопридобити компании. Той чувстваше, че това съсипва производителността, затова правеше всичко по силите си, за да ги накара да почувстват, че „Лазаръс“ е техен дом, че трудът им ще бъде оценен и добре възнаграден.

Следобедната реч на Джордан пред представителите на „Модърн Имиджис“, събрани в банкетната зала на хотела, се прие възторжено от присъстващите. Той вече се готвеше да тръгне към летището, за да се качи на частния си самолет и да отлети обратно към Ню Йорк. Имаше някои важни срещи, насрочени за рано сутринта в главната квартира на фирмата, а същата вечер се налагаше да направи някои отдавна отлагани телефонни обаждания.

Караше алфа-ромеото, което стоеше в Бостън. Колата бе нискосериен модел с високи обороти и специално проектирано окачване. Беше я взел сутринта и след час щеше да я остави на един от помощниците си на летището. Не обичаше да разчита на лични шофьори при всяко излизане — когато караше сам, се отпускаше дори и в натоварено движение като бостънското. Не му се искаше огромната му власт и богатство да го изолират от реалния живот. Караше колата си сам, пазаруваше си сам, помагаше на Барбара в готвенето, когато и двамата имаха време за това, и дори правеше мебели в едно ателие, което си бе подредил в покривния им апартамент в Манхатън.

Той тъкмо си проправяше път през редиците паркирали коли пред хотела, когато стана произшествие. Някаква кола излизаше на заден ход и се заби в лявата му предна врата.

— По дяволите! — измърмори под носа си Джордан и удари спирачката. Всичко това щеше сигурно да го забави най-малко с час, ако не и повече. Той отиде малко по-напред, излезе от колата и затръшна вратата. Другият шофьор също излизаше от колата си. Беше жена. Той тъкмо щеше да я попита закъде толкова се е забързала или нещо от този род, когато занемя от учудване. Беше толкова красива, че гневните думи застинаха на устните му. Най-красивата жена, която беше виждал.

— Защо не внимавате повече? — попита с известна нотка на съчувствие.

Тя гледаше колата му. Лявата предна врата беше доста хлътнала.

— Мислех, че гледам — отвърна. — Явно колата ви ми е била доста ниско и не съм я видяла в огледалото. Или пък — въздъхна тя — може би прекалено съм бързала.

Джордан я разгледа по-добре. Бе доста висока, тънка и добре сложена. Краката й бяха стройни и фини. Гърдите — малки и закръглени. Беше облечена с права пола и копринена блуза. Явно бе свалила сакото си, понеже беше доста топло. Имаше хубава коса. Ситно къдрава, червеникаворуса и изглеждаше като жива — трептяща и невероятно женствена. Създаваше прекрасна хармония с млечнобелите й бузи, посипани с лунички, и загадъчните зелени очи, обрамчени с дълги мигли. В нея имаше нещо сдържано и може би малко свенливо, с което бляскавата й коса и искрящите й очи очарователно контрастираха. Въпреки че хубостта й го вълнуваше силно, Джордан успя да изрече с нападателен и укорен тон.

— Знаете ли колко време трябва, за да пристигне една такава врата от Италия?

Тя го погледна учудено.

— Каква марка е колата ви?

— Алфа-ромео — отвърна той. После добави мрачно: — И то доста хубав модел.

— Няма ли дилъри, на които може да се закара? — запита тя разтревожено.

Той поклати глава.

— Правена е по поръчка. Внесена е от Рим. Няма да е лесно да се оправи.

Жената въздъхна. Изглеждаше много уморена и разтревожена, но от това му се стори още по-красива.

— Най-добре да си разменим данните от застраховките — започна тя. — Разбира се, грешката е моя. Много съжалявам. Наистина не ви видях.

Ядосваше се на себе си. Разстроеното й лице го накара да я съжали. Колата й бе стар модел. Може би не беше добре финансово. Изглеждаше толкова млада въпреки деловата си външност. Много му харесваше. Беше невъзможно да не му хареса.

Тя затършува в чантата си, намери портфейла си и му подаде застрахователната си карта. Джордан я погледна и прочете името й. Дори и не понечи да извади своята карта. Мислеше трескаво.

— Не бихте ли ми направили една услуга? — започна той и отиде да погледне задната броня на нейната кола. — Вашата броня е леко засегната. Тъкмо си спомних, че застраховката ми изтече преди три седмици и просто нямах време да я подновя. Все забравям. Ще бъде малко… неприятно, ако се разбере за произшествието. Може да получа голяма глоба за това, че карам без осигуровка. — После я погледна и продължи.

— Нека забравим за това. Аз ще се погрижа сам за колата си. Не бих искал да намесваме застрахователните компании или законите. Какво мислите за това? Ще ми направите услуга.

Жената сякаш бе разтревожена от предложението му.

— Щом вие смятате така… Но на мен ми се струва малко странно да не съобщим за произшествието.

— Никой няма да разбере — каза той. — Ще си остане между нас.

Гледаше я и се наслаждаваше на честността й. Вината всъщност бе колкото нейна, толкова и негова, но тя бе готова да я поеме върху себе си, в резултат на което застраховката й щеше да се увеличи. Дори и сега й беше трудно да вземе решение, което заобикаля закона.

— Добре — каза най-после и погледна отново колата му. — Много съжалявам за вратата ви.

— Не се притеснявайте, аз и без това не я харесвах.

Опитът му да се пошегува му прозвуча жалко. Жената се усмихна сякаш насила. Настъпи мълчание. Джордан не можеше да й се нагледа. Когато говореше, ставаше още по-красива. Честността и откритостта й бяха като отворена врата към нещо по-дълбоко в нея — някакъв скрит чар, срещу който Джордан нямаше никаква съпротива. Интересно му беше дали знае кой е. До този момент не го беше показала.

— Слушайте — започна той. — Ще вечеряте ли с мен? Просто за да си докажем, че всичко е забравено. Много ми станахте симпатична. А аз като някой престъпник карам без застраховка.

По лицето му се разля момчешка усмивка, примесена с очакване и надежда.

Тя се изчерви, но запази самообладание.

— Не, благодаря. За съжаление съм заета. Но държа да ви благодаря, че бяхте толкова мил.

— Напротив, аз ви благодаря.

Тя постоя още миг, загледана в него. Сякаш чакаше нещо. После каза:

— Ще ми върнете ли картата?

Джордан се засмя. Беше забравил, че застрахователната карта е още у него. Подаде й я. Пръстите им не се докоснаха.

Тя се качи в колата си. На Джордан му се искаше да повтори поканата за вечеря, но неочаквано го завладя някаква младежка стеснителност и не му достигна смелост.

Той отмести колата си от пътя й и я изчака да излезе от мястото си и от паркинга. Остана загледан в отдалечаващата се кола. Видя малката вдлъбнатина в бронята и запомни номера.

И името от застрахователната карта.

Лесли Чембърлейн.

Тази вечер Джордан не отлетя за Ню Йорк.

Остана в строшеното алфа-ромео на паркинга и мисли в продължение на четирийсет и пет минути. После паркира колата, върна се в хотела и се обади на пилота на летището, за да му каже, че полетът за Ню Йорк се отменя.

Влезе в бара на хотела и си поръча пиене. Отпи разсеяно, после отиде до най-близкия телефон и се обади в главната квартира на „Лазаръс“ в Ню Йорк. Каза на главния си секретар, че ще се забави в Бостън поне до края на вечерта и че срещите му в Ню Йорк трябва да се отменят.

След разговора довърши питието си, отиде отново до телефона и се обади на Барбара, за да й каже, че вечерта няма да се прибере. Каза й, че имал проблеми с управлението на „Модърн Имиджис“ и не искал да обижда ръководството на компанията, като отлети след кратката си реч и ги остави да вършат черната работа на съвещанието.

Барбара се държа мило и с разбиране.

— Ще ми липсваш. Връщай се бързо.

— И ти ще ми липсваш — каза Джордан. — Ще ти се обадя утре сутринта.

Когато остави слушалката, въздъхна с облекчение и си поръча второ питие. Но нито алкохолът, нито успешната промяна в плановете успокоиха лудия пламтеж на чувствата му. Повика един от помощниците си и му нареди да донесе списъка на присъстващите на съвещанието. С треперещи пръсти прехвърли страниците.

„Чембърлейн, Лесли. Помощник-ръководител по поръчките. «Уилър Адвъртайзинг», Джонсънвил, Лонг Айлънд.“

Списъкът не даваше повече информация за младата жена. Налагаше се да се обади на регистрацията, за да открие номера на стаята й. Джордан затвори очи. Питието стоеше почти недокоснато пред него. Някакво прелестно опиянение го правеше почти неспособен да реши какво да прави по-нататък.

Тогава се сети за номера на колата й.

Отиде до телефона за трети път и се обади още веднъж.

Когато се върна, за да довърши питието си, се чувстваше освежен и изпълнен с решителност.

Беше задвижил нещата.

На следната сутрин Лесли стана рано.

Беше настанена в скромен мотел на две мили от хотела, в който се провеждаше съвещанието. Тъкмо се гримираше в миниатюрната баня, когато телефонът иззвъня. Тя изтича по гащи и го вдигна.

— Ало?

— Госпожица Чембърлейн? На рецепцията има нещо за вас.

Лесли се облече и тръгна по не особено чистия коридор към рецепцията.

— Добро утро, госпожице — поздрави я управителят. — Донесоха ги за вас.

И той посочи две дузини рози, опаковани с вкус. Докато Лесли се мъчеше да осъзнае неочаквания подарък, един мъж в черна ливрея стана и се приближи до нея.

— Извинете, госпожице. Изпратен съм да ви отведа на съвещанието. Бронята на колата ви ще бъде оправена тази сутрин, докато сте в хотела. Довечера ще ви върна тук.

Лесли го погледна учудено. После се сети да прочете бележката, пристигнала с розите. Тя гласеше:

„Извинете ме за неудобството, което ви причиних вчера следобед. Надявам се, че ще прекарате добре остатъка от съвещанието.“

Имаше и подпис: „Джордан Лазаръс“.

Лесли за момент разгледа картичката, после погледна към шофьора.

— Кой ви изпраща? — попита тя.

— Господин Лазаръс, госпожице.

Лесли за момент прецени положението. После занесе розите в стаята си. Няколко минути по-късно се върна с куфарчето си. Шофьорът я откара до хотела, остави я във фоайето и обеща да я чака на същото място в края на деня.

Лесли му благодари учтиво и отиде на съвещанието.

Сутринта беше доста натоварена. Лесли посети едно финансово съвещание и два семинара за отговорни работници в рекламата. В обедната почивка тръгна към една от банкетните зали, където имаше среща с някои нови познати от света на рекламата. Неочаквано я спря едно вече познато лице. Беше Джордан Лазаръс.

— Здравейте! Как върви съвещанието?

— Добре — отвърна Лесли. — Научих много нови неща.

— Получихте ли цветята?

Тя кимна.

— Да, благодаря. Наистина не трябваше.

— Шофьорът дойде ли, за да ви докара? — попита той с известно безпокойство.

Тя кимна отново.

— Да, беше много мил.

— Радвам се — каза той. — Понякога опитваш да уредиш нещо, а все нещо се обърква.

Тя не отвърна. Гледаше го приятелски, но определено предпазливо.

— Искате ли да обядваме заедно? — попита той.

Очите й се изпълниха с напрежение.

— Няма да мога. Съжалявам, но съм заета.

Той не скри разочарованието си.

— Още не мога да си простя това, което стана с колата. Сигурно ви е дошло наистина много след тежкия ден, след толкова съвещания. Довечера свободна ли сте за вечеря?

Тя отново се усмихна, но поклати отрицателно глава.

— Съжалявам, но имам уговорена среща.

С всяка друга жена Джордан би се държал по-настойчиво. Тя явно вече знаеше кой е. Никоя друга среща не можеше да бъде по-важна от среща със самия Джордан Лазаръс. Но да си служи пред нея с факта, че е толкова високопоставен, за да я склони, бе най-недодяланото нещо, което можеше да направи. Не можеше да се принуди да го направи.

— Е, тогава друг път. Впрочем аз още не съм ви се представил. Джордан Лазаръс.

Тя стисна ръката му.

— Известно ми е кой сте.

Той почувства, че е изтълкувала представянето му като опит да я впечатли с името си. Това го накара бързо да даде заден ход.

— Радвам се, че сте доволна от съвещанието. Съобщете ми, ако имате други проблеми с колата си.

Тя просто се усмихна.

— Довиждане. И още веднъж благодаря за цветята. Много беше мило от ваша страна.

За Джордан започна едно от най-мъчителните денонощия в живота му.

Беше събота по обяд. Конференцията щеше да приключи по същото време на следния ден. Джордан имаше цяла дузина важни срещи в Ню Йорк за събота. Много добре знаеше, че жена му с нетърпение го очаква да се върне още същата вечер.

Върна се в стаята си, обади се на главния си сътрудник в Ню Йорк и му каза, че още не може да се прибере. В Бостън имал проблеми, които трябвало да разреши. Имало шанс да се върне късно следобед. Щял да го държи в течение. Помоли го да се обади веднага на Барбара и да й съобщи за новото забавяне. Джордан също щял да й се обади по-късно.

Когато остави слушалката, Джордан нервно хапеше устни. Нямаше да му е лесно да се обясни с Барбара.

После тръгна из коридорите и залите на хотела, ръкувайки се с гости и организатори на конференцията. Всички го гледаха със страхопочитание. В техните очи той бе нещо повече от обикновен човек — истински принц в света на бизнеса. Но Джордан се чувстваше като покосен от любов младеж, тръгнал по дирите на хубаво момиче, в което е безнадеждно влюбен — момиче, което нехае за съществуването му.

Пътят му неумолимо го отведе до конферентната зала, където се намираше Лесли Чембърлейн. Беше научил личната й програма от секретарката и не можеше да стои настрана от местата, където знаеше, че ще бъде тя.

Междувременно размишляваше над незабравимите спомени от двете му срещи с Лесли. Сякаш всяка нейна чертица се бе врязала в паметта му. Памучното костюмче, с което бе облечена на паркинга вчера следобед и пастелните пола и блуза, които носеше сутринта, буйните къдрици на паркинга и по-пригладената, прибрана прическа от следната сутрин. Изразът на изненада и тревога в очите й веднага след произшествието и благодарния поглед, съчетан с нарочна предпазливост, когато я срещна отново.

И той си спомняше всичките й усмивки и нежната, особена стойка на красивото й тяло, когато разговаряше с него. Дори в сдържаността й имаше някакъв необикновен финес, някаква женственост, които още повече го очароваха.

Следобед я срещна на три пъти. Първите два пъти успя да се сдържи и я поздрави от разстояние, след което продължи пътя си. Третия път си даде сметка, че времето неумолимо изтича, и се доближи до нея.

— Всичко наред ли е? Все още ли сте доволни от съвещанието?

— Всичко е наред — отвърна тя с усмивка и отхвърли едно кичурче коса от очите си.

— Дали няма да ви остане време за чашка с мен по-късно вечерта? След края на заседанията.

— Благодаря, но трябва да си легна рано. Утре тръгвам веднага след сутрешните заседания и ме чака дълъг път.

— Закъде пътувате? — попита той.

— Лонг Айлънд. Джонсънвил — едно малко градче до Саутхамптън.

— Наистина пътят е дълъг — каза Джордан. — Разбирам ви.

Той отчаяно се мъчеше да каже още нещо, но му липсваха думи. Тя промърмори нещо тактично за довиждане и изчезна в тълпата от хора в коридора. Джордан се чувстваше като смазан.

През остатъка от следобеда се движи без посока, мислейки за усилията, които помощниците му полагат, за да пренасрочат срещите, които в момента пропуска. Но не можеше да се откъсне оттук. Въпреки че Лесли Чембърлейн не се съгласяваше да вечеря или да пие нещо с него, той просто трябваше да я види отново. Не можеше да понесе мисълта, че толкова скоро ще я изгуби.

В четири часа чувството му за служебна отговорност най-после надделя над разтърсващата го буря от чувства. Беше време да се откаже и да се върне вкъщи.

Той се обади от стаята си в Ню Йорк и съобщи, че след двайсет минути тръгва за летището. Щял да уреди някои сделки по телефона от самолета и от къщи по-късно вечерта.

Тръгна към фоайето на хотела с ръчния си багаж. Чувстваше се отчаян и победен. Постоя нерешително за миг в коридора, събирайки кураж. После реши да се обади на Барбара от някоя от телефонните кабини. Трябваше да я чуе и да й каже, че след няколко часа ще бъде при нея.

Слушалката беше в ръката му и той вече набираше номера, когато по коридора се зададе Лесли Чембърлейн. Беше сама.

Джордан остави слушалката и забърза към нея.

— Съвещанието приключи, нали?

— Да — отвърна тя. — Беше дълъг ден.

Той погледна часовника си.

— Сигурно трябва да се приготвяте за вечеря.

Тя сви неопределено рамене. Въпросът бе прекалено глупав, за да му отговаря. Вече и без това му бе отказала.

— Имате ли време да пием по нещо набързо? — настоя той. Умолителната нотка в гласа му го отвращаваше.

Тя поклати глава.

— Вече имам уговорена среща. Все пак благодаря ви за поканата.

Джордан бе сразен. Нямаше повече сили да го увърта.

— Няма ли да ви видя повече? — попита той окаяно.

Тя замълча. После каза:

— Не виждам някаква причина за това.

— Госпожице Чембърлейн… Мога ли да ви наричам Лесли?

— Разбира се, щом искате.

— Лесли, моля ви, бъдете мила и ми кажете, че ще прекарате няколко минути с мен, преди да си тръгнете. — Гласът му звучеше, сякаш я молеше на колене. Чувството бе непоносимо и все пак прекрасно. Не помнеше да се е чувствал така, откакто бе момче.

Тя отново замълча. Присви очи, погледна го и въздъхна.

— Трябва да тръгна утре сутринта към десет. Ако искате да пием по едно кафе преди това, можем да се срещнем в кафенето.

— Не искате ли да закусим заедно в бизнес залата на ресторанта?

— Аз не закусвам — отвърна тя. — Освен това ще съм притеснена с времето. Както вече ви казах, чака ме дълъг път.

— Добре тогава — предаде се Джордан. — На кафе в девет часа?

— Ще може ли в девет и половина? — попита тя. — Наистина имам много работа.

Джордан отсече с въздишка:

— Добре, в девет и половина.

Джордан телефонира в Ню Йорк, за да съобщи на сътрудниците си, че ще се върне на следния ден следобед. Обади се и на Барбара и й каза същото. Барбара прие извиненията му благосклонно. Дори и да го подозираше в нещо лошо, изобщо не го показа.

Джордан бе съсипан от умора и си легна рано. Час по-късно все още се въртеше отчаяно в леглото. Запали лампата и се опита да чете, докато заспи. Никакъв резултат. Накрая угаси и остана да лежи в тъмното, мислейки за Лесли Чембърлейн. Минаваше полунощ. Часовете се точеха неимоверно бавно.

Пред очите му бе лицето й. Образът бе изчистен и ясен, благодарение на честите им срещи, и все пак замъглен от обърканите му чувства. Не можеше да дочака да я види отново. Трябваше веднъж завинаги да запечата бягащия образ в съзнанието си така, че каквото и да се случи в бъдеще, никога да не го изгубва.

Когато Лесли пристигна в кафенето точно на уречения час, в девет и половина, Джордан вече я чакаше. Тя носеше ръчно куфарче и шлифер.

— Добро утро! — каза Джордан, като стана и й протегна ръка. — Днес изглеждате много добре.

Беше си намислил този комплимент предварително — да не бъде много фамилиарен, но да звучи колкото може по-мило — и все пак, когато го изрече, му се стори ужасно недодялан и нахален.

А тя изглеждаше наистина прекрасно. Бе облечена удобно за шофирането, в тъмносини панталони и памучна блузка, която красиво оформяше нежните й гърди. Бе сменила токчетата с ниски обувки, а косата й бе прибрана назад в опашка. Не носеше обеци. В това просто облекло изглеждаше още по-красива.

Седнаха в едно сепаре до прозореца. Залата бе почти празна, понеже повечето клиенти си тръгваха, а тези, които оставаха, бяха по съвещания.

— Значи си отивате вкъщи — започна Джордан.

— Да — отвърна тя.

— Доволна ли сте, че този маратон свърши? — усмихна се той.

— О, аз не бих го нарекла така — възпротиви се тя. — Беше много напрегнато, но научих много неща. Нали затова ме изпратиха тук.

— Какво мислите за „Лазаръс Интърнешънъл“? — попита той.

Лесли сви рамене и се усмихна.

— Огромно е.

— Да, наистина — потвърди Джордан.

Очите на Лесли незабележимо се разшириха, когато забеляза тъгата в гласа му.

Настъпи мълчание, тягостно и за двамата.

— Сигурно това е голяма отговорност за вас — каза тя.

Джордан кимна, без да сваля очи от нея. Разкъсваше се между обожанието си към нея и чувството за силната й съпротива. Зад нежната й външност се чувстваше непоклатима воля. Ако й предложеше да се видят отново и тя му откажеше, щеше да бъде категорично.

— Започва да взима връх над теб. Започваш да създаваш нещо, понеже си мислиш, че по този начин защитаваш нещо. Но работата се увеличава толкова много, става толкова всепоглъщаща, че започваш да забравяш за какво става дума. Нещо като лавина.

— Какво защитавахте? — попита Лесли.

— Отначало семейството си — отвърна той. — Бяхме много бедни и отвсякъде ни удряха. Исках да спечеля пари, за да не може това да се случва никога вече.

— Смятам, че сте успели доста добре — каза Лесли.

Той кимна неопределено. Сякаш искаше да смени темата.

— А вие?

— Аз просто работя — отвърна тя.

— Но сте отдадена на работата си — добави той.

— Предприятието не е голямо — каза Лесли. — Аз върша по малко от всичко. Срещам се с клиенти, измислям текстове, правя проекти, развеждам по обяди. Още не ми се е случвало да чистя клозетите, но може и това да стане.

— Звучи интересно — каза той.

Настъпи мълчание. Джордан се чувстваше ужасно неловко, а му се струваше, че и с нея е така. Но не можеше да каже дали причината е в това, че сега, когато се почувстваха по-близки, тя го харесва повече или по-малко.

Накрая не можа да издържи.

— Какво знаете за мен?

— Не много. Много сте богат и известен. Женен сте. Управлявате огромна корпорация. — Тя се усмихна. — И колата ви е с ударена врата.

— Виждате ли, вече сте част от живота ми — пошегува се той. Ала отново му се стори, че чувството му за хумор издиша.

Значи тя знаеше, че е женен. Важността на тази забележка не му убягна.

— А вие? — попита той.

— Дали съм богата ли?

— Не. Омъжена ли сте?

Тя поклати отрицателно глава.

— Не, не съм омъжена.

При тези думи тя се протегна и отстрани от очите си един непокорен кичур коса. В жеста й имаше нещо отсечено и нервно, но същевременно и много женствено. На Джордан му се струваше, че го е забелязвал и по-рано. Естествената й грация го опиваше.

„Не съм омъжена“. Джордан се опитваше да скрие вълнението в очите си при отговора й, но не успя и знаеше за това.

Думите лудо танцуваха в главата му и замъгляваха незначителния разговор, който се опитваше да води с нея. Не можеше да свали очи от нея. Гледаше я как отпива от кафето си, как върти разсеяно чашката в ръце и срамежливо го поглежда. Последните десет минути съставляваха може би най-прелестния вид мъчение, което Джордан Лазаръс бе изживявал. Едва чуваше думите й — така го омайваха извивките на гласа й. Не знаеше какво говори. Чувстваше се като актьор, когото се принудили да излезе на сцената, без да е научил репликите си. Всичко, което казваше, беше фалшиво — опитваше се да звучи естествено, но непрекъснато се проваляше.

Накрая тя погледна часовника си.

— Трябва да тръгвам. Благодаря ви, че се грижихте за мен. Искам да кажа за колата ми. И съвещанията ми бяха много полезни. Наистина.

— Радвам се! — каза той.

Изпрати я до колата.

— Бронята изглежда добре — усмихна се той.

Тя хвърли куфарчето на задната седалка, сгъна шлифера, сложи го отгоре и седна зад кормилото.

Той се наведе, за да се сбогува. Тя ухаеше на нещо прекрасно — свежо и естествено като току-що окосена ливада.

— Е, сега сме, така да се каже, в едно семейство — каза той. — Надявам се, че пак ще се видим.

— Приятно ми беше да се запознаем — отвърна тя уклончиво.

— Надявам се, че ще получите новата врата без затруднения.

— О, това няма значение — сви рамене той.

Ужасно му се искаше да каже още нещо, но тя се усмихна и обърна глава към предното стъкло. Колата потегли. Той отстъпи назад и загледа как тя се отдалечава от него. Не можеше да си спомни откога не се е чувствал толкова самотен.

Чакаше го дълъг път. Обратният път до Ню Йорк и до Барбара, а дотогава — поне десет важни телефонни консултации. За момент си помисли с надежда, че всичко това ще го накара да забрави за Лесли Чембърлейн. После се отказа. Знаеше много добре, че нищо не е в състояние да я извади от мислите му.

„Не съм омъжена“. Не беше омъжена. Но той бе. И знаеше, че всичко, което тя му каза, се дължи на този факт.

Той стоеше и гледаше отдалечаващата се кола. Сърцето му се късаше от мъка. Тя даде мигач — готвеше се да завие. Джордан въздъхна. В този момент му се струваше, че нещо в него умира.

Той не знаеше, че отдалечаващата се Лесли също гледа към него в огледалцето за обратно виждане. Ръцете й трепереха на кормилото и тя с мъка се опитваше да се съсредоточи в пътя пред себе си.

След малко Джордан се обърна и влезе в хотела.

Но ръцете на Лесли не спряха да треперят на кормилото из целия път, докато напускаше града. И силният трепет още разтърсваше душата й, когато четири часа по-късно се прибра у дома.

27

Фармингтън, щата Лонг Айлънд

Той си играеше с кубчета на пода в стаята си. Подът бе покрит с плетен килим и беше много трудно кубчетата да се наредят едно върху друго, без да паднат, освен ако не подложиш някоя от книжките с картинки. Беше построил замък. В замъка беше водачът на добрите — напет принц със сабя. Беше на кон — малка фигурка от онези, които слагат в кутиите със зърнени закуски — бяха цяла серия.

Но сега на коня си се носеше предводителят на лошите — беше избягал от затвора, където бе затворен, и сега нападаше замъка. Стрелата му прелетя над най-високото укрепление — пшшт! — и принцът излезе, за да се бие с него.

Лошият изстреля още една стрела и този път успя да рани принца. Но принцът се изправи гордо на седлото си и извади сабята. Щеше да се бие до смърт, за да спаси царството си.

Фигурките се приближиха една до друга в ръцете на момченцето.

Изведнъж кубчетата се срутиха и покриха ръцете му и двамата борци.

Не трябваше да става така. Момченцето реши да подреди отново кубчетата и да започне отначало. Принцът все още бе в ръката му с извадена сабя. Лошият се държеше на коня си, неподвижен на килима.

През прозореца подухна лек ветрец и раздвижи пердето. Някъде навън изчурулика птиче. Детето се унесе в пролетна притома. Гледаше към принца, потънало в мечти. Бе невероятно как този принц, толкова силен и жизнен, има нужда от ръката му, за да се движи. Но ако си пожелаеш достатъчно силно, дали щеше да се движи самичък?

Един глас прекъсна играта.

— Тери, познай кой е дошъл!

На вратата се показа лицето на мама. Големите й тъмни очи му се усмихваха.

Той остави играта и без да бърза, тръгна към дневната.

Там имаше една леличка, седнала в големия стол до дивана. Когато го видя, тя се наведе напред, погледна го игриво и каза:

— Помниш ли ме?

Помнеше я, но я беше и позабравил. Отдавна не бе идвала. Тригодишната му главичка трудно съчетаваше такива редки посещения с определено лице.

Той отиде до майка си и се хвана за полата й. Хубавата леличка още му се усмихваше.

— След няколко минути ще свикне с теб — чу се гласът на мама някъде над него.

— Разбира се, че ще свикне — каза леличката. — Кога си идва Клиф, Джорджия?

— Сигурно в шест. Ако го пуснат. Ще останеш ли за вечеря?

— Няма да мога, съжалявам. Трябва да бързам — каза лелята. — Просто реших да се отбия, понеже бях наблизо.

Двете жени се разбъбриха. През това време момченцето се загледа в лицето на лелята. Имаше къдрава коса — руса, малко червеникава. Лицето й беше бяло-розово, с лунички и странни зеленикави очи, които сякаш си променяха цвета, докато тя говореше. Тези очи я правеха много красива — бяха по-интересни и от най-хубавото му топче с котешко око. Но най-красива беше усмивката й.

Сега той започна да си я спомня. Тръгна бавно по килима. Тя продължаваше да говори на майка му. Но когато той стигна до нея, тя протегна ръка и нежно го придърпа.

Сега той усещаше мириса й — миришеше му на нещо много свежо и приятно — и чувстваше бедрото й до крака си. Не беше като мама — тази леля беше много по-слаба. Ръката на рамото му беше нежна като мамината, но в пръстите й имаше някаква странна сила — той сега си ги спомняше. Тази леличка приличаше повече на момиче.

Сега тя се наведе и пошепна в ухото му:

— Мога да се обзаложа, че помниш как се казвам.

Той се сви смутено, но въпреки това изрече:

— Леля Лесли.

— Точно така — каза тя.

Сега, когато ледът беше счупен, той се чувстваше прекрасно в прегръдката й. Времето, изтекло от последното й идване, се стопи и тя сякаш никога не си бе отивала. Пак си беше тя — неговата леля Лесли, жената, която той обичаше почти колкото мама.

Малко по-късно, когато двете жени изпиха чая си, Лесли изведе момченцето на разходка. Първо обиколиха карето от къщи, после тръгнаха надолу по улицата към детската площадка в кварталния парк. Там имаше катерушки, въртележка и три люлки с тежки гумени седалки. Имаше и пързалка, пясъчник и пейки за майките.

Леля Лесли стоя и го гледа, докато той се спускаше по пързалката. Беше много весело да гледа как лицето й изведнъж изскача срещу неговото, когато той бързо слиза надолу. Тя стоеше клекнала, с ръце на коленете, и когато той изхвърчаше от пързалката, тя го хващаше и го гушкаше.

После му каза:

— Хайде да опитаме въртележката!

Той изтича пред нея и се покатери на седалката. Тя дойде след него и провери и двете му ръце, за да се увери, че се е хванал здраво за дръжките, после забута седалката — отначало бавно, после все по-бързо и по-бързо.

Това бе любимото му возене. Виждаше лицето й — отново и отново — всеки път като лумване от цветове. Някак ставаше още по-красива от факта, че се изплъзва от погледа му — като картинка, която проблясва отново и отново, вместо нещо постоянно, което можеш да хванеш и да задържиш.

Беше различна от мама по много причини. Най-напред мама беше тъмна и топла, а Лесли беше висока и слаба, и светла. Когато беше по-малък, той я наричаше „светлата леля“.

Освен това двете жени бяха посвоему нежни и се различаваха по това. Мама беше по-разкошна, по-дълбока. Беше много приятно да легнеш в скута й и да потъваш. Леля Лесли беше стегната и лека. Когато те държи, чувстваш най-вече ръката й и усмивката й.

Но най-важното — мама беше винаги до него. Леля Лесли идваше много рядко. И всеки път, когато дойдеше, беше различно. Имаше по нещо различно в косата й, в дрехите й, и нещо различно в светлината на лицето й и на очите й.

Но, разбира се, момченцето също беше различно. При всяко нейно идване то ставаше все по-голямо, главичката му се пълнеше с цели потоци от нови мисли и чувства, които го отнасяха като порой. То постепенно я забравяше.

Но когато тя дойдеше, всичко това се променяше. Точно като калейдоскопа, с който той си играеше в стаята си, тя силно завърташе целия свят и щом спреше, всичките му цветове бяха на нови места, а по средата беше тя. Светът й правеше място — неочаквано, с радост, а цветовете грееха с нова сила, понеже тя бе там.

Лесли беше различна. Вместо успокоителната еднаквост на отминаващите дни тя носеше със себе си бляскавото различие на отделни дни — дни, отделени от отрязъци от време, които, когато я нямаше, сякаш изличаваха образа й като моливна гума, но появеше ли се, всичко си идваше на мястото и усмивката й го галеше както сега.

Те тръгнаха бавно из парка. Тя вече не му беше чужда. Той я хвана за ръка. Накрая спряха на тревистото хълмче под високия дъб.

— Искаш ли да легнем и да гледаме клоните на Господин Дъб? — каза тя.

Легнаха един до друг и погледнаха нагоре. Клоните бяха огромни и тихо пъшкаха над тях от свежия вятър.

— Мисля, че това дърво е много старо — каза Лесли. — Затова клоните му са толкова дебели.

Момчето не отвърна.

— Мога да се обзаложа, че е по-старо от нас двамата, взети заедно — каза тя и се обърна настрани, за да гледа момченцето. — Трябва да е видяло много неща. Съгласен ли си с мен?

— Да.

— Как смяташ, дали е тъжно или щастливо от всичко това, което е видяло?

— Не знам.

— Струва ми се, че не му е много весело — каза тя. — Много е старо. Но мисля, че все пак се усмихва. Когато не спи. Мога да се обзаложа, че спи по много. Как смяташ, дали сега спи или ни гледа?

— Не знам.

— Не знаеш ли?

Момченцето се усмихна. После каза:

— Гледа ни.

Майка му и Лесли се различаваха и в мисленето — точно както се различаваха по мириса, по усмивките и ръцете. Мама беше мила и винаги наричаше нещата със собствените им имена. Мама обясняваше нещата. Лесли също му ги обясняваше, но и му разказваше за тях, както сега за дървото. Правеше така, че да оживеят, караше ги да чувстват. Правеше ги странни, но интересни.

Почти сякаш имаше две майки. Мама беше майката у дома, майката на познатите неща и на приятно отминаващите дни. Леля Лесли беше майката на далечните неща, на промените, на живите неща, които можеха да чувстват.

— Днес виждаш ли маймунки? — попита тя.

Той погледна към клоните. Веднъж тя му говори за маймунки, които бърборели по дървото и скачали от клон на клон, и му го казваше така изразително, че му се стори, че ги вижда наистина. Оттогава маймунките бяха станали тяхна шега и когато и да погледнеха дървото, се сещаха за тях.

— Не знам — отвърна той.

— О, аз виждам много маймунки — каза леля Лесли. — Я виж онази, смешната, как си бели банана. Сега ще хвърли обелката върху нас, понеже ни смята за глупави. — Тя се усмихна и запя: — „На сборището на животните втората, когато всички птици и зверчета бяха на тревата…“

— „Голямата маймуна, на светлината лунна…“ — бавно припя Тери и млъкна, мъчейки се да си припомни края.

— „Тържествено си решеше косата“ — довърши тя, смеейки се, вместо него. После го прегърна. — Значи помниш!

Той се обърна настрани и я погледна в очите. Сега, когато го гледаше, блестяха много красиво.

— Лельо Лесли!

— Да?

— Когато порасна, ще се ожениш ли за мен?

Тя се засмя.

— Не е ли малко далечко? Може би когато пораснеш, няма да искаш да се ожениш за мен.

— Ще искам!

Тя се усмихна и протегна ръка да го погали по бузата.

— Тогава ще бъда най-гордата жена на цялата улица. Понеже ще съм женена за най-хубавия мъж.

Той отново легна по гръб. И двамата замълчаха. Ала разговорът им продължаваше.

Това беше още една нейна тайна. Можеше да говори, докато мълчи. Той бе открил това още отдавна. Тя можеше да седи до него на дивана или да ходи до него по тротоара. Докато той прескача плочите или пази равновесие по бордюра, и през цялото време да му говори, без да продумва и дума на глас.

Нещата, които идваха от нея, не бяха думи, а нещо като целувки — целувки, които означават разни неща. Целувки за времето, за бордюра, по който той се опитваше да пази равновесие, целувки за улицата, целувки за самия него.

Когато мълчаха така, му се струваше, че я познава най-добре. Беше прекрасно, но когато тя си тръгнеше, мълчанието изчезваше най-напред. А когато тя дойдеше отново, след седмици или месеци, то се появяваше последно — то беше нещо, което той винаги усещаше по щастието, което го изпълваше отвътре. Тя беше леличката на времето — различната леличка, леличката с безшумните думи.

„Да! — каза си той. — Когато порасна, ще се оженя за нея“.

Лесли прибра Тери вкъщи след един час, както беше обещала. Ставаше късно и той трябваше да си почине. Лесли по никакъв начин не искаше да обърква режима му. Искаше да бъде част от него, макар че идваше за малко и толкова нарядко.

Когато той се прибра в стаята си, тя остана да поприказва с Джорджия, която й показа последните му рисунки и любезно й даде някои от тях. Джорджия беше изключително чувствителна и разбрана жена. Лесли винаги си казваше, че дължи на Джорджия щастието да опознае Тери, понеже Клиф винаги се съгласяваше с жена си. Джорджия охотно споделяше сина си с Лесли и й имаше доверие, че няма да злоупотреби с този голям подарък.

Когато стана време за тръгване, Лесли прегърна Джорджия.

— Ще дойда пак след около месец.

После седна в колата и потегли по тихата уличка на предградието. Очите й се замъгляваха от сълзи и тя не виждаше нищо. Трябваше да спре веднага след завоя, за да ги изтрие.

Но когато спря, не можа да издържи и се разхлипа. Дълго плака, свита в колата до бордюра. Страхуваше се, че минувачите ще я видят и ще се чудят на тази разтърсвана от плач непозната в паркиралата кола. Но не можеше да спре.

Когато най-после се овладя, бавно потегли и се отправи към магистралата.

Мислеше за Джорджия Байер и милия й съпруг Клиф — младото семейство, осиновило Тери, когато Лесли се отказа от него шест часа след раждането му в една нюйоркска болница.

След внезапното си напускане на „Огълви, Торп“ в Чикаго Лесли тръгна към Ню Йорк. Тръгна напосоки, както караше натоварената с дрехите си кола по магистралата и две указателни табели над главата й й предложиха избор между ИНДИАНА — ИЗТОК и МИЛУОКИ — ЗАПАД.

Заживя в една мебелирана стая в Бруклин, докато изтече термина й. През тези забравени месеци се запозна с голяма част от Манхатън, бродейки безцелно от Сентрал Парк до Гринич Вилидж и обратно. Времето минаваше, но градът не й ставаше по-близък. По времето, когато влезе в болницата, знаеше, че ще напусне този район веднага след раждането на бебето.

Но когато почти случайно научи, че бебето й е осиновено от младо семейство в Лонг Айлънд, промени плановете си. Освободи стаята, наслуки се запъти към Джонсънвил и спря да обядва. Час по-късно си намери работа в градската библиотека и госпожа Бабидж я упъти към една почтена къща с апартаменти под наем.

Вече имаше нов дом.

В този момент нищо в живота й нямаше смисъл. Отчаянието и загубата я бяха откъснали от професията и надеждите й. Бе проследила сина си, понеже единствено той я свързваше с предишния й живот, който някога й се струваше толкова лесен. Единствено в него намираше лъч на надежда за себе си.

Първия път, когато посети семейство Байер, умираше от страх. Джорджия бе тиха млада жена с дълга черна коса, изразителни очи и мило лице. Когато Лесли й обясни положението, Джорджия каза, че трябва да поговори с мъжа си.

Клиф, приятен наглед млад мъж, който работеше в района като счетоводител, премисли нещата много сериозно и проведе дълъг разговор с Лесли.

Байърови се отнасяха с разбиране към Лесли, но бяха загрижени най-вече за доброто на осиновения си син. Решиха да направят опит — Лесли да им отиде на гости и да я представят на детето като „леля Лесли“ — далечна братовчедка на Джорджия. Разрешаваше й се да посещава момченцето през два месеца и да се сближи с него дотолкова, доколкото е допустимо за една далечна роднина.

Лесли виждаше, че Джорджия и Клиф много обичат Тери. Увери ги, че не иска нищо повече от възможността да се вижда с момчето, да знае нещо за живота му. Те бяха убедени в искреността й.

Първите няколко посещения бяха мъчителни за Лесли. Момченцето определено не я познаваше, не се нуждаеше от нея и не желаеше да я познава. Тя бе просто приятелка на родителите му.

Но после постепенно започна да проявява интерес към нея. Може би понеже чувстваше дълбочината на нейната любов, започна да я чувства и все по-близка. Тя играеше с него в стаята му, извеждаше го на разходка, разказваше му приказки. С невероятен такт и деликатност тя успя да изкове връзка между себе си и нежния му характер, без да се натрапва на самостоятелността му или по някакъв начин да застава между него и родителите му.

Към тригодишната си възраст момченцето вече й казваше „лельо“. Тя му изпращаше подаръци за рождения му ден и за Коледа, а майка му й изпращаше рисунките му, които Лесли окачваше по стените на кухнята и по хладилника.

Когато Рос Уилър веднъж видя рисунките при едно посещение в апартамента на Лесли, тя му обясни, че били от неин далечен племенник — синът на единствената братовчедка, с която била близка.

Посещенията все още й причиняваха мъка, въпреки че Лесли не искаше да се откаже от тях за нищо на света. Писмата на Джорджия, в които имаше снимки и новини за развитието на момченцето, рисуваха постоянна, успокоителна картина на едно малко човече, което винаги изглеждаше по един и същи начин в ума на Лесли. Но когато отиваше да го види, тя се смайваше от промяната, настъпила в него. Изглеждаше пораснало и променено и тя изпускаше толкова много от развитието му! И се срамуваше от нея — чувстваше я чужда и понякога едва я разпознаваше.

Но само час по-късно тънката нишка на връзката им така се заздравяваше, че те сякаш идеално се разбираха, сякаш никога не се бяха разделяли.

После тя трябваше да си тръгва и скъпата нишка отново се прерязваше. Когато се разделяше с него, сякаш цялото й сърце се късаше. Тя бързаше към къщи както този ден, за да се съвземе отново, за да преживее първите няколко часа далеч от сина си и да започне да очаква следващото писмо на Джорджия.

Ако не бяха Тери и родителите му, Лесли никога нямаше да дойде в Лонг Айлънд. Съдбата й отдавна щеше да я е отнесла далеч оттук. И тя никога нямаше да е познала сина си.

Сега обаче, когато имаше тази връзка с момченцето, колкото и тънка и неравномерна да беше тя, Лесли не можеше да понесе мисълта да се откаже от него. По странна ирония на съдбата тъкмо Тери й даваше сили да продължава да живее, да среща, макар и далеч от него, собственото си бъдеще, и да търси в миналото си не само болка и отчаяние, но и някаква опора.

Тя цял живот щеше да бъде благодарна на Джорджия и Клиф Байер за ценния подарък, който й бяха направили — подаръка да познае сина си. И никога никой нямаше да узнае нейната тайна.

С тази мисъл наум тя зави към магистралата и ускори колата. Въпреки че разстоянието от Джонсънвил и Рос Уилър до Фармингтън и семейство Байер бе не повече от час, на Лесли й се струваше, че е изминала дълъг път.

А пътят на връщане й се стори дори още по-дълъг.

28

Джордан издържа, доколкото можа.

Успя да устои в продължение на месец. Дори не беше и месец. Още на следния ден след закуската с Лесли той поръча на един от сътрудниците си да научи всичко за „Уилър Адвъртайзинг“ и за ролята й там. Поиска и копие от трудовата й биография.

Учуди го, че е отишла в „Уилър“ от „Огълви, Торп“, където бе работила като бързо изгряваща млада надежда. Дори се смая, когато разбра, че тя е автор на рекламната кампания за „Орора Лайфстайлс“, както и някои други подобни кампании, възлизащи на по няколко милиона долара. Не му беше ясно защо е изоставила бляскавата си кариера, за да се скрие в това забутано градче в Лонг Айлънд, да работи две и половин години като библиотекарка и после да се върне към рекламата в малката и неизвестна агенция.

Но миналото й не го интересуваше толкова. За него имаше значение само бъдещето и кога ще може отново да я види.

„Не, не съм омъжена“. Думите лудо и изкусително отекваха в съзнанието му и го държаха буден по цяла нощ. Тя беше сама. Това бе най-важната информация за нея, най-основната частица от загадката. Останалото почти не го засягаше.

Той започна да мисли как да се свърже с нея. Мислеше да й се обади, да й пише. Но всичко това му се струваше невъзможно. Тя му бе показала ясно, че няма желание да се среща с него. Знаеше, че е женен и явно не беше от типа момичета, които са готови да се забавляват с женени мъже. Уважаваше себе си. В нея имаше нещо здраво и силно, примесено по особен начин с меката й красота. Нещо почтено и непоклатимо.

Това й качество напомняше на Джордан за юношеските му влюбвания. Това бе времето, когато той отдалече гледаше с желание чистичките буржоазни момичета в училище и тайно плетеше сложни фантазии. През този ранен идеал истинен период го заслепяваха не толкова тайните на другия пол, колкото мислите за хубостта и почтеността на момичетата, които той издигаше в нещо като романтичен идеал.

Този идеал отдавна бе помътнял и изхабен от връзките му с жени, когато порасна. Но Лесли Чембърлейн отново го съживяваше. Дори сега, докато се мъчеше да си припомни подробностите от образа й през онази последна утрин след съвещанието в Бостън, той си спомняше не толкова лицето й, колкото самоуважението и почтеността й.

За нещастие тъкмо тази старомодна почит към благоприличието привличаше най-вече Джордан, въпреки че му даваше слаби надежди.

Тя му се струваше все по-недостижима и в същото време все по-близко до сърцето му. Ставаше му все по-трудно да устоява на изкушението да се види с нея, понеже тя живееше толкова наблизо. Малкото градче Джонсънвил отстоеше едва на час от жилището му в Манхатън. Самото словосъчетание „Лонг Айлънд“ звучеше в мислите му като нечувана екзотична музика и неимоверно го вълнуваше.

Когато измина месец, последните защитни сили на Джордан го напускаха.

Трябваше да се види с нея.

През една прохладна априлска съботна утрин той отиде с колата до Лонг Айлънд. Пристигна към обяд. Не се обади предварително по телефона, понеже се страхуваше, че тя може да откаже да го приеме. Искаше да я изненада, въпреки че се опасяваше, че това може и да я раздразни, дори да я настрои срещу него.

Беше му трудно да намери адреса, който имаше от картотеката. Тя живееше в най-обикновен блок с апартаменти, доста приятен на вид, отпред с малка полянка с дива ябълка и боядисана в бяло пейка от ковано желязо. Намираше се на около миля от живописния център на старото лонгайлъндско градче с площада, сградата на общинския съвет и малките дюкянчета.

Джордан стоеше във фоайето като ученик и пристъпяше от крак на крак. Даваше си сметка, че тя може дори да не си е у дома. Но това не го интересуваше. Не можеше да отлага нито ден повече. Ако я нямаше, щеше да се върне в Ню Йорк и да започне отново да събира кураж.

Най-после той натисна звънеца.

Известно време никой не отговори. После един почти неузнаваем глас изписка през малкия високоговорител на домофона:

— Да?

— Тук е Джордан Лазаръс.

Мислеше да каже още нещо, но думите не идваха. Последвалите пет секунди му се сториха цяла вечност.

После вратата се отключи с бръмчене. Джордан почти подскочи. Все пак успя да си отвори, преди бръмченето да спре.

Стоеше в непознатото преддверие и се чудеше къде е нейният апартамент.

Неочаквано една врата точно пред него се отвори и се показа Лесли.

Беше облечена в бояджийски дрехи — стари джинси и риза. Косата й бе прибрана назад и завързана с кърпа. Гуменките й бяха окапани с бяла боя. Дори по бузите й имаше две-три капки.

Очите й бяха широко отворени. Въпреки че той не можа да го забележи в мрачното преддверие, тя леко пребледня, но бързо се съвзе и усмихнато проговори:

— Радвам се, че ви виждам тук!

— Май съм избрал неподходящо време — засмя се неуверено Джордан.

— Какво ви води насам? По работа ли?

— Не точно — отвърна той. — Бях в района и реших да се отбия. Май че трябваше първо да се обадя.

Настъпи мълчание. Джордан не можеше да си намери място от притеснение. Виждаше, че е избрал лош момент. Навярно това неочаквано посещение й досаждаше.

Тя се усмихна.

— Е, след като сте тук, влезте. Страхувам се, че тук не е много за гости в момента, но все пак сте добре дошъл.

Тя се дръпна назад, за да го пусне да мине. По мебелите и по пода бяха проснати стари чаршафи. Въпреки неразборията от боядисването, апартаментчето имаше вид на доста уютно.

Тя затвори вратата след него. Гледаше го с любопитство. Въпреки че той не си даваше сметка за това, тя отбеляза в себе си, че панталоните, обувките, ризата и сакото му са от най-известни световни марки. Тия спортни дрехи, с които се беше облякъл, сигурно струваха колкото една нейна заплата.

Но насмешливата й усмивка се стопи, когато очите им се срещнаха. Тя погледна смутено настрани.

— Може би трябва да си тръгвам — каза той.

Тогава тя възвърна самообладанието си.

— Напротив! Бих ви предложила да се разположите удобно, но както виждате, за съжаление няма как!

Джордан потисна въздишката си. Чувстваше се неудобно. Тя явно имаше много работа и не бе настроена за срещи с него. Но от друга страна, видът й в изпоцапаните стари дрехи, бояджийското мече в тънките й пръсти го караха да немее от възхищение.

Той отчаяно се мъчеше да намери някакъв изход. Накрая реши.

— Не искате ли да ви помогна? Ще стане два пъти по-бързо.

Огледа току-що започнатата дневна и столовата, в която също бяха нахвърляни стари чаршафи.

— Какво ще кажете?

— Наистина няма нужда — отвърна тя. — Не мога да приема това от вас.

— Говоря сериозно! — настоя той. — Ще бъде весело.

Търсеше думи, с които да я убеди, но думите не идваха.

Предложението му изглеждаше абсурдно и беше сигурен, че тя няма да приеме.

Но за негово учудване тя прие.

— Добре, но не знам имате ли представа какво ви очаква — засмя се тя. После отново огледа дрехите му. — Освен това как мога да ви оставя да изцапате с боя тези хубави дрехи?

Той напълно бе забравил как е облечен. В мислите му беше само тя.

— Нямате ли някоя стара риза или нещо подобно?

— Трябва да видя… — замисли се тя.

Остави мечето в легенчето и бързо отиде в съседната стая. Той я чу как отваря гардероба и тършува вътре.

След малко тя се върна с чифт стари работни дрехи.

— На баща ми са — каза, подавайки ги на Джордан. — Едно време ги използвах, когато оправях колата. Ще ви бъдат доста къси, но смятам, че ще свършат работа.

Джордан веднага съблече сакото си и започна да ги облича.

— Значи вие оправяхте колата?

— Татко не е много добър по техническата част — отвърна тя, докато го гледаше как се облича. — Освен това бяхме доста бедни и не можехме да си позволим да ходим на монтьор за дребни неща. Затова аз сменях маслото и филтрите и се грижех за регулирането на двигателя и останалите неща от този род. Навремето разбирах доста добре от карбуратори… Много ми се искаше да отворя и скоростната кутия, но май стана по-добре, че така и не го направих.

Той стоеше облечен в работническите дрехи. Наистина му бяха твърде малки и маншетите на скъпите му панталони се подаваха изпод крачолите.

— Какво има? — попита той, когато срещна усмивката й. — Не изглеждам ли както трябва?

— Не точно — отвърна тя.

— Не искам да си мислите, че не съм вършил такава работа — започна шеговито той. — Мога да се обзаложа, че сме били по-бедни от вас. Вие не сте имали трима братя и две сестри и някой братовчед или чичо в задната стая. Навремето доста съм боядисвал с постна боя. — Той се наведе и взе мечето. — Ето, гледайте, млада госпожо!

И започна да боядисва дневната с широки, точни откоси. Мечето се заразхожда по стената. Чуваше се отсечено, ритмично припляскване. Крайниците му се движеха напред и назад, ръцете му се протягаха към тавана, краката му смешно се подаваха от работническия панталон. Тя наблюдаваше тялото му в захлас.

— Ето! — повтори той, без да спира. — Виждате ли?

Джордан нямаше как да срещне погледа й. Ако можеше, този поглед сигурно почти щеше да сложи край на мъките му.

Тя извади още едно мече и се присъедини към него. Не след дълго стената на дневната бе готова и те вече отваряха нова кутия боя. Работата вървеше много бързо, понеже бяха двама.

Когато привършиха с дневната, Лесли остави мечето.

— Жадна съм. Искате ли чаша изстуден чай?

Той се обърна към нея. Бузата му беше окапана с боя. По обувките му също имаше няколко капки.

— Вижте хубавите си обувки! — извика тя. — Ей сега ще донеса разтворител. Трябваше да ви дам някои стари обувки!

— Не се тревожете! — каза той. — После ще ги изчистя.

Двамата изпиха по чаша освежителен изстуден чай, седнали на покрития с чаршаф диван. Моментът бе подходящ да поговорят за незначителни неща, но разговорът вървеше измъчено.

И двамата не намираха подходящи думи. Джордан непрекъснато поглеждаше крадешком към Лесли. По лицето й имаше още капчици боя, които странно и сладко контрастираха с луничките по бузите й. Той мислеше за прекрасната й, непокорна коса, скрита под кърпата. Както бе седнала с кръстосани крака, красивите й, дълги крака се очертаваха под джинсите.

Той погледна встрани. Сърцето му се късаше.

— Е — започна той, — смятам, че напредваме много добре. Ако работим здравата, след час можем да свършим трапезарията. Останалата част от апартамента ще се боядисва ли?

— Аз свърших всичко миналата седмица — каза тя. — Остана ми само това.

— Започваме ли? — изправи се той с усмивка.

Останалото време работиха мълчаливо. Докато минаваха стената на трапезарията, Джордан се измъчваше от смесени чувства — задоволство и страх. Бяха свършили добра работа и тя бе приела присъствието му и помощта му. Но по-нататък? Какво щеше да стане сега? Какво щеше да й каже?

Колкото повече напредваха с работата, толкова по-напрегнат ставаше той. Когато свършиха и с трапезарията, той остави мечето и се върна заедно с нея в дневната. Чашите им с изстуден чай още стояха на покритата ниска масичка. Течността на дъното бе станала светлооранжева.

Той се опитваше да каже нещо.

— Май наистина свършихме.

Това бе единственото, което успя да измисли.

Тя също изглеждаше тъжна. В израза й имаше нещо трогателно замислено.

Болката в сърцето му се увеличаваше. Той отвърна поглед и започна да съблича работническите дрехи.

Тя отново забеляза обувките му. Капките боя се бяха умножили.

— Ще донеса разтворителя.

Отиде в кухнята и се върна с кутия разтворител и парцал. Коленичи пред него и започна да търка петната.

При вида на стройното й, красиво тяло, свито пред краката му като телцето на ваксаджийче, и на ръцете й, които чистеха петната от обувките му, той не издържа.

Ръката му сякаш по нечия чужда воля се протегна и развърза кърпата от главата й. Изпръсканото с боя парче плат меко се свлече и къдриците й грейнаха като дъга в следобедната светлина.

Тя погледна нагоре към него. Изразът на лицето й показваше ясно, че всички претексти, с които и двамата си служеха отдавна, бяха безсмислени. Не можеха повече да бягат от истината.

През последния месец Джордан бе премислял този момент хиляди пъти, но сега намислените думи му бягаха. Тя го гледаше укорно и умолително.

— Издържах, колкото можах — каза той. — Денем не ми беше толкова трудно, но нощем…

Тя не отвърна. Очите й станаха по-дълбоки, сякаш искаха да го погълнат.

Той прокрадна пръсти от косата към лицето й. Болката му бе станала непоносима. Нещо дълбоко в него се скъса.

— Обичам те.

После смутено погледна встрани — като момче. Когато отново погледна към нея, в очите й имаше сълзи. Изглеждаше изплашена, точно като него, но и примирена.

Тя кимна мълчаливо и той притегли лицето й.

29

Шест седмици по-късно

Океанът им бе съучастник.

Вълните леко полюшваха яхтата. Привдигаха я бавно и полека, после я задържаха на облия си гребен, докато Джордан обладаваше Лесли — все по-дълбоко и все по-цялостно. Тя го притискаше в обятията си и при всяко нежно поклащане цяла се разтваряше под него.

Не след дълго стоновете му се сляха с припева на необятния океан под тях. Нейните сладостни възгласи се смесиха с радостния грак на чайките в далечината.

Той бе изпънал над нея стройното си, красиво и силно, сякаш създадено за любов тяло. Тя държеше лицето му в ръце и го гледаше очаровано и влюбено в очите. Бедрата й бяха обвити около него и го притегляха все по-навътре, към сърцевината на тялото й.

— О, Джордан…

Прегръдката им ставаше все по-завладяваща и всеобхватна, полюшвана от океана и необозримото небе, докато най-после, сред неописуем спазъм, който я разтърси цяла, тя стана негова. Тя усети как той сякаш излива победоносно в нея цялата си мъжка сила, но и цялата си нежност, цялата си нежна и течна същност, прилична на необятния океан, над който се носеха.

Когато всичко свърши, тя го притисна до гърдите си. Бедрата й се търкаха в хълбоците му. Тялото й все още леко потръпваше, а ръцете й приспивно го поклащаха.

Не казваха нищо. И двамата установяваха за кой ли път през тези няколко седмици, изпълнени със страст, че вече няма какво да си кажат.

Джордан мислеше за тялото й и за прелестния начин, по който тя се любеше. Плътта й бе наистина красива и неустоима — тъй нежна и съблазнителна! Но тя се любеше със сърцето си и се отдаваше така цялостно, че чак го дострашаваше — струваше му се, че във всеотдайната им взаимност има нещо твърде съвършено, нещо опасно.

Но това смутно чувство се заличаваше от възхищението му към нея. Прямотата й го очароваше не по-малко от прелестното й тяло. Тя бе невероятна — тъй изчистена и непретенциозна, когато се движеше, говореше или се смееше, и тъй неудържимо съблазнителна, когато лежеше гола в прегръдките му.

Някога бе чел в книга по философия, че тайната на сирените, които с песента си увличат моряците към смъртта, се криела в тяхната невинност. За Лесли със сигурност можеше да се каже същото. Същността й бе толкова непокварена, че всяка тяхна среща сякаш бе първа за нея.

Сега той гледаше очите й. Търсеше думи, с които да оправдае това, което бяха изживели. Но както обикновено думите не идваха.

— Обичам те! — каза той.

Тя се усмихна, притегли го към себе си и загали тила му с двете си ръце. Това бе нейният странен израз на нежност, който винаги му даряваше в тези моменти на отмала. После каза:

— Аз също те обичам.

Очите й бяха замаяни от любов, тялото й — безчувствено от удоволствие. Но тя започваше да идва на себе си. Той чувстваше как младежката енергия постепенно се събужда в нея. Скоро слънчевата й, жизнерадостна същност щеше да замести маската на страстта. В тези кратки моменти на преход от пламъка на желанието към спокойната наслада от дружбата им той я обичаше до полуда.

Джордан отмести поглед от нея. Яхтата, на която се намираха, се наричаше „Мег“ — на името на сестра му. Беше красива и малка — точно колкото за екипаж от двама, и отвътре бе обзаведена с вкус. Както бе легнала сред разбърканите чаршафи, Лесли наистина приличаше на сирена, на морско създание, доведено му тук и поверено му от някаква тъмна сила.

Любеха се от шест седмици. Срещаха се във всеки възможен момент — най-напред в града, после на яхтата. Джордан бе запален по лодките, а Барбара ги ненавиждаше, така че това бе идеално място за срещи. Струваше им се, че когато са далеч от земята, когато са духовно свързани от водата и небето, са наистина сами и са още по-близки.

Когато отначало предложи на Лесли да излязат заедно с яхтата, Джордан просто търсеше усамотението и удобството на малкия плавателен съд и изобщо не предполагаше, че океанът ще се превърне в нещо тъй символично, тъй дълбоко лично във връзката му с нея.

Тя никога преди не беше плавала. Когато дойде на яхтата за първи път, бе малко нервна, но изглеждаше невероятно с джинсите, гуменките и бялата си блузка без ръкави. Докато й обясняваше някои основни правила, той с мъка се сдържаше да не я прегърне.

Възприемаше бързо. Не след дълго вече можеше сама да върши по-простите операции, тъй като бе много интелигентна и изобщо не се страхуваше да си изцапа ръцете. Научи се да определя вятъра, да вдига платната, да застава правилно и да направлява яхтата, когато променя курса и кара срещу вятъра. Той вече разбираше защо е помагала на баща си с колата, защо боядисва апартамента си и защо може да оправя толкова неща. Това бе част от характера й, от непосредствеността й, от способността й да се нагажда към реалността.

По-късно, когато й купи специални обувки и яке, за да я пази от острия вятър в пролива, беше толкова сладка и изпълнена с младежка енергия, че дори Бен, намусеният пазач на марината, я хареса и винаги я поздравяваше с усмивка и дружелюбно разговаряше с нея.

— Днес денят е чудесен за плаване, госпожице! — така се обръщаше към нея Бен, когато й помагаше да се качи на яхтата или просто стоеше отстрани и ги наблюдаваше. После наставляваше Джордан: — Сега внимавайте! Днес навътре е бурничко!

Бен се държеше покровителствено с Лесли като вуйчо и се считаше за нещо като пазител на любовта им. Понеже начинът, по който те се гледаха, нямаше как да убегне от зоркото му око.

Бен никога не беше виждал Барбара, понеже тя никога не бе идвала на марината. Но дори и да я познаваше, нямаше никога да издаде тайната, която свързваше Джордан и Лесли. Беше научил много неща в живота си и познаваше любовта, която заслужава да цъфти независимо какви закони й се противопоставят, независимо какви пречки се изправят пред нея. Гледайки Лесли, той сякаш гледаше нещо, което никога не беше притежавал, но за което бе мечтал. Ставайки, макар и напълно страничен съучастник на такава любов, Бен имаше усещането, че вижда осъществяването на своя отдавнашна мечта.

Всеки път, когато излизаха, ставаше едно и също. Управляваха заедно яхтата в мълчание и понякога, когато бързо и леко се носеха през залива, весело се смееха. После, когато излезеха в открито море, спираха и Джордан сваляше платната и пускаше котвата. А когато слизаше долу, тя го чакаше, сваляше блузката си, оставаше по сутиен, после джинсите се свличаха по дългите й крака и тя оставаше само по копринени гащета, които като нежно цвете покриваха тайнственото място.

Очите й блясваха при срещата на потъмнелия му от желание поглед, на напрежението в ръцете му, на страстта, която видимо се очертаваше между краката му.

— Ела, принце! — казваше му, а когато той тръгнеше към нея, тя сваляше сутиена си.

Отначало започна да го нарича така на шега, но името си остана. Той дори започна да го харесва, понеже знаеше, че тя влага в него и уважение към него, и чувство за хумор. Постепенно то придоби част от дълбоката еротика, която той виждаше в гъвкавото й, нежно тяло и най-вече в очите й.

Той имаше една нейна снимка, която му бе станала любима. Държеше я заключена в бюрото си в службата и я съзерцаваше при всеки свободен момент от натоварения си работен ден. Беше й я направил на рождения й ден, преди да я отведе на вечеря в един пасторален ресторант в Лонг Айлънд. Тя бе облечена с лятна рокля на цветя, а на главата си имаше шапка с широка периферия, която прекрасно подчертаваше естествената й красота.

Тогава той й подари изумрудена огърлица, която тя веднага си сложи и свали другата, с която първоначално бе излязла. Усмихваше се лъчезарно от снимката и бе застанала така, че огърлицата да се вижда. Но в очите й се четеше онзи любовен блясък, с който му казваше, че иска да му благодари за подаръка по по-интимен начин.

Снимката така красноречиво бе запечатила и невинността, и чувствеността й, че понякога, докато я гледаше, очите му се навлажняваха. Считаше я за най-ценното си притежание — не само заради спомена, който извикваше у него, но и заради истината, която разкриваше — истината на любовта му.

Такива мисли изпълваха Джордан сега, когато гледаше Лесли. Красивите й очи, дълбоки и зелени като океана, го фиксираха, а голото й тяло го приканваше. Той я целуна и зарови лице в гърдите й.

— Ти си магьосница. Не мога да ти се наситя.

— Ммм — измърка тя и прокара пръсти през косата му. Гърлените звуци, които издаваше, го очароваха, а уханието на тялото й, примесено с неговия собствен мирис, бе толкова съкровено, че му се искаше да потъне до забрава в него.

Но той се изправи и придърпа чаршафа върху красивите й гърди, понеже искаше да й говори сериозно. Погледът му го потвърждаваше.

— Казах на Барбара за нас.

Тя го погледна с хубавите си очи, в които не се четеше нищо. Той знаеше какви чувства я терзаят. Бе се поддала на любовта им, както и той, но не можеше да я приеме като начин на съществуване. Ако той не беше сериозен, тя нямаше да продължи.

— Прие го добре — продължи той. — Тя е жена с чест. Трябва да я познаваш, както аз я познавам, за да ме разбереш. Детството й е било един ад. Животът с баща й просто я е осакатил. Но не е накърнил честността й. Това я е държало. Винаги съм я уважавал за това и винаги ще я уважавам. — Той погледна към Лесли, сравнявайки бляскавата й, слънчева красота с тъжния, мрачен образ на Барбара, който живееше в съзнанието му. — Тя винаги е знаела, че този момент ще настъпи. Снощи ми го каза. Сделката, която сключихме, се оказа добра и за двама ни. Но в нея нямаше любов. Не можеше да продължи дълго. Тя го разбира. И се радва за мен.

Лесли изглеждаше замислена.

— Джордан, кажи ми едно нещо.

Той се засмя.

— Всичко, което поискаш.

— Обичал ли си я някога? Дори мъничко? Искам да ми кажеш честно.

За миг той потъна в размисъл. После каза:

— Любов… Думата е много силна. Прекалено силна. Но наистина изпитвах нещо към нея. И все още го изпитвам. Разбирам тъгата й, самотата й. Чувствам го в сърцето си. И то ме кара да не искам да я наранявам. — Той погледна към Лесли. — Този отговор задоволява ли те?

Тя кимна.

— Точно това исках да чуя от теб. Ти си човечен, ти си истински мъж. Не исках да повярвам, че си могъл да се ожениш за жена, към която не изпитваш абсолютно нищо.

Джордан изпита тръпка на облекчение. Сякаш Току-що бе преминал през трудно изпитание.

После погледна отново замисленото й лице. Тревогата я правеше още по-красива. Той бавно отгърна чаршафа и разкри издълженото й тяло, загоряло от лятното слънце и още топло от неговите ласки.

В този момент той разбра, че няма да могат да станат и да се върнат на палубата. Трябваше да я има отново. Очите й говореха, че тя също е разбрала. Наведе се да я целуне. Телата им чувствено се докоснаха и страстта и жаждата за нея отново го завладяха.

Този път, когато покриваше тялото й със своето, в съзнанието му изплува сянката на тъгуващата Барбара и обагри любовта му със смесица от меланхолия и състрадание.

По странна ирония на съдбата, докато насладата побеждаваше Лесли и я отнасяше далеч от твърдата земя, към водната стихия, където тя и Джордан се сливаха в едно, сами на този свят, изведнъж й се стори, че и последната сянка, помрачаваща любовта й към него, вече се е стопила.

30

На 10 юни, докато беше на гости у една съседка в Уебстър, щат Пенсилвания, Мег Лазаръс припадна.

Веднага я откараха в местната болница. Когато пристигна, дишаше с усилие, бе пребледняла, почти нямаше сили да ходи и бе вдигнала висока температура.

Незабавно съобщиха на Джордан. Състоянието на Мег не позволяваше да я транспортират до университетската клиника във Филаделфия, където той й бе уредил лечение преди година, когато бе получила подобна, макар и по-лека криза. Затова Джордан извика в Уебстър най-добрия кардиолог от Филаделфия, доктор Джаф.

Джордан съобщи на Барбара, която знаеше за заболяването на Мег и си даваше сметка, че той може да отсъства няколко дни, дори седмица. Обади се и на Лесли, за да й съобщи за случилото се. После отлетя директно за Уебстър и пристигна само четири и половин часа след кризата на Мег.

Доктор Джаф бе вече там и го чакаше в сестринската стая, в същия коридор, където бе стаята на Мег.

Двамата си подадоха ръце.

— Как е тя? — попита Джордан не без тревога.

Лекарят се намръщи.

— Изглежда, е имала нов пристъп на бактериален ендокардит. Страхувам се, че този път е по-тежко от миналия. Увредената клапа отново се е инфектирала и сърцето не изтласква достатъчно кръв. Ще се увериш сам, че симптомите са подобни на миналогодишните.

— Какво реши да й дадеш? Антибиотици?

Лекарят тъжно се усмихна на познанията на Джордан и кимна.

— Този път доста високи дози. Освен това на определени интервали взимаме кръвни проби. Добавих кортизон, за да се опитам да овладея нещата. Повярвай ми, Джордан, правим каквото, можем.

Когато Джордан влезе в стаята на Мег, бе поразен. Трябваше да крие вълнението си. Никога не беше изглеждала толкова лошо. Беше смъртнобледа и й бяха сложили кислородна маска. Очите й изглеждаха огромни. Имаше леки подкожни кръвоизливи по ръцете и врата — лекарят му бе казал, че това са симптоми за сърдечна недостатъчност.

— Как си, сестричке? — поздрави я Джордан, като застана до нея и взе ръката й.

Тя едва му се усмихна и прошепна:

— Средна работа, както казваше чичо Сид.

Джордан седна на края на леглото й. В него се надигаше цяла вълна от чувства, в която яростта от собствената му безпомощност се бореше с почти детински страх, че най-любимото му същество може да го напусне.

„Каква ирония на съдбата! — мислеше си той. — Джордан Лазаръс, човекът, чието лице не слизаше от кориците на медицинските списания като спасител на сърдечноболни, не бе в състояние да спаси собствената си сестра, при положение, че Мег бе единствената причина за интереса му към сърдечната терапия.“

„Х-Спан“, който бе толкова ефикасен срещу атеросклерозата, бе напълно безпомощен при възпаления на сърдечната клапа, както в случая на Мег. Джордан отдавна бе осъзнал това, още когато започна да се интересува от проблема, във връзка с научната работа на Лио Камински. Още тогава му беше ясно, че няма да може да спаси Мег. Но се самозаблуждаваше, казвайки си, че работата му донякъде е свързана с болестта й и може с нещо да помогне.

Сега той виждаше, че Мег бавно умира. Беше толкова по-слаба и по-бледа от миналата година! От хубава и крехка млада жена постепенно се превръщаше в някаква сянка. След година може би нямаше да я има.

Той се наведе, целуна я по бузата и хвана ръката й. Когато тя обърна към него изпитото си лице, очите й светеха.

С голямо усилие на волята той потисна мъката си и бодро й заговори:

— Добре ли се грижат за теб?

— Прекрасно, както винаги — отвърна тя, без да изтегля ръката си от неговата. — Дори по-добре, отколкото у дома.

Той знаеше, че не му казва истината, понеже мрази болниците повече от всичко на света. Стисна ръката й.

— Е, доктор Джаф казва, че скоро ще те изпишат. Говорих с Луиз. Тя казва, че у дома вече не могат да се оправят без теб. Чакат те.

Тя се усмихна на шегата му.

После очите й станаха по-сериозни. Той чувстваше как го изучават и се опитват да надникнат някъде дълбоко в него, как търсят нещо друго иззад видимата му болка и тревога.

— А ти? Струваш ми се различен.

Джордан изправи гръб, сякаш да се защити.

— В какъв смисъл различен?

Мег вдъхна дълбоко през кислородната маска. За миг очите й станаха безжизнени. После отново ги съсредоточи върху него. През болката й се четеше някогашната й обич към него. Погледът й го галеше.

— Изглеждаш, сякаш някой току-що ти е казал какво ще получиш за Коледа.

Джордан се усмихна. Спомни си как като малки двамата с Мег заедно очакваха Коледа. Дори тогава тя го разбираше толкова добре, че винаги знаеше какво най-много му се иска.

Сега старата й интуиция й помагаше да види промяната, настъпила у него през последните седмици. Беше невъзможно да се укрие от нея.

— Е, днес спечелих половин милион долара — каза той. — Може би това ми е повдигнало настроението.

Това напомняне на старите дрязги между тях имаше за цел да я отвлече. Но не помогна.

— Не ме занасяй. Познавам брат си много добре.

Джордан въздъхна. Точно това и очакваше. Не бяха минали и две минути, откакто беше в стаята, а тя вече бе прочела всичко в душата му. Възхищаваше й се, че го познава толкова добре. И беше благодарен, че на света има някой, който го познава толкова добре. Погледна я за миг в лицето и сякаш откри в него прилика със себе си. Чувстваше как в нейните вени тече неговата кръв и й позволява да чете в сърцето му като в отворена книга.

Но той не можеше да й каже истината за Лесли. Не още и не тук. Нямаше да е честно, след като Барбара го очаква само на сто и петдесет мили оттук.

Когато името на Лесли премина през съзнанието му като любовна песен, по устните му пробяга усмивка. Той стисна ръката на Мег. Чувстваше се като ученик.

Мег го гледаше внимателно с призрачните си очи.

— Нещо съвсем отскоро, нали?

Той погледна встрани. Държеше ръката на умиращата си сестра и мислеше за Лесли — първата жена, която наистина бе обичал, и сърцето му се изпълваше с мъка и радост. Духовната връзка между тези две жени бе толкова силна, че той сякаш виждаше Лесли, отразена в очите на Мег.

Мег почувства вълнението му и му се усмихна.

— Радвам се за теб. Ти заслужаваш нещо друго. Нещо наистина хубаво.

Джордан въздъхна. Беше му тежко, че не е в състояние да й каже истината. Мег познаваше Барбара и я харесваше. Винаги се държеше, сякаш вярва, че бракът му с Барбара е щастлив. Някак не можеше сега да й съобщи гордо тук, в болницата, че е срещнал друга жена и че се готви да напусне Барбара. Просто не можеше.

Нито пък можеше да скрие от нея ликуването в сърцето си, което невероятно и болезнено се смесваше с мъката му от нейното състояние.

Говориха в продължение на половин час, заобикаляйки темата като някаква преграда, която им пречеше, за да се разберат. Бе изморително и за двамата, но най-вече за Мег. Скоро тя съвсем се измори и й се доспа.

— Трябва да тръгвам, Мег! — каза той. — Доста поговорихме и ти си изморена. Утре сутринта ще дойда пак.

Той понечи да стане, но тя се вкопчи в ръката му и го задържа.

— Джордан!

Името му в устата й го стресна. Обръщаше се към него така само когато се касаеше за нещо много сериозно.

— Кажи, Мег.

— Щастието не идва често — започна тя, гледайки го изпитателно. — Понякога каца на рамото ти само веднъж. Заслужава си да се бориш за него. Заслужава си да правиш жертви.

— Знам! — каза той.

Тя стисна ръката му по-силно, сякаш не я бе разбрал, а може би се опитваше да не я разбере.

— Вече си жертвал достатъчно за щастието на другите — продължи тя. — Време е да помислиш за собственото си щастие. Ще го направиш ли? Ще го направиш ли заради мен?

Джордан почувства, че очите му се насълзяват. Сестра му знаеше, че краят й наближава. Цял живот се бе опитвала напразно да го отклони от упоритата гонитба на успеха, а той й се бе съпротивлявал. Сега чувстваше, че той е намерил изход от клопката, в която сам бе поискал да влезе. Искаше да му даде смелост, за да направи решителната стъпка. Но собствените й сили бързо се стопяваха. Тя го погледна умолително. Ръката й отслабваше в неговата, главата й падна назад върху възглавницата.

— Да — прошепна той до самото й ухо. — Ще направя както ми казваш. Вярваш ли ми?

Ала Мег бе вече в безсъзнание. Не можеше да го чуе.

Когато Джордан излезе от стаята, очите му бяха пълни със сълзи. За щастие в коридора нямаше нито сестри, нито пациенти и никой не го видя.

Той остана още половин час с доктор Джаф, после се качи в колата и отиде в къщата на родителите си. Целуна майка си и Луиз, които напразно се опитваха да го накарат да хапне нещо. Легна си рано.

Главата му бучеше. Мозъкът му бе като притъпен от мисли за Мег и за Лесли. Лицата им бяха пред очите му. От три часа се мъчеше да заспи. Лицето на Мег ставаше все по-неясно, но го викаше с още по-голяма изразителност и красота. Лицето на Лесли се приближаваше все повече и повече и зашеметяващо го привикваше към живота. Той се измъчваше, че обичайки Лесли така всеотдайно, захвърляйки всичко останало заради нея, изменя на миналото и на болката си. Но Мег, хубавата и нежна Мег го караше да живее точно този нов живот, въпреки че самата тя бавно се отдалечаваше от него. Никога не се бе чувствал така разкъсван, така щастлив, така отчаян.

Най-после, изпълнен с очакване да види сестра си отново на следната сутрин и любимата жена след няколко дни, Джордан заспа.

Когато Лесли разбра, че Джордан ще отсъства няколко дни, тя се възползва от случая, за да посети набързо баща си.

Том Чембърлейн не беше виждал дъщеря си от почти шест месеца и много се зарадва. Посрещна я на летището със старата си кола — същата, по която тя толкова бе работила, и я откара до вкъщи по правите, безкрайни, порозовели от ранния залез полски пътища.

— Колата вози добре! — усмихна се тя. — Но все пак една настройка няма да й навреди.

— Както и на мен — пошегува се баща й. — Ние двамата много си приличаме. Не сме вече млади, но не се даваме.

Лесли се усмихна. Татко й си беше все същият, въпреки че беше още посивял и оплешивял. Очите му блестяха от радост, че вижда отново дъщеря си. Изглеждаше изпълнен с енергия. В негово присъствие Лесли се чувстваше по-сигурна. Неотдавнашните събития така бяха преобърнали всичко в живота й, че познатото лице на баща й и непоклатимата му любов й действаха като успокоително и същевременно ободрително лекарство.

Но това посещение не се оказа толкова лесно, колкото Лесли очакваше. Първата вечер тя говори на баща си за „Уилър Адвъртайзинг“, повтаряйки това, което вече му бе писала в десетина писма: че в малката агенция й харесвало много повече, отколкото в голямата, конкурентоспособна „Огълви, Торп“, че Рос Уилър бил прекрасен началник, че другите момичета в службата й били много приятни, че било много по-приятно да познава всички дребни подробности по работата в една малка организация, отколкото да се губи в безличното множество на някоя огромна агенция.

Том Чембърлейн слушаше всичко това с усмивка. Виждаше, че Лесли е щастлива. Очите й възбудено искряха и това го озадачаваше. Той знаеше, че в миналото тя му е спестила някои мъчителни факти от живота си. Тази вечер подозираше, че крие от него нещо много положително, нещо, което ще го направи щастлив. Чудеше се кога ли ще му го разкрие.

На следната вечер излязоха да вечерят в „Хилтоп“ — популярен ресторант на около двайсет мили от Еликот, където сервираха бифтеци и рибни специалитети. Том Чембърлейн си облече най-хубавите панталони и риза и си сложи тънка вратовръзка. Лесли бе с дълга памучна пола, копринена блуза и изумрудената огърлица, подарена й от Джордан. Настроението беше празнично, но тя не можеше да събере смелост да каже на баща си причината за щастието си. Вместо това повтаряше старата история за смяната на работата си и за удоволствието от новия си, по-спокоен живот.

Дълбочината на измамата й създаваше нещо като преграда между тях, която й пречеше да се отнася с него както някога. Малкото момиченце в душата й искаше да избяга от бурния, изнервящ живот и да се сгуши в таткото от миналото, таткото, който така нежно я бе закрилял през детските й години. Но сега това беше невъзможно. Тя бе жена, имаше свои проблеми и свои тайни. И тези тайни я караха да скъса завинаги с миналото.

Най-лошото бе, че ставаше още по-трудно да избяга от кашата от лъжи, която бе забъркала, понеже животът й се бе променил, бе поел в невероятна посока, която поставяше под въпрос всичките й предишни схващания. Любовта й към Джордан Лазаръс поставяше на втори план кариерата й в рекламата, както и всичко останало в сърцето й. Тази последна тайна, която пазеше от баща си, просто пареше на устните й.

По пътя на връщане от ресторанта тя най-после се престраши.

Пътуваха с колата към къщи по тъмния полски път фаровете изпращаха ярките си снопове напред по шосето и царевичните поля от двете му страни. От време на време очите на някой заек или друго животинче проблясваха пред тях, после се скриваха в храстите наоколо.

Том погледна към дъщеря си. Тя се усмихваше нещо в себе си.

— За какво мислиш?

— Гледах фаровете — отвърна тя. — Когато бях малка и отивахме на гости у леля Алис или у Чет и Каръл, и после се връщахме вкъщи по тъмно, си мислех, че тези фарове са вълшебни. Начинът, по който пробиваха тъмнината… Мислех си, че ако поискат, са в състояние да осветят целия свят. Сякаш нищо не можеше да им убегне.

Баща й кимна. Не беше навикнал на абстрактно мислене, но се възхищаваше на способността на Лесли да се изразява с поетичен копнеж. Беше си такава още от малка и това й качество, заедно с невероятния й ум, бе неразделна част от нейния характер.

— Всичко, което заобикаля възрастните, често изглежда вълшебно на малките деца — каза той. — Ти имаше богато въображение и не бих се учудил, ако целият свят ти се е струвал вълшебен.

Тя се облегна назад, умилена от разбирането му. В този момент всички изкуствени прегради между тях изчезнаха. Той все още бе нейният баща, все още я познаваше донякъде най-добре от всички. Докато Том Чембърлейн бе на този свят, тя никога нямаше да се чувства самотна.

С тези мисли в главата тя заговори:

— Татко!

Той се обърна към нея.

— Да, мила? Какво има?

Гледаше я с очакване.

— Татко, аз имам приятел.

Том Чембърлейн се колебаеше. В този миг Лесли чувстваше, че той се досеща за всичко, което се е случило през изминалите години, може би дори за истинската причина за напускането й на „Огълви, Торп“. Чувстваше как той внимателно наднича в тайните й, точно както фаровете, които тогава й се струваха вълшебни, хвърляха победната си светлина сред тъмното поле и оголваха всичко пред себе си. Той дори може би виждаше повече, дори може би виждаше всичко.

Вече пристигаха. Той сви по покритата с чакъл алея, спря колата и прегърна Лесли.

— Толкова съм щастлив! Толкова съм щастлив, миличка!

В гласа му се чувстваше облекчение, сякаш знаеше, че в миналото е страдала от любов и сега пред нея се открива нова възможност.

Тя промълви, с лице до гърдите му:

— Аз също.

Той с обич я погали по рамото.

— С теб ли… работи?

Тя поклати отрицателно глава.

— Запознахме се по работа. Той е… той работи другаде.

Баща и се усмихна.

— Откога го познаваш?

— О!… Не много отдавна. От няколко месеца.

Тя започна да чувства, че лъжите, които я отделяха от баща й, постепенно се стопяват. Той й задаваше естествените въпроси, които всеки баща задава на дъщеря си, когато му съобщи, че е влюбена: „Кой е мъжът?“, „Какво работи?“, „Как се казва?“.

Тя не можеше да му каже повече подробности. Беше влюбена в известен мъж. Женен мъж.

— Кога ще се запозная с него? — попита той.

— О, още е рано — отвърна тя, облягайки се назад. — Още не сме… стигнали дотам. Но се надявам, че ще бъде скоро. Наистина. Сигурна съм, че ще го харесаш, татко. Той е прекрасен човек. И…

„И ме обича“. Думите дойдоха бързо до устните на Лесли и застинаха там. Тя просто още не можеше да ги произнесе.

— Вярвам ти! — каза баща й. — С нетърпение очаквам да се запозная с него. Но няма защо да бързаме. Аз мога да чакам. Щом ти си щастлива, миличка.

— О, щастлива съм! — извика тя. — Наистина съм щастлива! Никога не съм била толкова щастлива!

Той отново я прегърна.

— Мога да видя това дори и без очила. Отдавна не си изглеждала така, Лесли!

Тя кимна замислено. После каза:

— Да, знам.

Той дълго я гледа, мислейки за разстоянието между тях и може би за тайните, които се криеха в думите й. После хвана ръката й и я стисна. Тя му бе благодарна. Оставаха още неизречени неща, но любовта му все още можеше да я открие и да я стопли въпреки всичко.

Той излезе от колата. Тя го последва в къщата. Звуците от тъмното нощно поле я викаха отвсякъде, сякаш й казваха „Добре дошла“.

Докато Лесли и баща й влизаха в тихата къща в Илинойс, а Джордан седеше на стола и гледаше спящата си сестра в болничната стая в Пенсилвания, Барбара Лазаръс седеше на обширния диван в манхатънското си жилище.

На ниската масичка пред нея имаше пръснати снимки. Пликът, в който бяха пристигнали, се валяше на пода.

Барбара не гледаше снимките. Седеше, облегната назад, и мислеше. Изведнъж затвори очи. За миг се заслуша в шума от града отдолу — бръмченето на минаващ по алеята камион, внезапното просвирване на клаксон, приглушеното подвикване на минувач. И, разбира се, концерта на сирените, които в дисонанс си пригласяха от тъмнината на многолюдния, опасен остров.

Барбара се чувстваше необичайно спокойна. Радваше се на самотата си. Въпреки че през последните години самотата все по-малко й понасяше, тя все още й бе необходима, за да мисли трезво и да се съсредоточи както някога, когато се криеше в стаята си от баща си и се опитваше да се изолира от живота си с него.

Тя си пое дълбоко дъх, после още веднъж. Отвори очи и изправи гръб. Шумът от града се стопи. Цялото й внимание се насочи към снимките на масичката пред нея.

На някои от тях бе мъжът й.

На някои от тях — малко момче.

Но всички сякаш се обединяваха от една-едничка тема — образът на Лесли Чембърлейн.

31

Седмица и половина след завръщането си от Пенсилвания Джордан седеше с жена си у дома, в солариума на покрива, и отпиваше от чашата си.

Беше десет часът вечерта. От няколко години Джордан и Барбара бяха свикнали да идват тук след вечеря. Джордан пиеше арманяк, а Барбара — отлежало полусухо шери. Осветлението бе приглушено и през прозореца се виждаха Ист Ривър и тъмният силует на Рузвелт Айлънд.

По това време на вечерта двамата спокойно разговаряха и чакаха напрежението от изминалия ден да отстъпи място на умората, сънливостта да ги обори и да отидат да си легнат. Избягваха да говорят за сериозни неща. Предпочитаха да бъбрят за общи приятели, за роднини или за учудващо провинциалните ежедневни клюки в Манхатън.

Този път бе различно. Джордан бе казал на Барбара за Лесли и нямаше място за незначителни разговори. Трябваше да погледнат очи в очи истината за брака си.

Между тях не съществуваше нито насилие, нито конфликт. Вместо това цареше странно примирение. Джордан и Барбара правеха всичко възможно, за да се държат естествено. А това означаваше безброй малки жестове на подкрепа и обич, които всъщност бяха направили брака им възможен. Ала сега цялата тази нежност, всички малки навици на домашния живот, които ги свързваха, се обагряха с нещо ново. Понеже сега цялото им съвместно приключение бе обречено. Обречено от любовта на Джордан към Лесли Чембърлейн.

Джордан не преувеличаваше, когато казваше на Лесли, че Барбара приема нещата много добре и с голямо разбиране.

„Радвам се, че те имах — бе му казала тя. — Но аз нямам никакви претенции към теб. Винаги съм го знаела. Винаги си бил свободен да си отидеш — когато си поискаш.“

Колко смело бе сдържала сълзите си, докато говореше! Джордан й се възхищаваше и й съчувстваше.

Тази вечер те бяха седнали в полутъмния солариум, загледани мълчаливо в огромния град, свързвани от странно чувство на отмираща близост.

Джордан прочисти гърлото си.

— Днес видях братовчедка ти.

Барбара го погледна учудено. Той говореше за втората й братовчедка Рене Арчър, порядъчно глупава дама от хайлайфа, чиито задължителни визити при Барбара през отпуските и по различни семейни случаи бяха неизчерпаем източник на досада.

— Къде? — попита тя.

— В „Плаца“ — отвърна той. — Къде другаде? Тя ме представи на някакъв граф и на сума ти други хора. Имаха вид на много гъсти с графа. Май че ще има съпруг номер пет.

Барбара кимна.

— Тя няма да се спре. Сдъвква ги като бонбони и ги изплюва. Аз познавам графа. Много приятно момче. Лошо му се пише. Мислех, че има малко повече мозък в главата си.

Двамата замълчаха. Барбара поднесе шерито към устните си, но не отпи от него. Ръката й се върна в скута. Тя погледна към мъжа си.

— Джордан, тя ще те направи ли щастлив?

Джордан въздъхна. Образът на Лесли незабавно се появи в съзнанието му — усмихнат, неустоим. Беше му някак неловко да седи в тъмното и Барбара да го пита за жената, която обича. Сърцето му се късаше от съжаление към Барбара. И все пак любовта му към Лесли бе по-силна от всичко друго.

— Да, ще ме направи — отвърна той: — Тя ме обича. И е прекрасен човек. Ти би я харесала.

„Би се гордяла с нея“. Джордан не произнесе тези думи, но те прекрасно изразяваха чувствата му. Ако Барбара познаваше Лесли, ако наистина я познаваше като него, тя щеше да се гордее с нея, както и той се гордееше. Любовта му към Лесли далеч надвишаваше физическото увлечение. Той я обичаше за качествата, на които всеки би се възхищавал — смелостта, честността и човечността й. В начина, по който Лесли живееше живота си и се раздаваше на другите, имаше нещо толкова смело! Джордан никога преди не бе виждал по-добро качество, затова, когато бе с нея, я уважаваше безкрайно за това.

Как му се искаше да говори за тази й добродетели пред Барбара! Искаше му се да възхвалява Лесли пред нея, да споделя с нея възхищението си към Лесли, като момче, което описва новото си гадже пред най-добрия си приятел. Но това щеше да й причини болка. Той можеше единствено да я уверява, че е избрал жена, която ще го направи щастлив. Понеже знаеше, че Барбара желае той да е щастлив. Бе готова да се откаже от него, за да е щастлив.

Отново настъпи мълчание. Тъмнината сближаваше Джордан и жена му, но напредващото време и неизбежната раздяла ги правеха чужди един на друг. С всеки изминал ден им ставаше все по-трудно да живеят заедно. И все пак не му се искаше още да изгубва Барбара. От четири години тя бе негов другар и довереник. Щеше да му липсва.

— Отивам да си лягам — каза тя. — Изморена съм.

Целуна го по бузата и излезе. Той остана за миг, потънал в мисли, все още разкъсван между съблазнителния образ на Лесли и спомена за тъжното, изпълнено с разбиране лице на Барбара.

Довърши брендито и влезе в спалнята с намерението да вземе душ. Барбара седеше на леглото по нощница и държеше книгата, която напоследък четеше — избраните разкази на Съмърсет Моъм. Той й ги беше подарил за рождения ден миналото лято.

Сякаш не знаеше какво да прави — не си лягаше и държеше книгата някак нервно. Погледна към Джордан. Той стоеше в рамката на вратата и разкопчаваше ризата си.

Очите й се изпълниха със сълзи.

— О, Джордан! — изплака тя.

Той отиде до нея, прегърна я и обсипа лицето й с целувки. Вкусът на сълзите й го изпълваше с ужасна тъга.

— Толкова ще ми липсваш!

Мъката й бе толкова силна, че Джордан почувства как собствените му очи се навлажняват.

Забелязвайки вълнението му, тя зарови лице в гърдите му, както бе правила толкова пъти в миналото. Загали го мило, сякаш за да го успокои. Той почувства стария майчински пламък на нежността й. Тя сякаш се опитваше да зареди детето си с майчина любов, преди да го пусне само по широкия свят.

И някак топлината на гърдите й, сладостта на милувките й се превърнаха в целувка. Джордан я прегръщаше, целуваше устните й и я притегляше по-плътно до себе си. Тялото й сякаш се разтапяше в неговото. Гърдите й, голи под нощницата, се притискаха в неговите гърди. Езикът й свенливо се плъзна в устата му. Обзе го непозната страст, родена от обичта му към нея, от любовта му към Лесли и промяната, настъпваща в живота му.

За миг той се запита дали тя ще може да го понесе, дали той самият ще го понесе. Но тя го бе хванала така здраво, а тялото й бе толкова топло и меко!

— Само веднъж! — простена тя, прегръщайки го силно. — Само веднъж, Джордан! Моля те, за да си спомням за теб…

В слабините му се надигаше гореща вълна. „Каква ирония — казваше си той. — Да притежавам жена си, когато ще се разделям с нея!“

Страхуваше се да не я уязви, прониквайки в последната й тайна. Още повече сега, когато Лесли го притежаваше завинаги.

Но целувката на Барбара ставаше все по-страстна, а ръцете й се спускаха под кръста му и нежно го притегляха.

— Само веднъж, скъпи! — шепнеше тя.

Той се пресегна и изгаси лампата.

В момента, в който нощната лампа в спалнята на Джордан угасна, Рос Уилър остави Лесли Чембърлейн пред къщи.

Бяха прекарали голяма част от вечерта в службата — преглеждаха сметките със счетоводителя на Рос. Това ставаше веднъж в годината и Рос изпитваше ужас от цялата работа, понеже не можеше да работи с цифри.

Скоро след постъпването на Лесли той я попита дали има нещо против да помага при прегледа на счетоводните книги. По това време той вече започваше да зависи от нея в почти всяко отношение. Тя се бе съгласила с радост и скоро познаваше много по-добре от него счетоводните сметки и режийните на агенцията. Присъствието й тази вечер бе изключително необходимо.

— Безкрайно ти благодаря, миличка! — обърна се той към нея. — Ти ме спаси. Не знам как съм се оправял, преди да дойдеш ти.

— О, не си чак толкова зле! — каза тя. — Просто нямаш достатъчно доверие в себе си. Няколко колонки цифри са нищо работа за такъв голям и силен мъж като теб. Просто се нуждаеш да ти го напомням по-често.

Рос я съзерцаваше в тъмната кола.

— Нуждая се от теб за много повече неща.

Никой не проговаряше. Той имаше предвид и сърцето, и работата си и тя го знаеше. Той чакаше отговор на предложението си. Рос бе търпелив, но си даваше сметка на какво може да се надява, правейки предложение за женитба на момиче като Лесли.

Беше направил зависещото от него и му оставаше само да чака дали тя ще склони да се омъжи за един стар мъж. Непрекъснато се страхуваше, че тя ще срещне някой по-млад и по-подходящ от него.

Лесли се чудеше дали той подозира, че е влюбена в друг. Не можеше да скрие новата светлина, която напоследък грееше в очите й. Всички в службата я бяха забелязали и коментираха. Лесли се стараеше да приема закачките шеговито.

От една страна, й се искаше Рос да си мисли, че е доволна от работата и затова вече не е тъжна и се е превърнала в нов човек. От друга страна обаче, се страхуваше, че той може да го изтълкува като отговор на предложението си, понеже това можеше само да утежни мъката му, когато се наложи да му откаже.

С тези мисли в главата си Лесли се държеше на разстояние от Рос, правейки се на лекомислена, и отбягваше въпросителните му погледи и окончателния си отговор, който щеше да го нарани. Не можеше да се насили да мисли за това. Сърцето й бе прекалено заето с вълнения около любовта й към Джордан Лазаръс, за да мисли за живота, който щеше да жертва заради него.

— Не знам ти как си, но аз едва се държа на краката си. Трябва да си легна, за да забравя за всички тия цифри — каза най-после тя.

— Аз също — каза Рос с лека нотка на неудобство в гласа. — Наспи се хубаво и не идвай на работа, преди да си си отпочинала. Ще се оправим и без теб за няколко часа.

— Разбира се.

Той прекрасно знаеше, че го лъже. Щеше да дойде рано — усмихната и весела. Сигурно щеше да бъде първа. Отдавна познаваше издръжливостта и чувството й за отговорност. Никой не работеше повече от Лесли, никой не се грижеше повече за работата от нея.

Тя излезе от колата и с бодра стъпка тръгна към блока си. Той знаеше, че тя не може да го види, и си позволи да се порадва на дългите й, красиво оформени крака, на стройния й гръб под лекото сако, на прекрасната къдрава коса, окръжаваща бялото й лице. При мисълта колко я желае, каква част от него живее с мисълта, че я обича, че трябва да я притежава, го изпълни болка.

Изпита мъка, когато тя влезе в сградата и се скри от погледа му. После запали колата и тръгна.

Лесли стоеше в преддверието и отваряше пощенската си кутия. Както обикновено нямаше много поща за нея. Рекламна листовка от застрахователна компания, формуляр за подновяване на абонамент за списание по реклама, което тя получаваше, телефонна сметка. Нямаше писмо от баща й, с когото наскоро се беше виждала. Нямаше да й пише поне още седмица-две.

Тя тръгна нагоре по стълбите към апартамента си. В коридора й се стори необичайно студено. Това бе странно след доста горещия ден.

В апартамента й бе тихо. Трябваше да търси пипнешком ключа на стената, за да запали лампата. Пред очите й се разкри дневната — бедна, но уютна с поизтърканите диван и кресла, олющените стари маси и евтините пейзажи в рамка. Лесли бе купила всичко втора употреба — на разпродажби, когато се бе преместила тук. Докато работеше в библиотеката, бе твърде потисната, за да мисли да заменя каквото и да било, а сега, когато Рос и агенцията й отнемаха толкова време, бе твърде заета, за да се занимава с това.

Скоро щеше да се наложи да се освободи от всичко и да си намери нещо по-представително. Но за момента тя изпитваше странно задоволство да се връща всяка вечер към всичко това у дома си. Очуканите мебели й напомняха за собствения й разбит живот. Точно като нея те бяха преживели доста неща и все пак бяха оцелели.

Сега, когато бе срещнала Джордан и в сърцето й бяха настъпили толкова промени, съвсем нямаше време да мисли за старите мебели. Точно като Мол от „Вятърът във върбите“, една от любимите й книги, това старо малко жилище я привличаше. Тя вече го беше изоставила в мислите си и все пак то бе единственият й дом.

Тя бързо влезе в спалнята си и се съблече. След часовете, прекарани над счетоводните книги, се чувстваше потна и изпоцапана с мастило. Захвърли дрехите в коша за мръсно бельо и гола изтича до банята.

Тъкмо затваряше вратата, когато й се стори, че чува някакъв шум. Тя неволно потрепери и цялата й кожа настръхна. За миг наостри слух, но не се чуваше нищо. Тя реши, че шумът е долетял от съседен апартамент или просто самата сграда уляга.

Нещо я накара да заключи вратата на банята. Набързо взе душ, изпита наслада от топлата вода по тялото си, и си изми косата. Когато излезе изпод душа, огледалото бе замъглено от парата. Тя се избърса с кърпата, облече хавлията си и отвори вратата. Потискайки неволното напрежение в себе си, огледа дневната — беше тихо и празно както винаги.

Изсуши бързо косата си, отиде в стаята, за да запали нощната лампа, и се върна в дневната, за да изгаси осветлението. Неизвестно защо й се струваше, че усеща нечие присъствие. Провери секрета на входната врата. Всичко беше наред. Беше заключила още при влизането си.

Усмихвайки се снизходително на самата себе си, тя си легна и отвори книгата, която четеше. Беше я взела от библиотеката. Миналата събота й я завери госпожа Бабидж, бившата й работодателка. Лесли започна да чете, но скоро осъзна, че очите й са твърде изморени от часовете над счетоводните книги, за да чете. Тя въздъхна и затвори книгата.

Дълго лежа в леглото, загледана в стаята с малкото бюро и тоалетната масичка със снимките на майка й и баща й. Казваше си, че скоро тази стая, този апартамент, дори този град ще бъдат за нея само спомен. Това бе нейната стартова площадка към новия живот.

Тя се протегна, за да изгаси лампата. В този момент отново я обзе неясна тревога. Тя дръпна ръката си и остави лампата запалена. Ослуша се внимателно и огледа стаята. Нещо я караше да стане и да погледне отново и в дневната, но не го направи, разкъсвана от презрение към самата себе си и от панически страх да отиде в съседната стая.

Накрая изгуби търпение, изгаси и си каза: „Успокой се! Много работиш напоследък!“.

Чудеше се дали причината за този пристъп на безпокойство и ужас не се крие в дълбокото изпитание на чувствата й в последно време. Може би тази вечер й беше така страшно в собствения й дом, понеже обичайният й живот бе застрашен от новата й любов.

Тя се замисли над този въпрос. Топлите стени на стаята й кръжаха около нея. Скоро сънят забули мозъка й и пред очите й изникна образът на Джордан Лазаръс, който сладостно я поведе към света на мечтите.

Миг по-късно тя спеше дълбоко.

Тя не намери в съня мечтаната отмора. Присъни й се, че се намира на „Мег“ заедно с Джордан. Бореха се с вятъра и се опитваха да плават, но непрекъснатите вълни, идващи откъм ръкава, ги заливаха с пръски и им пречеха да си вършат работата. Джордан й даваше някои наставления, но пръските продължаваха да заливат лицето й и удавяха думите му.

Тя се опита да премине по палубата и да стигне до него, но той отчаяно й махаше да остане на мястото си. Крещеше и повтаряше едни и същи думи, ала вълните влудяващо и неизменно потушаваха предупредителните му думи.

Изведнъж се събуди. Плясъкът на вълните се превърна в пронизителен звън. Тя се пресегна да натисне будилника с мисълта, че вече е сутрин. Но звъненето продължаваше.

Стана и все още полусънена тръгна, залитайки, към дневната, където телефонът непрестанно звънеше. Не забеляза часовника на етажерката. Беше два часът през нощта.

— Ало? — проговори сънено тя.

— Лесли, ти ли си?

— Да, аз съм.

Отначало тя не позна гласа отсреща. Тревогата го бе променила.

— Лесли, тук е Джорджия Байер. Случи се беда.

Лесли изведнъж се събуди напълно. Явно ставаше дума за Тери.

— Какво има? Нещо с Тери ли? Как е той?

Настъпи мълчание, изпълнено и от двете страни с тревога. Лесли някак вече знаеше, че се е случило нещо ужасно.

— О, Лесли! — изхлипа Джорджия. — Няма го. Някой го е отвлякъл. Тери го няма!

32

От момента, в който Джорджия каза на Лесли какво се е случило, сякаш всичко се обърка.

Лесли едва разбираше полуистеричния говор на Джорджия. Трябваше Клиф да вземе слушалката, за да й обясни как сложили Тери да си легне както обикновено в осем и половина, как той си спял спокойно, когато Джорджия го погледнала към десет. Но когато Клиф се събудил в един през нощта и надникнал в стаята му, леглото му било празно.

Байърови незабавно повикали полицията и пет минути след обаждането на Клиф пристигнала шерифската кола.

Лесли все още стоеше в дневната, с телефонната слушалка в ръка и слушаше разказа на Клиф, когато се позвъни на вратата. Тя остави телефона, за да се обади по домофона. Беше полицията.

Лесли отвори на полицаите и ги покани — бяха двама следователи и двама неуниформени. Докато слушаше Клиф, следователите я гледаха с непроницаеми лица и чакаха да свърши. Тя бе толкова безумно разтревожена за Тери, че изобщо и не помисли да се смути от факта, че четиримата я гледат по пижама.

— Клиф, полицията е тук — каза най-после тя.

— Знам. Казаха, че ще дойдат при теб, за да ти съобщят.

Лесли кимна, без още да може да направи логическата връзка с присъствието на полицаите в дома й. Поиска отново да говори с Джорджия и се опита да я успокои, че всичко ще се оправи. Но слушалката в ръката й неконтролируемо трепереше. А когато най-после остави телефона, си даде сметка, че почти от самото начало на разговора е плакала.

Единият от двамата следователи се приближи до нея. Явно той бе началникът.

— Госпожица Чембърлейн? Аз съм следовател Хърт. Това е следовател Стоукс, а това са полицаите Валънтайн и Маккан. Доколкото разбирам, господин и госпожа Байер са ви съобщили какво се е случило.

— Да — каза Лесли. Лицето й все още бе облято в сълзи. Тя погледна следователя. Имаше изхабен вид, бе на около четирийсет, възпълен, с много късо подстригана коса. Но най-силно се набиваше в очи зоркият му поглед.

— Вие знаете ли нещо за това? — попита той.

— Нещо за… — заекна Лесли, бършейки сълзите си. — Само това, което Джорджия ми каза. Разбрахте ли… искам да кажа знаете ли… искам да кажа… — Тя отчаяно търсеше думите си.

— Може би най-добре е да дойдете с нас — каза следователят. — Сигурно сте много разтревожена.

Лесли кимна. Втурна се бързо в стаята си, за да облече нещо. На вратата се сблъска с един от неуниформените полицаи, който излизаше от стаята й. С периферното си зрение забеляза как другите делово се движат из апартамента.

Тя все още не можеше да осъзнае какво става. Чак когато излезе и се озова пред недоверчивите и изпитателни погледи на четиримата полицаи, й стана ясно, че са дошли, за да разберат дали самата тя не е отвлякла Тери.

— О! — изстена тя и доближи ръка към устата си. — Аз не мислех, че… Джорджия каза ли ви за мен?

— Да, госпожице Чембърлейн — отвърна следовател Хърт.

— Защо най-добре не дойдете с нас?

Бършейки смутено сълзите си, Лесли излезе с полицаите.

Час и половина по-късно Лесли бе в къщата на Джорджия във Фармингтън.

Бе прекарала само половин час в полицейското управление, отговаряйки на въпросите на следователи Хърт и Стоукс. Очевидно неописуемата й тревога ги бе убедила, че няма нищо общо с отвличането на Тери Байер. Тя бе в толкова тежко положение, че отнякъде доведоха една полицайка, която се зае да я утешава.

След като набързо я разпитаха за раждането на Тери, осиновяването му от семейство Байер и връзката й с тях, следователите я откараха до къщата на Джорджия. Там имаше още няколко полицаи — и цивилни, и униформени. В къщата цареше мрачно безредие — полицаите влизаха и излизаха, говореха по телефона и си даваха един другиму заповеди.

Джорджия си бе възвърнала самообладанието в достатъчна степен, за да запознае Лесли с подробностите и да разговаря смислено с полицаите. Но както бе седнала до Клиф на дивана в дневната, тя изглеждаше като огледален образ на вълненията на Лесли. Говореше логично, но ръцете й трепереха и от очите й се лееше непрестанен поток от сълзи.

Лесли седеше на дивана до тях и тримата отговаряха на въпросите на полицаите и повтаряха отново и отново едни и същи неща. Обясняваха живота си с Тери, продължилата връзка на Лесли с момчето, и постоянно твърдяха, че нямат никаква представа кой и защо би могъл да отвлече Тери.

Разпитът продължи през останалата част от нощта. Никой не изглеждаше изморен. Самата Лесли сякаш се успокояваше от въпросите на полицаите, понеже те я отвличаха от ужаса, който отвътре я разяждаше.

Когато зората обля прозорците с тягостна сива светлина, Джорджия стана, за да направи кафе. Бяха надошли още полицаи и полицайки. Един от тях бе донесъл няколко кутии с понички за цялата група, разположена в къщата.

Лесли се сети да се обади на Рос чак към девет сутринта. Той не се учуди, че му звъни по телефона, понеже й бе предложил да остане да се наспи добре. Но когато тя му каза, че ще се наложи да отсъства целия ден по семейни причини, той се обезпокои.

— Какво има, миличка?

— О, просто братовчедка ми — отвърна тя. — Момченцето й е болно. Трябва да помогна за някои неща. Надявам се, че утре ще бъда на работа. Ако не успея, ще се обадя. Съжалявам, че те оставям в такъв критичен момент!

— Няма проблеми. Ще се оправим. Но ти се обади, за да ми кажеш какво става.

Докато То слушаше, Лесли започна да се чуди дали от полицията са се свързали с него за сведения. Вероятно бяха решили да говорят с работодателя й, предвид неотложния случай на Джорджия и подозренията към самата Лесли. Не й достигна смелост да попита Рос за това, а и гласът му звучеше напълно нормално, което я успокои и тя реши, че никой не му се е обаждал.

Тя се постара да говори колкото може по-кратко и прекара остатъка от сутринта на дивана до Джорджия, наблюдавайки движенията на полицаите из къщата. Чак когато Клиф пошепна нещо на ухото й, тя си даде сметка, че полицаите очакват телефонно обаждане с искане на откуп. Тази мисъл отново я изпълни с паника и тя трябваше да търси подкрепа у Клиф. Но по очите му личеше, че надеждата бавно го напуска.

Сега бе неин ред да се покаже силна.

— Всичко ще се оправи, Клиф! Сигурна съм! — опитваше се да звучи убедително тя. Но собствените й думи й се струваха безсъдържателни.

Денят се точеше. Лесли, Джорджия и Клиф ту губеха надежда, ту взаимно се окуражаваха, а полицаите стояха наоколо във все по-небрежни пози. Телефонът често звънеше, но не се случваше нищо ново. Ужас изпълваше къщата, подобно на отровен газ.

Лесли бе спала много малко и към края на следобеда остана без сили. Почти не бе докоснала супата, направена от Джорджия за обед, и с мъка отхапа от сандвича, приготвен за вечеря от един от полицаите.

По настояване на Джорджия Лесли склони да се прибере вкъщи и там да чака известия. Чувстваше, че въпреки обичта си Джорджия се изнервя от присъствието й и ще се чувства по-добре сама. Двамата с Клиф трябваше да останат насаме с мъката си. Тя само им пречеше.

Двама от полицаите я откараха до вкъщи по градската магистрала. Чувстваше се като престъпник, седнала отзад в полицейската кола, преградена с желязна решетка. Безсънието я изнервяше. Мислите й ставаха нелогични.

Полицаят я отведе до входната врата и каза:

— Опитайте се да поспите. Щом получим някакви новини, веднага ще ви се обадим.

Лесли им даде служебния си телефон, макар дълбоко да се съмняваше, че ще бъде в състояние да отиде на работа на другия ден. Стоеше в преддверието и наблюдаваше как полицейската кола бавно се отдалечава по улицата. Чувстваше се ужасно сама. Чак сега си даваше сметка, че настоявайки да я изпратят вкъщи, Джорджия и Клиф, въпреки личната си трагедия, я обричат на влудяваща самота.

Докато пъхаше ключа си във входната врата, тя започна да мисли да се обади на Рос още същата вечер и да му разкаже цялата истина за Тери и миналото си, просто за да получи съчувствие от друго човешко същество и да не се чувства сама.

И тя наистина щеше да се обади, ако още преди да си влезе вкъщи, не се бе случило нещо, което й попречи.

Когато влезе във входа, тя отключи пощенската си кутия. Намери едно списание, две рекламни листовки и малък бял плик с името й, надраскано с печатни букви. Лесли го отвори почти без да мисли.

Съдържанието му силно я озадачи. Бележката гласеше:

„Влезте в телефонната кабина на ъгъла на Мейн и Уолнът. Уверете се, че не ви следят. Вземете със себе си лист и писалка. Направете го веднага.“

Лесли не можете да си поеме въздух. Бележката направо подскачаше в треперещите й пръсти, досущ като листата, движени от вятъра отвън.

Тя дълго се колеба, вторачила поглед в написаното. Помисли да си влезе и да повика полицията. Трябваше незабавно да им каже. Но нещо й подсказваше, че дори в този момент я наблюдават. Не можеше да поема рискове, когато се касае за безопасността на Тери.

Тя отново излезе и забързано измина разстоянието между трите пресечки, които я деляха от телефонната кабина. Когато пресичаше тихите провинциални улички, незабелязано се оглеждаше. Явно никой не я следеше.

Когато пристигна, духаше хаплив нощен вятър. Тя влезе на завет в кабината. Очите й запримигаха, докато навикнат със светлината. Тя тъкмо отвори чантата си и намери писалката и тефтерчето си, когато телефонът иззвъня и я стресна. Тя зачака, невярваща, докато не я разтърси второ позвъняване. Тогава вдигна слушалката.

— Ало?

— Лесли Чембърлейн?

Беше мъжки глас. Звучеше рязко и може би бе преправен.

— Да, да, аз съм. Кой е насреща?

— Искаш ли да видиш отново момчето? Искаш ли да се върне вкъщи живо?

— Да! Да! Кой е насреща? — тя почти крещеше в слушалката. — Какво искате?

— Имаш ли нещо за писане?

— Да, имам. Кажете какво искате!

— Вземи писалката и пиши каквото ти кажа. Всяка дума точно както я кажа. Когато свърша, ще ми прочетеш всичко. Ясно ли е?

— Да, да, готова съм.

Лесли дишаше забързано, на пресекулки. Гласът беше зъл и решителен.

Тя написа първите думи, както й ги продиктуваха. Ръката й трепереше. Отначало думите нямаха никакъв смисъл. Звучаха й непознато, сякаш бяха на друг език.

После, когато осъзна какво е написала, безпокойството й премина в отчаяние.

Гласът продължаваше да диктува. Тя продължаваше да пише, а очите й се пълнеха със сълзи. Диктовката продължи не повече от три минути, но й се стори като вечност от страдание. Имаше чувството, че всичко около нея се сгромолясва, разрушавано от собствената й ръка, под командата на безплътния глас в ухото й.

Когато свърши, тя прочете всичко на глас, дума по дума. Гласът на няколко пъти я прекъсна, като я караше да повтори написаното. Чак когато повтори всичко три пъти, събеседникът й се задоволи.

— Сега си иди вкъщи и го напиши на хартия за писма. Изпрати го препоръчано. Когато писмото се получи, момчето се връща вкъщи. Ако стане нещо, момчето умира. Ако покажеш писмото на ченгетата или им кажеш за нашия разговор, момчето умира. Разбра ли?

Лесли отново погледна написаното. Цялата беше като парализирана. Всичко й се струваше нереално. Всичко, освен написаното.

— Да, разбрах — каза глухо тя.

— Изпрати писмото веднага.

Разговорът прекъсна.

Писмото, изпратено от Лесли, бе доставено на указания адрес само няколко часа след пускането му в джонсънвилската поща. Разстоянието бе кратко.

По-малко от шест часа след това Тери Байер бе открит от Фармингтънската полиция на една пейка на автобусна спирка само надве пресечки от полицията. Беше цял и невредим.

Върнаха го на обезумялата му майка, която го обсипа със стотици целувки, даде му празнична вечеря и да яде до насита от любимия си сладолед, изкъпа го и го сложи да си легне, след което самата тя изпадна в истерия и се наложи семейният лекар да я изпрати да си легне с голяма доза успокоително.

Минути след обаждането от полицията Клиф Байер телефонира на Лесли Чембърлейн и през сълзи й съобщи:

— Тери е в безопасност. След малко ще го доведат. Искаш ли някой да дойде да те вземе?

Нямаше никакъв отговор. Клиф се чудеше да не би да е припаднала.

— Лесли, чуваш ли ме?

— Да, Клиф — отвърна Лесли с учудващо спокоен глас. — Не изпращай никого. Вие с Джорджия имате нужда да бъдете с него насаме. Аз ще дойда утре вечер, ако е удобно.

Клиф й разказа в общи линии подробностите по завръщането на момченцето, после я посъветва да се опита да поспи и затвори телефона.

Лесли го послуша. През последните две денонощия й се бяха събрали не повече от три часа сън. Бе съсипана от умора и отчаяние, затова си лежа и се унесе в дълбок, но неспокоен сън.

Беше свършила това, което чакаха от нея. Тери бе в безопасност.

Но осигурявайки бъдещето на сина си, тя бе пожертвала безвъзвратно своето собствено бъдеще.

Същата вечер Джордан Лазаръс се върна от работа много късно.

Дълго стоя пред бюрото си, във висините над Манхатън, препрочитайки писмото, което следобед бе получил с препоръчана поща. Известно време гледа към телефона, дори в един момент се пресегна към слушалката. Но не я вдигна.

Преди да се прибере вкъщи при Барбара, прочете писмото за последен път, после го изгори над пепелника си.

То гласеше:

„Мили Джордан,

С мъка пиша това писмо, не само защото трябваше да го направя много по-отдавна, но и защото ми причинява същата болка, каквато ще причини и на теб.

Аз имам отдавнашна връзка с един човек, който значи много за мен. Всъщност скоро ще се омъжвам.

Когато се свързах с теб, направих грешка, но още по-голяма грешка направих, когато те оставих да повярваш, че връзката ни може да се превърне в нещо постоянно. Сега си давам сметка, че съм бягала от себе си и от истината. Заблуждавах те и не мога да продължавам повече така.

Умолявайки те да се откажеш от мен, аз те умолявам да направиш най-доброто и за двама ни. Върни се към своя собствен живот, Джордан. Обичай хората, които ти е било съдено да обичаш, и ме забрави. Аз също от своя страна ще се опитам да забравя. Това е единственият възможен път и за двама ни.

От все сърце те моля да не ме търсиш и да не ми пишеш. Ако го направиш, аз няма да съм в състояние да ти отговоря и това още повече ще ни нарани.

Желая ти щастие. Сбогом.

Лесли“

Докато гледаше как смачканият лист гори, поглъщан от малки огнени езичета, които го разяждаха и го превръщаха в пепел, тъй както болката разяждаше и изпепеляваше собственото му сърце, Джордан не почувства сълзите в очите си.

Никога не бе мислил, че това може да се случи. За първи път в живота си на възрастен мъж той бе забравил за предпазливостта, която му бе помогнала да се справи с толкова трудности, и нехайно се бе изложил на опасност, мислейки само за любовта си, вярвайки единствено в бъдещето.

А сега, когато това бъдеще подигравателно му се изплъзваше, в ушите му като горчив и убийствено тъжен припев ехтеше познат глас от миналото: „Никога не вярвай на жена“.

33

Минаха седмици, после месеци. Денем Рос Уилър работеше заедно с Лесли, но след работа я виждаше все по-рядко.

Чувстваше, че й се е случило нещо ужасно. Тя имаше вид на човек, който наскоро е понесъл загубата на близък. По лицето й се четеше скръб. Външно бе същата, както и преди — съсредоточена, старателна, дори духовита. Ала се държеше някак отчуждено и сдържано. И от всичко това лъхаше мъка, която помрачаваше красивото й лице като сянката на неописуемо дълбока рана.

Напомняше му за лицето на майка му, когато бе все още млада, веднага след смъртта на баща му. Напомняше му също за неговото собствено лице и за лицата на дъщерите му след смъртта на жена му преди единайсет години. Това бе изразът на дълбоката скръб.

Той не я попита за причините. Инстинктивно чувстваше, че се касае за лична болка, в която не бива да се меси. Работеше до нея и я чакаше да се съвземе. Знаеше колко е горда и жилава. Когато тя решеше, че трябва да му каже — ако изобщо решеше такова нещо — тя щеше да го направи.

Междувременно той се опитваше да се държи приятелски и да й осигурява достатъчно свобода. Даваше й по много работа и със задоволство наблюдаваше как натоварването съживява положителния й, светъл характер.

През този период чувствата на Рос към Лесли станаха по-сложни и по-мъчителни. От една страна, той трябваше да се отдръпне и да стои на разстояние от нея, понеже тя очевидно не можеше да сподели мъката си с него. Определено подозираше, че тя страда от любов — сигурно не й бе провървяло с някой мъж. От друга страна, не можеше да не си спомня предложението си за женитба, направено малко преди да се случи нещастието, каквото и да бе то. Това го караше да се чувства смутен и несигурен в себе си.

Затова Рос отново влезе в бащинската роля, която бе поел при запознанството им. Болеше го, че трябва да се връща назад в момент, когато Лесли значеше толкова много за него, но нямаше друг избор.

Наблюдавайки с каква смелост и решимост тя се бори с дългите работни дни, Рос й съчувстваше с цялото си сърце. Никога не бе познавал толкова силен и цялостен характер. Колкото повече трябваше да потиска любовта си, толкова повече растеше възхищението му към нея.

Но мъката по лицето й не избледняваше. Месеците минаваха, а тя ставаше все по-затворена, все по-загадъчна. Рос си даваше сметка, че каквато и да бе нанесената й рана, тя нямаше да може да зарасне за месеци. Можеха да отидат години, можеше и никога да не я забрави.

Тогава, през един ветровит есенен ден, се случи нещо неочаквано, което сложи край на това мъчително състояние.

Бащата на Лесли почина.

Известието дойде по телефона в службата. Лесли взе слушалката, изслуша мълчаливо невидимия си събеседник, отговори утвърдително, отиде при Рос и му каза:

— Баща ми е починал. Трябва да си ида вкъщи и да уредя погребението. Ще ми трябват няколко дни.

Рос я прегърна.

— Разбира се, миличка. Можеш да отсъстваш колкото искаш. Да дойда ли с теб? Може да ти бъда полезен.

Той знаеше, че Лесли няма никой друг на света, освен баща си. Можеше да си представи колко самотна щеше да се чувства през следващите няколко дни.

Тя поклати глава.

— Ще се оправя и сама. Освен това тук имат нужда от теб.

Той знаеше, че е права. Рос и Лесли понасяха тежестта на цялата работа. Достатъчно трудно щеше да бъде да се справят няколко дни без нея. Щеше да се наложи самият той да работи извънредно.

— Сигурна ли си? — попита той, мислейки за мъката, с която бе живяла през последните месеци.

— Разбира се.

Сдържаното изражение на лицето й стана още по-непроницаемо, сякаш за да скрие всичките й чувства. Нямаше и следа от открита скръб по смъртта на баща й. Мъчеше се да изглежда безизразна и експедитивна.

— Е, добре тогава — каза той, като все още я държеше за раменете. — Но ще ми се обаждаш всяка вечер. Обещаваш ли?

Тя се усмихна и го погали по бузата. После се пошегува:

— Окей.

Но в усмивката й нямаше веселие.

Том Чембърлейн бе умрял от скъсване на аневризъм, което учуди всички, включително и интерниста. Бе починал мигновено и почти безболезнено.

Отначало загубата на баща й донесе на Лесли известно избавление от агонията, която я мъчеше от месеци насам. Образът на Джордан Лазаръс остана на заден план, замъглен от новата й мъка. Тя се чувстваше някак пречистена и дори успокоена, сякаш всепоглъщащата скръб й действаше като чудотворен наркотик.

Когато пристигна на летището в Еликот, тя бе спокойна и уравновесена. Посрещна я нейна далечна леля. Старите улици на градчето отминаваха покрай прозорците на колата и й се струваха чужди и безрадостни, погребани под тежестта на годините, изминали от времето, когато бяха реалност за нея.

Някои роднини от семейство Чембърлейн се бяха събрали в къщата на Том Чембърлейн, за да й изкажат съболезнования. Всички й се сториха много остарели и също се вписваха в овехтелия, някак нереален вид на старите улици и околните къщи.

Всички се гордееха с куража на Лесли и с милото й държане. Тя ги прегръщаше един по един и ги разпитваше за децата им и за провинциалните им грижи. Незабавно пое в свои ръце всичко по погребението и още първата вечер отиде при собственика на погребалното бюро, господин Норвел.

Преди двайсет години същият господин Норвел бе затворил ковчега на майка й. Присъствието му в този момент придаваше нещо особено зловещо на процедурата. Лесли бе пътувала къде ли не, бе видяла много неща, бе преживяла сътресения, които завинаги я бяха променили. И все пак господин Норвел, старото му погребално бюро, съчувственото му поведение бяха останали непроменени. Косата му бе пооредяла, брадичката му бе увиснала от възрастта, но всичко останало си бе същото.

Тази посърнала еднаквост, отразена в лицата на тези, които познаваше, и във вида на града, бе именно наркотикът, който притъпяваше чувствата на Лесли. Тя се държеше като образцова домакиня с приятелите и роднините, които бяха там, за да изкажат съболезнования. Повечето от тях й казваха хубави думи за Том, за трудния му живот, за починалата му жена, след което започваха да й досаждат с дребните си проблеми. Лесли се усмихваше в себе си на вечния егоизъм на живите пред лицето на смъртта. Всичко това й се струваше повърхностно и жалко и някак минаваше покрай нея, без да я засегне.

Тя се страхуваше, че самото погребение ще разчупи най-после защитната й броня, но дори и това не стана. Пастор Рейнолдс никога не се бе изразявал много добре и опитите му да припомни характера и стойността на Том Чембърлейн й се сториха напълно безуспешни. Всичко, което каза, бе в рамките на изтърканите клишета. Той говори за Том като за добър християнин, добър приятел, пример за семейството си и за останалите. В проповедта му нямаше и следа от истинския Том Чембърлейн — тих човечец, чието чувство за хумор и интуитивен, щедър характер компенсираха еднообразния му живот и необразоваността му. Това също донякъде успокои Лесли. Поне баща й живееше в нейната памет, където тя можеше да го пази такъв, какъвто наистина бе.

Лесли почти преживя всичко докрай невредима.

Но последната нощ, прекарана вкъщи, когато събираше малкото притежания на семейство Чембърлейн, които искаше да запази, за да не се продадат заедно с всичко останало, й попадна семейният фотоалбум. В него бяха всички стари черно-бели нейни снимки като дете, фотографиите на майка й отпреди да я помни, и снимките на самия Том, правени от Лесли със собствените й фотоапарати — браунито и по-късно пентакса.

Лесли загледа снимките на майка си. На тях се виждаше приятна, слабичка жена с измъчени, но живи и умни очи. Том винаги казваше, че Лесли е наследила ума на майка си.

Лесли сравняваше снимките на майка си и баща си и се опитваше да открие наследствените черти, оформили нейното собствено лице, нейния собствен характер. Откриваше ги в очите на майка си, в носа и брадичката на баща си, в нещо неясно в израженията им. За миг й стана интересно как наследствеността, моделирайки търпеливо човешкото лице, всъщност побеждава годините.

Спомни си как баща й гледаше същия този албум, когато тя самата бе студентка, как й повтаряше, че откакто пораснала, заприличвала на майка си. Същото го бе казала и леля Мей на погребението вчера.

Лесли се питаше какво значи всичко това. След като заприличваше все повече и повече на някого, когото никога не бе познавала наистина, някой, който си бе отишъл толкова отдавна, че дори нямаше и спомен за него, означаваше ли това, че съдбата по някакъв странен начин й позволява да се доближи до майка си? Или пък, че празнотата и загубата в сърцето й стават все по-дълбоки с всяка изминала година? Беше ли тази прилика белег за незарастваща рана, за неизличима болка?

Тя обърна последната страница на албума и намери едно писмо, което бе писала на баща си едва преди десет дни. Почеркът й на плика й изглеждаше чужд. Нямаше нужда да отваря писмото, за да се убеди, че е пълно с лъжа, като всички писма, които му бе изпращала след срещата с Тони и напускането на „Огълви, Торп“, след раждането на бебето и преместването й в Лонг Айлънд, след срещата й, любовта й и раздялата й с Джордан Лазаръс. Всичко бе лъжа, която баща й спокойно и тактично приемаше. Никога не й бе споменавал за нея, но сигурно тази лъжа бе станала част от представата за нея, която живееше в сърцето му.

Някак си лабиринтът от собствените й лъжи, преодолял времето и разстоянието, я накара да почувства в тази минута, че Том Чембърлейн е изгубен завинаги за нея, че няма никога повече да бъде до нея, да я прегръща или да я стопля с усмивката си.

Лесли стоеше безмълвно и чувстваше как лицето й се облива в сълзи. Бе легнала на старата продънена кушетка с плетената покривка и меките възглавници и безутешно плачеше. Сълзите, сдържани от толкова дни, най-после течаха на воля. Мъката й бе непоносима. Колко се надяваше баща й, че ще бъде силна, че ще бъде щастлива. Винаги се тревожеше, че смъртта на майка й и ограниченията, налагани от бедността му, са я белязали за цял живот. Хващаше се за всяка дума, за всяко писмо, с които тя го уверяваше, че е щастлива и има успехи.

Напразно я бе чакал да му доведе вкъщи някой млад мъж и да му каже, че е влюбена, че ще се жени.

Лесли дълго плака. Но сълзите не й донесоха желаното успокоение, понеже всяка от тях сякаш символизираше пропилените възможности, лъжите, измисляни, за да заместят пропуснатите шансове да донесе на баща си това, което той очакваше от нея.

Най-после тя затвори албума. Беше й непоносимо да гледа повече към миналото. То само й напомняше, че е останала сама на този свят.

Никой никога не узна за тези сълзи. На следния ден Лесли привърши опаковането на малкия пакет семейни спомени и повери продажбата на къщата и мебелите на адвоката на баща си — приветлив човек, когото си спомняше още от детските години, и който също страдаше от заболяване, което може би щеше да се окаже последно за него.

До летището я отведе същата леля Мей, която я бе посрещнала преди четири дни. На сбогуване й каза:

— Бъди щастлива, мила. Знаеш, че Том искаше само това. Твоето щастие бе единственото нещо, което имаше значение за него.

Тя не знаеше какво впечатление произведоха думите й върху Лесли, която никога не бе намерила щастието, което баща й толкова жадуваше за нея. Лесли скри вълнението си зад мила усмивка — „още една лъжа“ — каза си измъчено тя и прегърна леля си.

— Ела пак, за да се видим. Ще ни липсваш, Лесли!

Лесли кимна със съзнанието, че никога няма да се върне в малкия град.

Лъжата я обграждаше като с невидима мрежа. Тя се качи на самолета и той я понесе в студеното сиво небе към къщи. Но докато мощната машина я носеше напред, към бъдещето, й се струваше, че „къщи“ се връща завинаги към миналото и никога вече няма да бъде за нея спокоен пристан.

Рос Уилър я чакаше на летище Ла Гуардия. Тя се учуди, защото не се беше обаждала, за да му съобщи, че се връща. Искаше известно време да бъде насаме с чувствата си и чак тогава да се върне на работа.

— Откъде разбра? — попита тя, докато той я прегръщаше.

— Обадих се на леля ти — отвърна той. — Тя ми даде номера на полета. Сбърках ли, че дойдох? Не исках да ти се натрапвам, миличка!

Лесли не каза нищо, но поклати отрицателно глава на гърдите му. Ръцете, които я обгръщаха, й действаха така успокоително, че изобщо не й се искаше да я пуска.

— Да те откарам ли вкъщи?

Тя се усмихна.

— С теб отивам навсякъде.

През целия дълъг път до Лонг Айлънд той бе много мил с нея. Зададе й няколко въпроса за погребението. Не искаше да я притеснява. Кратките й отговори показваха, че още не е готова да говори за случилото се.

Когато стигнаха до апартамента й, вече се здрачаваше. Рос спря до тротоара, но не изгаси двигателя.

— Не ти се иска да се прибираш, нали?

Тя поклати глава, загледана право пред себе си, като малко момиченце.

Рос я откара в своята къща. Лампите вътре светеха и къщата изглеждаше уютна и приветлива. Той я покани вътре и взе палтото й. Тя стоеше в коридора и гледаше без посока.

— Не си яла нищо — каза той. — Веднага се вижда. Ще ти направя нещо за вечеря. Искаш ли нещо за пиене?

Заведе я в дневната като дете и я настани на дивана. После отиде да донесе нещо за пиене, а тя загледа снимките на дъщерите му на перваза на камината. И двете се усмихваха от рамките с младите си лица, от които лъхаше свежест и сила — силата, която Лесли вече не притежаваше.

Рос се върна с чаша уиски. Лесли отпи и златистата течност разля приятна топлина по замръзналото й тяло.

— Имам малко готов сос за спагети — каза той и седна до нея. — Може да сложим да се свари малко юфка и да направим салата. Ще се почувстваш по-добре…

Беше ясно, че тя не го чува. Но когато той спря, тя го погледна толкова отчаяно, че той се приближи до нея и я прегърна.

— Сигурно ти е много тежко.

Тя не отвърна. Струваше му се напрегната и студена, изпъната като струна.

— Знам — прошепна той. — Знам какво чувстваш, Лесли.

Той нежно я погали — почти като баща й, когото тъкмо бе изгубила. Тя се почувства в ръцете му като дете — беше толкова слабичка, а той бе натежал от годините и топлата му прегръдка сякаш я пазеше. Нещо в нея се счупи.

— Не трябва да се криеш от мен — каза той. — Отпусни се, сладка моя.

Сълзите й бликаха толкова неочаквано, че сякаш се стичаха като порой от безизразните й очи и обливаха цялото й лице. Чашата с уиски трепереше в ръката й. Рос я взе и я остави на масата. После я прегърна и я залюля като момиченце. Сълзите й неспирно се лееха. Той не знаеше какво става в главата й, но обичта му го насочваше към болката и го учеше как да я облекчи.

Лесли дълго плака така, тихо и отчаяно. Той не я оставяше. След известно време сълзите й престанаха и тя само хлипаше като дете.

Накрая Рос й донесе кърпички и й даде да изпие остатъка от уискито. Докато тя триеше зачервените си очи и почистваше носа си, той си казваше, че никога не я е виждал по-красива.

Тя се усмихна насила. Вече се чувстваше по-добре. Имаше до себе си някой, който никога нямаше да я остави, на чиято топла прегръдка и любящо сърце можеше изцяло да разчита. Тя благодареше на небето, че има Рос Уилър.

Сега той я гледаше със сериозно, почти непреклонно изражение.

— Мила моя Лесли — започна той с едва забележима нотка на хумор в гласа си. — Ти си много хубаво и много силно момиче. Но си обикновен човек, разбираш ли? Не виждам как бих могъл да те оставя да се оправяш повече сама. Животът ти нанася прекалено тежки удари.

Тя го гледаше с неопределена усмивка.

Той извади малък пръстен и го сложи на пръста й.

— Нека сложим край на тази самота.

Лесли погледна пръстена с изненада. В бъркотията на изминалите месеци тя всъщност бе забравила за предложението на Рос. Тъкмо щеше да се изчерви от непростимата си небрежност, когато изведнъж си даде сметка колко много се нуждае от него в този момент. А той не бе забравил за обещанието си. И сега й даваше нова възможност.

— Никой никога няма да те обича както аз те обичам, Лесли! — каза той. — Не знам какво е ставало в сърцето ти през последните години, а и не искам да знам. Но знам, че такава любов като любовта, която изпитвам към теб, не се среща всеки ден. Ще я приемеш ли? Ако я приемеш, ще ме направиш най-щастливият човек на земята. И съм готов да обърна света, за да те направя най-щастливата жена.

Лесли го погледна в очите. Знаеше, че мрежата от лъжи, с която се бе обвила през последните години, я отделя от Рос по същия начин, както и от всички останали, включително и от баща й. Тя живееше в пашкул от лъжи, в който бе напълно сама.

И все пак нежните, умни очи на Рос Уилър нямаше защо да прозират през лъжите й, понеже любовта му му позволяваше да стигне до сърцето й и да го излекува.

Светлината в тези очи не бе същата като тази, която преди месеци, когато гледаше лицето на Джордан Лазаръс, бе осветила душата й за толкова кратко и й бе позволила да прозре съдбата си като жена. Но това бе светлина, която никога нямаше да изгасне.

И в този момент това бе единственото, което имаше значение. Дори лъжите й не можеха да го разрушат.

Той държеше ръката й. Пръстенът й беше точен.

— Познавам тези пръстчета много добре. Те ми позволиха да започна отново живота си. Нека и аз направя същото за теб.

Лесли напразно търсеше причина, за да му откаже. Тази вечер бе достигнала до дъното на отчаянието. Не бе й останала смелост, за да отказва любовта му. Защо да продължава да стои далеч от света, обградена от лъжа, когато най-после любовта й се предлагаше без никаква уговорка, без никаква болка и лъжа?

Думите сами бликнаха от дълбочината на душата й, почти като поройните й сълзи. В този момент тя изведнъж почувства, че допуска най-голямата грешка в живота си, че върши най-големия грях, и същевременно — че прави единственото добро за самата себе си в целия си живот.

— Да, Рос — изрече тя е чувство за неимоверно облекчение. — Ще се омъжа за теб.

34

Ню Йорк, 21 декември 1976 г.

Този ден наистина беше изморителен.

Джил Флеминг седеше по пижама в кабинета в къщата на Парк Авеню и разтриваше скованите рамене на Джесика Хайтауър. От телевизора приглушено се лееха вечерните новини.

И двете бяха съсипани от умора. Същия ден се бе състояло събрание на борда на „Хайтауър“, за което Джесика се бе подготвяла в продължение на седмици, а Джил бе работила извънредно, за да й помага в събирането на материалите.

Както Джесика очакваше, на събранието се бяха вихрили страсти, тъй като голяма част от членовете на борда подкрепяха многомилионен производствен проект, а Джесика бе против от самото начало. Дори братята й настояваха за сделката и Форд не разговаряше с нея, понеже двама от най-влиятелните му избиратели — индустриалци от Делауеър, очакваха да реализират чрез нея хиляди работни места.

Но Джесика бе непоклатима. И с помощта на Джил успя недвусмислено да докаже, че кратковременните печалби, които сделката се очакваше да донесе на „Хайтауър Индъстрис“, щяха с течение на времето да се стопят от огромни загуби. Тя успя да покаже, че след десет години сделката ще коства на корпорацията загуби от сто милиона долара.

След близо двучасова безмилостна борба от двете страни при гласуването проектът бе отхвърлен със слабо мнозинство. Джесика победи.

В края на деня и двете жени бяха останали без сили. Прибраха се вкъщи, вечеряха скромно със студена салата от раци и черен хайвер и изпиха по чаша шампанско, за да отпразнуват победата. Бяха твърде изморени, за да разговарят.

Главата на Джесика се цепеше от болки след напрегнатите разправии през деня и след като взеха по един душ, двете се събраха в малкия работен кабинет и седнаха в дълбокото кожено канапе пред газовата камина. Пламъците тихо протягаха огнени езици зад решетката.

Джил разтриваше леко раменете на Джесика. Ритмичните движения на пръстите й сякаш я приспиваха, но тя продължаваше.

Неочаквано Джесика се обади:

— Виждала ли си го друг път?

Джил отвори полупритворените си очи.

— Кого?

— Лазаръс.

Джил погледна към екрана със замъглени очи. По новините говореха за строежа на някаква нова сграда в центъра на града от „Лазаръс Интърнешънъл“. Джордан Лазаръс и жена му присъстваха на първата копка. Репортерите ги интервюираха заедно след церемонията.

— Не — отвърна Джил. — Не съм.

Настъпи мълчание. Джордан Лазаръс държеше жена си за ръка и разговаряше с репортерите. Беше невероятно красив мъж. Джил не помнеше да го е виждала преди. Това й се струваше странно, понеже той бе известен в целия свят като най-богатият мъж в САЩ и Джил многократно бе чувала името му.

Жена му, Барбара Лазаръс, бе тъмна и хубава жена, висока почти колкото мъжа си. Бяха необичайна двойка. В тях имаше някакъв странен контраст, подобно на дразнещата комбинация от два биещи се цвята в картината на експресионист. Той изглеждаше твърде млад за нея. Колкото до Барбара, видът й издаваше какви диети е спазвала и колко се е мъчила да се облече така, че да му подхожда.

Обичта им бе явна, но някак създаваха чувството, че всеки от тях е бил създаден за различен партньор.

— Аз го познавам — говореше Джесика. — Няколко пъти сме се срещали по работа в „Хайтауър“. Много е симпатичен. Прилича ми на мечтател. Много е сладък. Когато разговаряш с него, не си даваш сметка колко е амбициозен.

Тя въздъхна, унесена от нежните пръсти на Джил.

— Но жена му е нещо друго — добави тя. — Досущ като баща си. Корава е като камък. Нямам й капка доверие.

Тя замълча. Джил продължаваше да я разтрива.

— Никога не ми е било ясно какво го е привлякло в нея — продължи Джесика. — Освен парите, разбира се.

Джил мълчеше. Бе изморена. Гледаше с половин око и слушаше с половин ухо.

Книга трета

Видение

35

Трентън, щата Ню Джърси

Януари 1978 г.

Животът на Тони Доранс се бе променил. Той вече се чувстваше съвсем друг човек.

Не беше в състояние да посочи в какво се изразяваше тази промяна или да каже кога точно се бе извършила. Може би преди три години или дори още по-рано. Една сутрин се бе събудил и бе установил. Че вече не е същият. Това се бе случило отдавна и оттогава, станал неусетно безучастен, той се бе оставил на течението.

През целия си съзнателен живот Тони винаги бе смятал, че се познава достатъчно добре. Разбираше собствените си потребности и гледаше да ги задоволява. В повечето случаи това не го правеше симпатичен за околните, но те и бездруго не го интересуваха особено.

Ежедневието му остана същото. Ходеше на работа, използваше своя чар и способности да постига известен успех и прекарваше свободното си време в пиене, хазарт и прелъстяване на жени. Но удоволствието, което изпълваше дните му, бе изчезнало. Всичко, което правеше, оставяше у него необяснима празнота. Дори завоеванията му както в службата, така и сред жените го оставяха безучастен. Таеше някакъв неутолим копнеж, който го караше да се чувства самотен и излишен.

От време на време някоя нощ той се отказваше от обичайните си митарства, оставаше си вкъщи, забиваше поглед в стената и започваше да се пита какво не беше наред.

Веднъж от скука отвори плика, в който пазеше купчина снимки от детството, и впери в тях невиждащ поглед. Беше болезнено изживяване. Не ги беше поглеждал от години и на практика беше престанал да си спомня детските години.

Беше отраснал на север във Филаделфия, в една от най-кошмарните части награда. Баща му беше металург, специалист по всичко, и за нещастие на семейството си падаше пияница и женкар.

Тони имаше две по-малки сестри, на крито помагаше, и майка, която обожаваше. Тя се казваше Тереза. Беше от ирландско семейство, което живееше недалеч от собствения им мизерен квартал. Макар че на своите трийсет години вече бе грохнала и съсипана, тя все още притежаваше някак изнурена и повехнала хубост и в юношеските му години нейният образ неизменно обсебваше сънищата и фантазиите му.

Баща му напусна семейството след серия особено жестоки скандали с Тереза заради друга жена. Тони стана опора и закрила за майка си — почистваше къщата, грижеше се за момичетата и носеше вкъщи пари, които изкарваше почти винаги на улицата по различни незаконни начини.

Той се наслаждаваше на своя в известен смисъл разбойнически живот. Беше си бунтар по природа и тъй или иначе, щеше да се забърка в нещо. Но откакто баща му изостави семейството, Тони бе свободен да изразява недоволството си от света, като в същото време покорно изпълняваше своя несправедливо завещан дълг към майка си. Беше добър син и в същото време някак непригоден за действителността. Този живот го устройваше.

Тогава го сполетя голямата трагедия на юношеството му. Майка му избяга с някакъв търговски пътник — красавец, когото срещнала в една таверна недалеч от къщи.

След като местния съвет на детски социални грижи разгледа случая, Тони и момичетата бяха разделени и осиновени от различни семейства. Никога повече не видя сестрите си.

Бе съкрушен от загубата на майка си. Той винаги я бе идеализирал и се бе старал да я защити от жестокостта и предателствата на баща си. След като баща му ги напусна, Тони се чувстваше мъжът на майка си. Когато тя го напусна, без дори да остави някакво писмо или да се сбогува с него, светът му буквално се срути.

Не минаха и няколко месеца от осиновяването му и проблемите му със закона започнаха. Стана многообещаващ член в една улична банда и изкарваше парите си с кражби, незаконна търговия и наркотици.

В него имаше нещо диво, някакво тайно желание да предизвиква съдбата и дори да бъде заловен. По време на кражбите винаги действаше безразсъдно и поемаше ненужни рискове. Когато участваше във въоръжени грабежи, можеше да бъде неоправдано брутален. Притежаваше някаква себеразрушителна сила, която плашеше дори и приятелите му от престъпния свят.

Два пъти го арестуваха. Първия път го пуснаха с предупреждение. Втория го пратиха в едно изправително училище със строг режим, където остана, докато навърши осемнайсет. На тази възраст вече бе закоравял злодей, опасен за себе си и за другите.

В онзи момент съдбата се оказа благосклонна към Тони. След като го пуснаха от изправителния дом, той и няколко негови приятели бяха хванати от едно опитно ченге на име Коуди Шийхан. Полицаят имаше богат опит с деца от улицата и видя у Тони възможности, които други бяха пропуснали да забележат.

Той проведе дълъг разговор с него, преди момчето да бъде призовано в съда. Думите му имаха огромно въздействие върху Тони. Това бе първият човек, който си бе направил труда да поговори истински с него. Баща му не се беше и опитвал, същото се отнасяше и за всички останали мъже с авторитет, които по една или друга причина се бяха появявали в живота му.

— Изкараш ли някакъв колеж, вземеш ли си диплома, за пет години ти ще постигнеш повече, отколкото твоите боклучави приятелчета за цял живот — заяви му Коуди Шийхан.

— И ще бъдеш свободен да се наслаждаваш на парите си. А заради няколкото хиляди долара, изкарани от крадени вещи, приятелчетата ти ще трябва да прекарат най-малко половината си живот зад решетките. Смяташ ли, че си струва?

Тони слушаше замислен.

— Имаш ум в главата си — каза полицай Шийхан. — Имаш и стил. Съчетай ги с малко образование и се опитай да направиш нещо от себе си. Естествено, ти си решаваш. Можеш и да пропилееш остатъка от живота си като жалък комарджия. Не е моя работа. Просто не мога да гледам как се превръщаш в балама като другарчетата си.

Само след час Тони бе прозрял достатъчно, за да оцени възможността да заживее от страната на закона и да проумее неизбежния провал и падение, които му предстояха, ако продължи съществуването си на престъпник.

Полицай Шийхан използва личното си влияние върху съдията по случая, за да смекчи присъдата на Тони. Момчето прекара една година в затвора. Докато беше там, Шийхан го посещаваше редовно. Започна и учебен курс, за да държи приравнителни изпити и да получи документ, че е завършил гимназия.

Тони си беше научил урока. След като излезе от затвора, той се включи в една програма за задочно обучение и завърши курс по бизнес. Учеше в колежа и работеше в малка таверна във Филаделфия едновременно като барман, сервитьор и бодигард. Беше невероятно усърден и целенасочен. Получаваше добри оценки в колежа и постепенно мърлявият гангстер от улицата се превърна във вдъхващ доверие изискан млад човек.

Трябваха му пет години, докато си вземе диплома, и само две, за да се преобрази в мъж, на когото малко жени можеха да устоят. През това време имаше много приятелки — момичета, заслепени от неговия хъс и самоувереност. Забавляваше се със същото усърдие, с което работеше. И се наслаждаваше на живота, който си беше избрал. Гледаше на някогашните си приятели от улицата като на банда безмозъчни нещастници, твърде ограничени, за да проумеят в какво всъщност се състои животът.

Онова, което бе принуден да заплати за задочното си образование в колежа и за липсата на връзки, се компенсираше от неговата самоувереност и чар. В продължение на осем бурни години той постепенно се издигаше в света на бизнеса, най-напред като служител в една производителна фирма във Филаделфия, после малка хотелска верига в Ню Джърси и накрая компанията „Прайс-Дейвис“ в Атланта.

За съжаление кариерата му като бизнесмен не се развиваше така бързо, както се бе надявал. Нещо му липсваше. Не, не амбиция — от нея той притежаваше в излишък — по-скоро център. Изглежда, не можеше да впрегне цялата енергия на личността си и да я насочи в една цел, докато постигне нещо съществено. Като че ли полезрението му бе някак ограничено. Можеше да бъде блестящ, когато се налагаше да използва своя интелект и чар, за да разреши непосредствен проблем, но твърде често не бе способен да види нещата в перспектива и се оказваше неподготвен, когато на вратата похлопаше истинската възможност.

Освен това чувството за малоценност и породения от него гняв, наследство от младостта, не бяха изчезнали напълно. Когато се отнасяше за представители на същия пол, често сприхавият му характер вземаше връх. Все се получаваше така, че засягаше интересите на един или друг началник точно когато се канеше да нанесе „своя голям удар“. Опитите му да се издигне често бяха съпроводени с внезапни подхлъзвания и пропадания в посредствеността, от която после с усилие трябваше да се измъква и да търси обратен път нагоре.

Заради тази своя немощ Тони пиеше повече, отколкото трябваше. Освен това играеше хазарт и губеше. Вечно нямаше пари и беше длъжник поне на десетина приятели, собственици на заведения и момичета. Все нещо договаряше с някого от многото съдружници около себе си, все кроеше планове да вложи средства я в ресторант, я в нов хотел или верига от дрогерии. Вечно чертаеше велики планове, които никога не се осъществяваха.

Многото жени, които ухажваше, в началото не можеха да устоят на чара му, както и на приказките му за многобройните му сделки и перспективи. Но рано или късно разбираха какво представлява. В повечето случаи той ги напускаше преди това, и то без да си е изплатил дълговете.

Градовете, в които бе живял, гъмжаха от разочаровани жени, които си спомняха за лъжите му с негодувание, но гледаха на креватните му достойнства с носталгичен копнеж, а на ненадеждната му личност — със своеобразно ласкаво презрение. Беше чаровник, привлекателен и забавен за компания, но като същност доста безинтересен.

Лесли бе едно от многобройните му завоевания. Беше я ухажвал, прелъстил и изоставил, също както бе постъпил с толкова други жени преди нея. По време на кратката им връзка не беше в състояние да почувства особената й дълбочина, нейната честност и почтеност. Тя бе по-красива от другите жени, които бе притежавал, дори прекалено красива. И любяща по начин, който го караше да й отвръща със същото чувство. Но вместо да го привържат към нея, тези качества го напрягаха и изнервяха, тъй като те бяха символ на един живот на ангажираност и стабилност, дори на определена съкровеност, които за себе си той смяташе за немислими. Лесли бе толкова открита, че когато бяха заедно, той усещаше, че няма къде да се скрие.

Ето защо, когато се отърва от нея, изпита почти искрено облекчение.

Или поне така смяташе.

Сега обаче за Тони положението се беше влошило.

Жените, които прелъстяваше, вече не го стимулираха. Работата му го отегчаваше, Той осъзнаваше безсмислието на собственото си съществуване и то го изпълваше с безнадеждност. Поглеждаше се в огледалото и виждаше, че вече не е толкова млад, колкото преди. Трийсет и четири годишен, той бе на възраст, в която много от неговите колеги бизнесмени вече ставаха вицепрезиденти на големи компании. Животът почваше да го застига.

Тревогата му се дължеше не само на образа в огледалото или на датата в кръщелното му свидетелство. Промените бяха по-дълбоки. Там, където преди се беше борил с живота, стъпил на твърда почва, сега сякаш се сражаваше с някакви плаващи пясъци, които го поглъщаха.

Нещо липсваше в живота му. Абсурдното беше, че тази липса бе съществувала винаги, поне доколкото той можеше да прецени. Но сега бе станала твърде осезателна и той я усещаше като болезнена празнота в корема си.

Това бе втората голяма криза в самоопределението си като личност, която Тони бе принуден да преживее. Първата беше внезапната загуба на майка му. И този път той не беше по-подготвен да я преодолее от предишния.

Тъй че реакцията му се изразяваше в това да прелъстява повече жени, да пие повече, да увеличи хазарта и изобщо да предизвиква опасността по какви ли не начини, които изкусно го водеха към собственото му самоунищожение.

Даде си сметка, че сега по-често се люби с омъжени жени. Често се опитваше да ги завлече в леглото при компрометиращи обстоятелства, броени минути преди съпрузите им да се върнат от работа. Като че ли вече не беше способен да се възбуди, ако не чувстваше дебнещата опасност.

Именно този тип жестока сексуална настървеност го вкара в беда.

Тони работеше в една фирма за недвижими имоти в Ню Джърси. Продаваше бизнес терени и скъпи домове. Неговият чар и безупречна външност го правеха истински талант за търговията. Справяше се по-добре от всякога и печелеше повече от предишните няколко години. Това като че ли бе идеалната професия за него. Надяваше се скоро да стане съдружник в бизнеса.

Настоящият му шеф, пълен и сприхав човек на име Роско Грийв, се бе издигнал от нищетата и ръководеше своя бизнес сурово и властно. За да избегне гнева му, Тони трябваше да се откаже от типичния си начин на действие да спечели с чар приятелското му разположение и вместо това да върши работата си усърдно.

Оказа се, че Роско Грийв има голяма дъщеря на име Уенди. Седемнайсетгодишна, тя не блестеше с особен ум, движеше се с група разхайтени приятелчета и по бански изглеждаше достатъчно добре, за да си похапва без ограничения. Имаше медноруси коси, кадифена кожа, тесен гръден кош и сочни гърди.

Тони я видя за пръв път на една официална вечеря в дома на своя шеф, след което се оказа, че му е трудно да я забрави. Противопостави се на нагласата си за няколко безплодни седмици и организира нещата така, че да я срещне уж случайно в местния вертеп, където тя се забавляваше с приятелите си. Не се опита да скрие кой е, нито какво иска от нея. Знаеше, че чарът му в съчетание с нейната тръпка към забраненото приключение да прелъсти служител на баща си щяха да му бъдат повече от достатъчни, при положение, че тя се окажеше „такова момиче“. Което си беше самата истина, както Тони установи при първата им тайна среща, която започна в едно кино и завърши в невзрачен мотел в покрайнините на града.

В леглото Уенди се оказа доста неопитна, но и ненаситна, а тялото й по никакъв начин не измами надеждите му. Той я люби грубо, с чувството, че е завладян от нещо опасно и неудържимо. Грубостта му обаче явно я възпламени, защото импонираше на вътрешната й необузданост.

Тони трябваше да е наясно с факта, че момичето има сериозни проблеми с баща си и иска да го нарани колкото се може повече. Това бе причината за особеното удоволствие, което тя изпитваше, да спи с един красив мъж, служител на Роско Грийв.

Но Тони не беше достатъчно проницателен, за да прозре истината. Беше твърде ангажиран със себе си и със собствената си потребност да предизвиква опасността. Ако беше обмислил нещата по-внимателно, може би щеше да успее да избегне съдбата, която го очакваше.

Тайните им любовни срещи продължиха няколко седмици. В началото всичко се развиваше по плана. После, твърде изненадващо за Тони, Уенди започна да проявява към него признаци на собственическа ревност. Разбра по някакъв начин за една от по-възрастните жени, с които той се любеше, и настоя повече да не се вижда с нея. Колкото и странна да бе претенцията й, Уенди изискваше вярност.

Това отношение доведе до няколко скандала между любовниците. Разменяха се крясъци, хвърчаха вази и всичко това в един момент доведе до оплаквания от страна на съседите — гости на мотелите, в които отсядаха. Кратките сдобрявания биваха последвани от още по-яростни разправии, тъй като по характер Уенди бе избухлива и невъздържана също като Тони.

Накрая се стигна до жесток скандал и размяна на удари. Уенди започна да замеря Тони с всичко, което успееше да докопа, а той й разцепи устната и й насини окото, след което с трясък напусна стаята, която си бяха наели в мотела, оставяйки я чисто гола и побесняла от ярост в празното двойно легло.

Резултатът от този непредпазлив ход на Тони бе, че обиденото момиче разказа всичко на баща си. Тони бе уволнен незабавно, офисът му бе опразнен, а личните му вещи му бяха изпратени още преди самият той да е уведомен за прекратяването на договора му.

Тони се озова в тежко положение по няколко причини. Без положителна препоръка от страна на Роско Грийв той щеше много трудно да си намери работа, в която и да е стабилна фирма за недвижими имоти, поне в Ню Джърси. Щеше да му се наложи доста да пообикаля.

Тони не можеше да си обясни какво му ставаше. Дъщерята на Грийв не означаваше нищо за него, абсолютно нищо. И въпреки това заради собствената си глупост бе загубил най-добрата работа през последните пет години. Защо бе извършил нещо толкова ненужно и пагубно за самия него?

За нещастие, въпреки че притежаваше хитрост и чар, Тони бе лишен от най-елементарна способност за самоанализ. Така той не осъзна, че онова, което му се беше случило с Уенди Грийв и нейния баща, изобщо не беше случайност. Неговата необмислена връзка бе по-скоро симптом, отколкото причина за проблема му. Той се бе впуснал в нея със стиснати очи, сляп за скритите конфликти, обуславящи поведението му, и бе принуден да понесе последствията.

Тони започна да си търси нова работа. Но го правеше без обичайната си енергия и самоувереност. И въпреки че кандидатстваше за нови постове с намерението да очарова бъдещите си работодатели, правеше го някак без сърце. Те, от своя страна, чувстваха това и не го наемаха.

Той преживяваше своите дни и нощи, изпивайки и пропилявайки на хазарт онова, което бе останало от парите му. Спеше с всякакви жени. Забираше ги по барове и ресторанти, срещаше ги по магазините, дори ги спираше на улицата и успяваше да спечели благоволението им с няколко добре подбрани думи и с марковата си усмивка.

По някаква причина точно жените го потискаха повече от всичко останало. Те бяха сладникави и заменими като картонени фигури, без дълбочина. Успешното им прелъстяване, ревността им, гневните им изблици бяха напълно предвидими. Малката Уенди Грийв бе просто седемнайсетгодишна разновидност на този род същества, които отдаваха телата си като марионетки. Зад красивата си плът те нямаха душа.

През този период Тони понякога така се отчайваше, че през нощта оставаше вкъщи, твърде изчерпан психически дори да пие, да играе хазарт или да преследва нова жена. Точно в една такава нощ отвори плика със снимките от младостта си, няколко тягостни мига застина така, втренчил поглед в пожълтелите изображения и после отново ги прибра. Нямаше сили да погледне в миналото си.

В продължение на три месеца Тони бе в плен на най-тежката депресия през живота си. Струваше му се, че е изгорил всички мостове зад гърба си, а отпред го чака единствено непрогледен мрак. Колкото и да се насилваше да се ангажира с бъдещето, всъщност вече се бе предал на отчаянието.

В редките случаи, когато се взираше в себе си и се питаше какво се беше объркало, той се улавяше, че проклина женския пол с черна омраза и ненавист. Жените, реши той, бяха причината за всичките му проблеми. Те бяха пратени на земята, както се казва в Библията, да изкушат мъжа и да го тласнат към самоунищожение.

36

Ню Йорк

Времето лекува всички рани, гласи поговорката.

Всяка сутрин Джордан Лазаръс ставаше и отиваше на работа, но старата максима не беше валидна за него.

Сърцето му кървеше непрестанно от ужасния миг, в който бе загубил Лесли.

Така и не можа да се оправи от шока. Вероятно защото бе толкова убеден, че Лесли бе единствената жена за него, онази, която бе чакал цял живот.

Ето защо скръбта по Лесли бе сложен въпрос. Тя изискваше затварянето на врата там вътре, в психиката му, както и постоянно изтощително усилие да я държи затворена.

Друг мъж вероятно щеше сърцераздирателно да се втурне след Лесли, да я прокълне, да й пише гневни писма или дори да се опита да я убие.

Ето неговата гордост, както и твърдото му убеждение, че владее напълно емоциите си, не му позволяваше подобна елементарна проява на потребност. До този момент той винаги бе изживявал насаме своите разочарования и бе показвал на света единствено успехите си. Тази стратегия го бе съхранила дълги години в жестокия свят на бизнеса и той не възнамеряваше да я променя.

Затова Джордан стаи болката в себе си. Никога повече не отвори тази мислена врата към сърцето си, защото зад нея лежеше рухналата надежда, която той нямаше повече сили да съзерцава.

И се върна към живота.

Светът вече не беше същият. Тънеше в сивкави цветове. Слънчевата светлина му изглеждаше студена и пронизваща, а сенките му се струваха дълбоки като гробове, което го караше всеки път да изкривява лице в гримаса, когато го поздравяваше.

Но все още вярваше в себе си. Тъй че продължи да се занимава със своя бизнес и работеше повече от всякога. Беше силен човек и понасяше храбро бремето си. Живееше ден за ден и чакаше нещо да се случи и да го освободи от демона вътре в него. В своята дълга практика на делови човек той се бе научил на търпение и гъвкавост. И сега използва тези свои качества, за да си помогне и да се излекува.

Нито веднъж не си помисли за Лесли Чембърлейн, нито веднъж. Не можеше или не искаше да се подлага на подобно изтезание.

Сега работата на Джордан бе качествено различна. Хората от обкръжението му забелязаха нова дързост в идеите му, някаква почти жестока решимост да намери разрешение на отдавнашни проблеми. Те не бяха в състояние да видят празнотата зад тази бляскава дейност на повърхността. Но бяха впечатлени и дори изпълнени със страхопочитание от изумителните му изблици на съзидателност.

Съвсем неочаквано се появи и нов интерес, който определи насоката на кариера му. Случи се един ден, докато пътуваше из Южен Бронкс с кмета, група бизнесмени и местни политици — една козметична популистка обиколка преди изборите без всякакво значение — когато изведнъж забеляза чудовищното градско гето, което се открояваше в покрайнините на бляскавата финансова столица.

Представляваше нещо, което Джордан не бе забелязвал по-рано, тъй като за него то не представляваше възможност за печалба. Внезапно сега го видя такова, каквото беше — отровен пейзаж, сграбчил бляскавия финансов център на големия град като болест.

В този миг Джордан съзря в нова светлина нищетата на гетото, безнадеждността, в която тънеха неговите безполезни жители, семействата, смазани от бедност, престъпления и наркотици. Това ужасно видение не беше просто тъжен вторичен продукт на по-голямо богатство или просперитет. Това бе злокачественост, която можеше да погълне цялата земя. Богатството на нацията нямаше да успее да го издържи още дълго, ако хората и ресурсите на нейните градове бъдеха оставени да се израждат в самата му сърцевина.

Тези съсипани жители на града не бяха просто жертви на прогреса, те бяха бъдещето, което очакваше всички, ако същият този прогрес бъдеше оставен да създава подобна мизерия за собствена сметка.

Джордан не обръщаше внимание на празните приказки на своите спътници и на онези, които ги развеждаха, докато всички вкупом се възмущаваха на нищетата наоколо. Той знаеше, че благочестивите им излияния се криеха в категоричното им намерение да останат напълно безучастни към този проблем.

За разлика от тях се отдаде на размисъл относно онова, което виждаше. И скоро първоначалният шок отстъпи място на аналитичния му ум, с който бе станал пословичен.

Докато наблюдаваше градското гето с интуицията на опитен бизнесмен и финансист, той внезапно реши, че вижда решение на проблема.

Това бе революционна идея, толкова ексцентрична като начало, че в първия момент Джордан дори не бе в състояние да я формулира с думи. Но той прозря важността й и намери време да я обмисли по-обстойно.

Съчетавайки своя трезв реализъм с фантазия, той започна да разработва идеята си вечер у дома. Посвещаваше й все повече време. Започна да изучава по нов начин икономика, данъчно облагане и финанси. Четеше книги за местно управление, социология и икономика на гетото. Търсеше дири от собствената си идея в най-добрите книги по въпроса.

Безрезултатно. Никой не бе разглеждал проблема за урбанистичния упадък по неговия начин. Учените и специалистите го анализираха единствено като вторичен продукт на развитието. А Джордан бе съзрял в него възможност за растеж. Виждаше начин чрез собствения си интерес, както и чрез финансовите си отношения с градовете и щатите, водещите корпорации не само да преустроят и облагородят гетото, но и да го обърнат към собствените му жители, на които да предоставят истинска възможност за самоопределение за първи път в тяхната история.

Идеята бе невероятно проста. Тя се опираше на основни понятия от бизнеса в съчетание с нова идея за данъчни стимули, за да разгледа гетото като реална възможност за ново богатство, основана на присъщата продуктивност на неговите жители, както и на корпоративната и данъчната база на вътрешния град.

Джордан отделяше все повече време за разработване на идеята си. След първите няколко месеца той започна да я споделя поверително с някои от доверените си сътрудници в деловия свят. Всички те бяха впечатлени от нейната оригиналност, но напълно единодушни в убеждението си, че е абсурдна и нереализуема.

Но Джордан бе неустрашим. Знаеше отлично, че всяка нова идея се определя като несъстоятелна от онези, които я чуват за пръв път. Това се дължеше на факта, че тяхното зрение им позволяваше да гледат само назад, не и напред. Но мощният интелект на Джордан му подсказваше, че планът му може да се реализира. Той си даваше сметка, че за това са необходими две неща. Първото бе силен натиск върху правителството на щатско и национално равнище, за да бъдат прокарани няколко фискални закона. Второто беше изкусно лавиране сред основните корпорации, за да ги накара да работят съвместно по този проект и да повярват в неговата реализация. За да заработи този проект, беше нужна огромна коалиция от мощни делови среди.

Това нямаше да е лесно. Водещите корпорации действаха в противоборство, не в единение. Конкуренцията и съперничеството определяха самата им същност. Но в Америка имаше един човек, който притежаваше не само личната сила и финансова мощ, но и достатъчно високия обществен престиж да изгради една корпоративна коалиция, и той се казваше Джордан Лазаръс.

Така че Джордан се нагърби с реализирането на собствената си идея. Все повече гледаше на това като на решителна битка. Тя осмисляше дните му по нов начин. Работеше по-усилено от когато и да било. И когато упражни натиск върху непоклатимата стена на деловия свят, за да я накара да се отмести пред неговата цел, усети, че тя започна да поддава: Тенденцията към промяна, разбира се, беше минимална, почти незабележима. Но беше налице и Джордан реши да продължава с натиска, докато получи онова, което иска. Почти осезателно чувстваше как историята го призовава да подпомогне промяната, която щеше да предотврати икономическата разруха, и да изгради една нова, по-жизнена и здрава Америка.

Работеше толкова усилено, че нито за миг не спря, за да се замисли, че вероятно неговият изтощителен нов проект поглъщаше мъката му и запълваше дните му; че любовта му към неговия събрат, заложена в замисъла му, всъщност скриваше една друга любов, помагаше й да зарасне и въпреки белега, който щеше да остане, тя можеше да го освободи от непоносимата болка и да му помогне занапред да намери някакъв смисъл в живота.

С оглед на необходимостта да затвърди собственото си влияние върху водещите американски корпорации, както и да спечели колкото се може по-голяма финансова мощ за кратък период от време, Джордан сключи ред далновидни и сложни сделки, възползвайки се от някои стари връзки, като в същото време успя да създаде и нови.

Един от първостепенните по важност договори бе с „Хайтауър Индъстрис“.

През последните години, благодарение на агресивното управление от страна на Джесика Хайтауър, нейната корпорация бе открила филиали в Латинска Америка, Канада и Западна Европа — филиали, чиято обща цел бе развитието на компютърните технологии.

Това бе част от грандиозен проект, върху който Джесика работеше заедно със своите съветници вече почти десет години. „Хайтауър“ трябваше постепенно да се превърне от тежко промишлен конгломерат в новатор в сферата на високите технологии. Джесика отдавна споделяше убеждението, че тежката индустрия в Америка е обречена на упадък, но че високите технологии, управлявани както подобава, представляват вълната на бъдещето. Но тя съвсем правилно бе прозряла, че високо заплатеният труд в Америка ще наложи необходимостта основните електронни компоненти да се произвеждат другаде.

В резултат на което тя не само закупи, но и преоборудва своите новопридобити компании в Латинска Америка, Канада и Европа.

На този етап се намеси Джордан Лазаръс. „Лазаръс Интърнешънъл“ притежаваше важни филиали в сферата на електрониката и компютърното производство в Южна Америка и Западна Европа. Джордан предложи съвместна сделка с „Хайтауър“, която да включва придобиването и размяната на някои филиали, както и взаимноизгодна сделка за изкупуване на акции с огромни данъчни облекчения и за двете корпорации.

Когато Джордан изпрати свои представители при Джесика Хайтауър, тя веднага се заинтересува от предложението. Проницателен арбитър на международната бизнес сцена, тя прецени, че тази сделка с „Лазаръс Интърнешънъл“ можеше да се окаже точно онова, което нейната компания търсеше през последното десетилетие. Тя прати своите помощници да уточнят подробностите с юридическите и финансовите съветници и след няколко месеца сделката беше сключена. Документите бяха изготвени и щяха да бъдат подписани тържествено на съвместен учредителен прием, заплануван да се проведе в „Уолдорф-Астория“ на 21 януари 1978 година.

Присъстваха двайсетина души, все висши административни служители, юрисконсулти или членове на управата на двете компании. Обсъжданията продължиха по-малко от час, тъй като сделката отдавна бе оформена в юридически аспект от двата правни отдела на корпорациите. Джордан Лазаръс произнесе блага реч във възхвала на свободомислието и инициативността на Джесика Хайтауър, а тя със своя изтънчен кралски маниер похвали оригиналността, проявена от Джордан, в замисъла на сделката.

Последваха ръкостискания, след което гости и домакини се отправиха към банкетната зала, където бе сервирана вечеря, приготвена от един от най-добрите готвачи в страната. Беше щастлив повод и шампанското се лееше. Почти всички присъстващи си даваха сметка, че ако сделката се реализира успешно, личната им кариера щеше бъде подсигурена и устремна.

Джордан Лазаръс се забавляваше неимоверно, но не остана до късно. Дръпна настрана Джесика Хайтауър, докато другите гости пиеха шампанското си, и отново я поздрави за далновидността й и за интелигентната проницателност по отношение на подробностите при изработване на договорите.

Макар и бегло, Джордан познаваше Джесика от години. Тя бе спечелила уважението му като мозъка на „Хайтауър Индъстрис“ и като силата, довела до успешен край изборните кампании на двамата й братя за Сената. Тя бе идеалният ръководител — блестяща, всеотдайна, отдадена не само на просперитета на собствената си компания, но и на благото на американския бизнес като цяло.

Но Джордж не я харесваше като личност. В нея имаше някаква студенина, особена стоманена твърдост, която го отблъскваше. Сделките с нея винаги го радваха — и особено тази вечер — както и възможността да я познава само доколкото бе абсолютно наложително.

Когато двамата с Джесика се появиха от тихото фоайе, където бяха провели своя разговор на четири очи, той посочи към помощника си Сам Гадис, който веднага стана и се присъедини към тях. В същото време забеляза, че Джесика прави подобен жест към една млада жена, която напусна масата, на която седеше, дойде при тях и застана от нейната страна. Беше забележително красива, двайсет и пет-шест годишна, с пясъчноруси коси, гъвкава фигура и светлосини очи. Джесика я представи на Джордан, който не обърна внимание на името й. Минута по-късно двете жени се отдалечиха.

Сам погледна часовника си. Време беше да тръгват. Сделката беше сключена, а на следващата сутрин Джордан имаше важни съвещания.

Джордан напусна приема в приповдигнато настроение. Сделката, която бе сключил с Джесика, щеше да бъде изгодна за „Лазаръс Интърнешънъл“, дори може би повече, отколкото самият той се беше надявал.

Когато се прибра вкъщи, бе толкова изморен, че веднага потъна в дълбок тежък сън. Изобщо бе забравил за съществуването на младата жена, която бе дошла от масата, за да застане до Джесика.

Десетина дни по-късно Джордан точно влизаше за обяд в „Четирите сезона“ заедно с трима членове на управителния съвет, когато лицето на една дама привлече вниманието му.

В първия момент не се сети за нея. Интересът му бе просто като към хубава млада жена. Тя вървеше към изхода и действително изглеждаше много привлекателна. Носеше копринена рокля, която подчертаваше изключителната женственост и крехкост на тялото й. Косата й, по-светла, отколкото я помнеше, се спускаше върху раменете й, а походката й се отличаваше с изящност, която не убягна на Джордан вещ ценител на женските прелести.

Тя гледаше право пред себе си. Но явно усетила погледа му, извърна към него очи, после ги отмести, след което го позна и отново го загледа. Удивително, в този миг ирисите й сякаш промениха цвета си. Когато му се усмихна, от сините дълбини изплува виолетов оттенък и заискри видимо.

Тласкан от сила, която надделя над обичайното му високомерие, Джордан се отправи към нея с протегната ръка.

— Не се ли познаваме?

Тя се усмихна.

— Добър физиономист сте. Да, познаваме се.

Настъпи мълчание, в което той продължаваше да я гледа, без да пуска ръката й. Беше много мека и гъвкава. Джордан се помъчи да си спомни коя е.

— Съжалявам — каза накрая. — Не мога да се сетя къде сме се виждали.

Тя се засмя нежно и гърлено.

— Няма защо, съвсем нормално. Обратното би ме учудило. На приема по случай подписването на сделката с Джесика Хайтауър. Аз съм от асистентите й.

Джордан пусна ръката й.

— Джордан Лазаръс — каза той.

— Нямате нужда от представяне — усмихна се тя. — Аз се казвам Джил Флеминг. Госпожица Хайтауър ни запозна набързо, но вие бяхте много зает онази нощ.

Отново настъпи пауза. Момичето хвърли поглед към изхода. Джордан разбра, че за нея беше време да тръгва. Но не му се искаше да я пуска. Нещо в мекотата на присъствието й го привличаше.

— Отдавна ли работите за Джесика? — попита той. — Може би съм ви срещал по-рано. Съжалявам, че не можах да си спомня. По принцип имам добра памет за имена.

— Близо три години — отвърна тя. — Не, не сте ме виждали досега, господин Лазаръс. Но дори и да бяхте, аз не правя особено впечатление.

— Наричайте ме Джордан — каза той импулсивно. Едва сега, заслушан в мелодичния й глас, осъзна колко привлекателна бе наистина. Твърдението й, че не правела впечатление, беше абсурдно.

Тя кимна.

— Добре, Джордан.

Докато държеше ръката й, усмивката й се промени. Стана по-ведра и лъчезарна. Деликатността на поведението й, граничещо с крехкост, не бе изчезнала, но сега бе придобила пожизнен, по-енергичен оттенък, който не бе забелязал по-рано. Тя изглеждаше много млада, много жизнерадостна и открита.

— Наричайте ме Джил — каза тя.

В този момент Джордан сякаш загуби равновесие. Промяната в поведението й като че ли отговаряше на някаква вътрешна негова потребност и той усети искрено нежелание да я остави и да се върне при членовете на своя управителен съвет. Видът й събуждаше нещо почти болезнено, отдавна заспало вътре в него.

— Е — каза той. — Опасявам се, че моите хора ме чакат. Приятно ми беше да ви видя отново.

— И мен — отвърна тя. — Искам да кажа, че мен също ме чакат, но и на мен ми беше приятно. Да, и за двете — завърши тя през смях.

Той протегна ръка отново. Този път нейната изчезна в дланта му по съвсем различен начин. Ръкостискането й беше здраво и открито. Съдържаше безспорна женственост, но бе в сърдечен и откровен маниер.

И все пак погледът й бе многозначителен. Той видя съжаление, че се разделяха и още нещо, което не можеше да назове.

— Е, до нови срещи — каза той.

— Да — отвърна тя. — Довиждане.

Обърна се енергично и се отдалечи с плавна непринудена походка. Имаше нещо очарователно в отдалечаващата се фигура, което го накара дълго да се колебае, преди да се върне на масата си.

Когато отново седна сред членовете на своя управителен съвет, той се помъчи да не забрави името й.

Джил Флеминг.

Беше излишно да се притеснява. Въпреки че умът му бе пълен с милион подробности и планове, въведени специално, за да скрият мъката му, лицето и фигурата на Джил Флеминг бяха проникнали отвъд тази ревностно издигната стена. И сега заеха мястото, което вероятно бе приготвено за нея отдавна, от сили вътре в него, които той не познаваше.

Нямаше да забрави името й.

37

Трябваше да мине една седмица, докато Джордан реши да се обади на Джил Флеминг. През по-голямата част от времето той бе прекалено зает и почти нямаше време да мисли за нея. Но когато го правеше, определено се чувстваше заинтригуван.

Тя го привличаше неудържимо. Само като си спомнеше за нея, и сетивата му се напрягаха, въпреки че не можеше да посочи в какво точно се изразява това привличане. Всъщност бе толкова неуловимо, че се оказа трудно да си спомни лицето й.

Когато накрая все пак й се обади, направи го, с цел да опресни паметта си и да усети отново странното очарование на нейното присъствие.

Звучеше странно по телефона. Някак далечна, почти като глас по домофона в жилищна кооперация. Джордан се запита дали не допуска грешка.

Но тя го прие. Мина да я вземе същия петък вечерта — каза на Барбара, че има непредвидена среща и ще закъснее — и я заведе на вечеря в един интимен и много скъп ресторант в северната част на града.

Разговорът им на масата не се отличаваше с нищо особено и бе почти стереотипен. Тя му разказа за работата си с Джесика и набързо за миналия си опит в света на бизнеса. Джордан се улови, че споделя с нея повече, отколкото беше необходимо, за собствения си живот и за дългия път от обеднялото си семейство до грандиозния си успех. Нещо около Джил Флеминг наруши равновесието му и той говореше, за да запълни празнотата.

Още щом я видя, си даде сметка, че първия път в „Четирите сезона“ не беше сбъркал. С крехкото си тяло на девойка, с пясъчнорусите си коси, нежните си черти и тези бездънни кристални очи тя бе изключително красива.

Но не го привличаше единствено с физическата си красота. Нейният чар бе твърде комплексен, за да може да се опише. Сякаш избликваше от особено място вътре в нея, което откликваше на невидимите сигнали, пращани от него, или самото то ги излъчваше някак си.

Сега си обясни защо му беше трудно да си спомни лицето й през тази изминала седмица, преди да й се обади. Когато бе с нея, съзнанието му така натрапчиво се насочваше към този невидим вътрешен център на нейния чар, че той почти не чуваше какво му разказва, нито пък обръщаше особено внимание на тялото или чертите й. По тази причина, когато бе далеч от нея, не можеше да си припомни външността й.

Тя беше като наркотик или като сън. Когато човек е под въздействието му, целият външен свят престава да съществува и той живее само за опиянението от него. Но дойде ли на себе си, после му е трудно да си припомни състоянието на това опиянение.

Два часа от тази обърканост възбудиха почти болезнена буря в сетивата му. Той се взря в очите на Джил Флеминг. Тя го съзерцаваше спокойно.

— Да тръгваме ли? — попита той, непохватно придавайки особена значимост на въпроса си.

Тя се усмихна леко.

— Да, хайде да тръгваме.

Половин час по-късно Джордан се намираше чисто гол заедно с Джил Флеминг в таванския апартамент на един малък и дискретен хотел в Манхатън.

Докато държеше крехкото й тяло в ръцете си, наслаждавайки се с устни на нейния фин и деликатен вкус, той си спомни как тя бе облякла палтото си, когато си тръгнаха от ресторанта. Имаше нещо отривисто и открито в движенията й, което по странен начин хармонираше с мекото отмаляло тяло под роклята й.

Носеше съвсем лек парфюм, явно отдала предпочитание на собствения си естествен мирис. Беше облечена в семпла рокля на тънки райета, която открояваше слабите й рамене и нито скриваше, нито подчертаваше прекалено грубо добре оформените й гърди. Носеше тънка златна верижка с медальон във формата на паун. Косата й, малко по-пухкава тази вечер, изглеждаше пищна и великолепна.

Тя не каза нищо, след като влязоха в хотелската стая. Той й помогна да съблече дрехите си, като в това време я галеше и целуваше. Тялото й се разкри естествено, почти уязвимо, като на дете. Тя не му предлагаше заучените нимфомански пози на повечето красиви жени, а стоеше непринудено и невинно, след като смъкна първо роклята си, след това сутиена и накрая бикините си.

Той я вдигна на ръце, удивен от лекотата й, и дълго време я държа така, обсипвайки я с целувки и вкусвайки от странната й недостатъчност. Сякаш нещо й липсваше, нещо, чието отсъствие я караше да изглежда по-лека, по-ефимерна. Именно тази липса, това отсъствие на нещо я правеше толкова привлекателна.

Положи я на леглото и легна до нея. Усети как езикът й се плъзва в устата му плахо и почти в същия момент той проникна в нея, горещ и пулсиращ. Няколко трескави мига доведоха и двамата почти до болезнен оргазъм, след което той продължи да лежи, държеше я в обятията си и в същото време разсъждаваше над внезапния порив на желание, който го бе връхлетял.

Дълго време не си казваха нищо, а само лежаха голи, докосваха се, като оставяха очите и ръцете да кажат всичко. Той намираше мълчанието на Джил за учудващо успокоително. Сякаш не изискваше нищо от него. Съчетаваше се с бледото сияние на голото й тяло и създаваше впечатление за удивителна естественост и покой. Тя се бе вглъбила в себе си. И тази нейна отдалеченост го отпускаше и успокояваше.

Но тялото й бе възхитително меко в ръцете му. И твърде скоро безмълвието, докосването, ласкавите очи му дойдоха твърде много и той отново се възбуди. Устните й се разтегнаха в свенлива усмивка при вида на набъбналата му мъжественост, която се напрегна и запулсира, когато тя сведе поглед към него, все едно че го обсипваше с ласките си от разстояние.

Протегна леко ръка и го докосна. Обхвана нежно меките заоблености отдолу и те започнаха да помръдват и да набъбват в шепата й.

От гърлото му се изтръгна дълбок стон и той потръпна от ласката й. Докосна раменете й, крехкия й гръден кош. В този миг почти се изплаши от собственото си желание. То сякаш извираше от нещо непризнато в самия него, до което се бе добрала, пренебрегвайки собствената му свободна воля.

Сега той разбра, че първият път е бил само увертюра, че техният безмълвен интервал на интимност е бил подготовката за истинската буря, която забушува в него. Надвеси се над нея, както бе стиснала пениса му с двете си ръце. Той пулсираше и диво набъбваше между дланите й. После леко повдигна кръста й и тя бързо го насочи в себе си.

Той започна със силни ритмични движения. Някаква невероятна студенина се топеше в него, студенина, която го вледеняваше вече две безкрайни години. Гладките красиви слабини на жената в ръцете му го насърчаваха и настървеният му пенис се гмурваше и вилнееше вътре в нея с цялата си мощ.

Чу леко стенание, което се изтръгна от устните й. Краката й сега го обгръщаха и му помагаха да прониква все по-дълбоко в нея. Хлъзгавата плът вътре бе гореща и приканваща, възбудена от тласъците му, тръпнеща, все по-близо до оргазма.

Внезапно ръцете й се откъснаха от бедрата му, където се бяха отпуснали ласкаво, и обхванаха полукълбата му. Нежността на жеста й засегна някаква струна в него. Той я погледна в очите. Те бяха широко отворени и го съзерцаваха с мила готовност, която вече се размиваше в заслепяващия пламък на екстаза.

Силна тръпка разтърси тялото му. Дълбоко стенание опърли гърлото му. Напрегна се, засили тласъците, продължи да нахлува все по-дълбоко в тайните й кътчета, където накрая изживя върховна наслада в дълга серия от спазми. Тя потръпна в ръцете му и после застина неподвижна, с твърдия ствол, потънал в нея. Усещаше как на моменти леко се напряга като остатъчна реакция след изригването.

Нежно обхвана главата му между дланите си и насочи устните му към гърдите си. Той целуна топлата плът, благодарен, сякаш сладостта й за него бе неоценим дар. Тя леко погали врата му.

Докато лежеше в обятията й, Джордан си мислеше за нейната тайнственост. Бе притежавал тази жена физически и не беше научил за нея нищо повече, отколкото знаеше при запознанството им. Не че тя се криеше, напротив, бе съвсем естествена, когато правеше любов. Но по някакъв необясним начин, след като тялото й се бе отдало, собствената й загадъчност бе станала още по-непроницаема.

Сякаш Джил Флеминг бе мозайка, в която едно късче липсваше, или някакво химическо съединение без онзи най-важен катализатор, при наличието на който щяха да се образуват кристали. Но тази липса всъщност не беше действителна, тъй като желанието на Джордан, избликнало от някакъв невидим извор вътре в него, запълваше празнината.

Колкото повече му предоставяше от тялото си, толкова повече Джордан я желаеше. Това, че вече я притежаваше, само засилваше желанието му да я притежава още повече. И парадоксът продължаваше безкрайно, защото мъничката празнина в нея сама по себе си беше безгранична. А мисълта за тази празнина отприщваше за пореден път изгарящия плам, който се стремеше да я запълни. И Джордан отново се възбуждаше.

Правиха любов още два пъти. Телата им вече се сливаха в такава интимност, че по-късно той се питаше дали продължителният горещ душ, който си взе, щеше да бъде достатъчен, за да измие нейното ухание от кожата му. Чувстваше я проникнала в порите си.

Всеки път, когато се любеха, Джордан изучаваше тялото й, докосваше гладката й кожа и изпитваше странно усещане за безпристрастно наблюдение, за придирчива яснота. Но тази безпристрастност незабавно се съчетаваше с нарастващо желание, така неудържимо, че дори оргазмът не беше в състояние да го задоволи.

Видя белега й едва на третия път. Беше разположен на уязвимото място под пъпа, съвсем близо до тъмния мъх, като тайнствен знак, насочващ към скритото наблизо съкровище. И колкото и да бе парадоксално, именно това малко допълнение, тази свежа розова емблема, която сякаш символизираше онази недостигаща, липсващата част, която я правеше толкова неустоима. Той се наведе да го целуне и усети смесения мирис на телата им — неговото и нейното.

Неспособен повече да се контролира, той разтвори бедрата й и отново проникна в нея със съзнанието, че при всеки тласък сладкият малък белег се търка в собствените му слабини. Тя лежеше с полузатворени очи и стискаше ръцете му. Пищната й коса бе разпиляна по възглавницата. Изглеждаше толкова невинна и в същото време така свенливо покварена заради този загадъчен малък белег върху плътта си, че той свърши в нея почти веднага.

Когато дойде време да се разделят, Джордан беше напълно изтощен. Но в същото време вълнението му едва сега започваше да нараства, като не ли тази нощ бе само увертюрата към нещо истински грандиозно. Онзи мраз, който крепеше Джордан толкова отдавна, започваше да се топи и на негово място се разстилаше безмерна жега.

Той заведе Джил вкъщи с едно такси, отиде с нея до вратата на кооперацията й и я целуна по устните, докато тя вадеше ключа си.

— Благодаря ти — каза тя тихо. — Прекарах великолепна вечер.

Имаше нещо толкова спонтанно в думите й, че сърцето му се устреми към нея.

Тя видя погледа му и в усмивката й се появи елемент на весело съжаление.

— Кога ще те видя отново? — попита той.

— Когато пожелаеш — отвърна тя.

Той кимна и пое ръката й в своята. Искаше този последен път отново да почувства необяснимата притегателност на нейната плът. Тя стоеше там и го гледаше с неразгадаем поглед, който се отмести от ръката, хванала нейната, към красивото лице, което я съзерцаваше. Тя, изглежда, знаеше какво става в душата му и изобщо не бе учудена. Чувстваше неговата вманиаченост и я посрещаше така естествено, също както по-рано вечерта бе усетила неговото желание и щедро му бе позволила да я притежава.

После той я пусна и тя си отиде.

Джордан продължи с таксито до вкъщи. Собствената си кола щеше да прибере на следващия ден. Когато се прибра, апартаментът бе тъмен. Барбара спеше. Той си легна до нея, кръстосал ръце под главата си, и впери поглед в тавана. Чуваше тихото й равномерно дишане.

Чувстваше се великолепно, по-жив от когато и да било през тези две години. Старата болка вътре в него, толкова отдавна скривана от дебелата стена около сърцето му, сега отново бе оголена, но някак притъпена от екзалтацията на сетивата му.

Загадката на Джил Флеминг, липсващото късче от мозайката, бе тайната на неговото щастие, както и на неговото желание. Може би, за да намери тази липсваща част или да изследва по-задълбочено особения чар на отсъствието й, Джордан знаеше, че ще я види отново.

Сама в своя апартамент Джил Флеминг лежеше съвсем будна. Беше намерила това жилище и бе убедила Джесика Хайтауър да я остави да живее сама известно време, защото знаеше, че въпросната вечер й предстои. Нищо не беше оставено на случайността. Тя не можеше да позволи близостта й с Джесика да застане между нея и Джордан Лазаръс.

Обмисляше събитията от вечерта, едно по едно, възстановяваше сложния език, който я бе свързал с Джордан Лазаръс. Съзнанието й се съсредоточаваше върху дребни подробности, които биха убягнали и на най-педантичния наблюдател на вечерята или на срещата след това. Анализираше ги по памет и съсредоточаваше целия си интелект върху тънките нишки, които се преплитаха в единствено здраво влакно.

Повечето от онова, което си спомняше, й беше ясно.

Но едно нещо със сигурност не разбираше. Онова, което не й даваше покой и я караше цяла нощ да лежи будна, вперила поглед в сенките върху тавана на спалнята си с такава тъга в сребристите си очи.

38

Джонсънвил, щата Лонг Айлънд

Пролетта на 1978 г.

— Хайде, мравке! Не можеш ли да тичаш по-бързо?

Стиснал ракетата си за тенис, Рос Уилър наблюдаваше как Лесли се опитва да догони топката, която бе изпратил в нейната половина на корта. Движенията на тялото й го изпълваха със сладостен трепет. Дългите красиви крака, слабите, деликатни ръце, които държаха ракетата, бяха истинска поезия. Късата поличка за тенис за миг откри бикините й, което го накара да се усмихне.

Тя не успя да достигне топката. Въпреки че беше двайсет и пет години по-млада от него и във великолепна форма, уменията й все още не можеха да се сравняват с неговите. Като юноша той бе амбициозен, агресивен играч, участник в представителния отбор на гимназията, а после през годините активно бе упражнявал своето хоби. Лесли играеше само за удоволствие и все още не можеше да му бъде равностоен партньор.

Въпреки това благодарение на вродените й умения за спорт, съчетани с инстинкта й да преодолява нови предизвикателства, тя ставаше все по-добър играч. Неведнъж го учудваше, успявайки да догони топка, която според него никога нямаше да достигне, както и с резултатни завършващи удари в моменти, когато той бе убеден, че тя няма сили дори да върне топката.

Не и този път обаче. Тя не успя да я догони, отиде до нея, вдигна я и му я върна.

— Фукльо — подигра му се Лесли. — Не даваш шанс на горкото момиче.

— Четирийсет-петнайсет — обяви той и се приготви да бие мач бол. — Готова ли си, скъпа?

— Както винаги — усмихна се тя. Изглеждаше леко поруменяла и той изчака един миг, за да й даде възможност да си поеме дъх.

После би силен сервиз. Тя трябваше да се хвърли надясно, за да достигне топката, но успя, и я засече високо във въздуха. Той се спусна назад, краката му се движеха ритмично, добре тренирани от дългия опит, и върна с рязък удар. Топката щеше да я удари право в лицето, ако бързите й рефлекси не й бяха помогнали навреме да подложи ракетата си. Успя да върне, след което той насочи топката към средата на задната линия и излезе при мрежата. Завършващият удар не му създаде никакъв проблем. Въпреки всичко тя се опита да догони топката, като залиташе и се смееше.

— Ти победи, безсрамник такъв! — извика през смях, отиде при мрежата, цялата зачервена, и го целуна.

Главоболието, което имаше от сутринта — или от вчера? — за пореден път прониза слепоочието му. Слънцето сякаш го усилваше. Рос не беше свикнал да има главоболие и аспиринът, който глътна сутринта, му беше първият от години. Не му помогна особено, но той реши да не обръща внимание, като си каза, че няма да позволи на някакво си главоболие да му развали скъпоценната събота със съпругата му.

Забрави болката, когато почувства устните на Лесли върху своите. Руменината върху страните й и нежната влага от пот върху ръцете и краката й я правеше почти непоносимо красива.

— Ммм — измърмори той. — Нямам търпение да те прибера вкъщи.

— Там сме с по-изравнени сили — каза тя. — Не мога да се меря с теб на корта.

— Ще се научиш — отвърна той. — Ти все още растеш, а аз съм вече старец. Следващото лято вече няма да мога да ти направя нито една точка.

— Глупости — пресече го тя. — Ако скоро не стана по-добра, ще трябва да си намериш друг партньор. А аз мога да ви събирам топките.

Това беше стар спор, въпреки че бяха женени вече близо две години. Рос често подчертаваше разликата във възрастта им и изразяваше съмненията си, че ще му бъде възможно да върви в крак с Лесли. Тя посрещаше с пренебрежение неговите аргументи и му казваше, че е атлетичен като младеж, мъжествен като козел и че ще живее до сто години.

Вътрешно се притесняваше от прекомерната загриженост на Рос да се поддържа в добра форма. През време на техния продължил един месец годеж, когато Лесли се запозна с цялата многобройна рода на Рос и се сближи с неговите две дъщери, всичко изглеждаше така, сякаш излизаше извън контрол.

Скоро след годежа им Рос започна да посещава един местен салон за културизъм, а вечер излизаше да тича. В началото Лесли не беше наясно, но когато разбра, го попита защо го прави.

— Ти не искаш да си омъжена за старец, нали? — попита я той в отговор. — Освен това моят лекар от години ми разправя, че трябва да съм в по-добра форма.

Не обръщаше никакво внимание на упреците на Лесли, че тя се омъжва заради онова, което представлява самият той, а не за мускулите му.

— Ти не се тревожи за мен. Докато станеш госпожа Рос Уилър, ще бъда нов човек. Тогава ще ми благодариш.

Лесли започна да разбира, че от самото начало на тяхната връзка Рос си е давал сметка, че това е едно неравностойно обвързване на млада жена с възрастен мъж и с болезнена яснота осъзнава факта, че Лесли е почти на възрастта на дъщерите му.

Той очевидно смяташе, че е въпрос на лично достойнство да бъде в добра форма, силен и здрав, когато се ожени за нея. Не искаше тя да става съпруга на някакъв немощен, отпуснат мъж, достатъчно възрастен да й бъде баща.

Може би подозираше, че наскоро Лесли бе имала нещастна и твърде сериозна връзка с много по-млад от него мъж. Вероятно му бе непоносима мисълта, че тя неизбежно ще сравнява неговите застаряващи физически достойнства с мъжествеността на някой много по-близко до собствената й възраст.

Какъвто и да беше случаят и въпреки че изглеждаше твърде нетипичен за човека, когото тя познаваше от три години, Рос упорито продължаваше своите тренировки. Тичаше по пет километра на ден, отказа се от обичайните си бутилки бира в почивните дни, престана да пуши, ако не се смяташе някоя и друга потайна цигара в банята, и отслабна седем килограма.

Лесли приемаше с неохота този спартански режим, но се опитваше да напомни на своя бъдещ съпруг защо възнамерява да се омъжи за него.

— Аз искам теб, Рос — казваше му тя. — Такъв, какъвто си. За бога, няма защо да се превръщаш в супермен, за да ме впечатлиш. Аз вече достатъчно съм впечатлена.

— Толкова ми е приятно да го чуя — отвърна той. — Но не искам да получа херния, когато те пренеса през прага. Тъй че при цялото ми уважение ще стане така, както аз кажа. — И той й отправи най-навъсената си физиономия на началник, за да й припомни кой дава заповедите.

Тя се усмихна и реши повече да не се опитва да го спира. Упоритите му упражнения й изглеждаха забавни и в същото време малко я натъжаваха. Струваше й се абсурдно, че той отрича така ожесточено възрастта си и се опитва да направи всичко, което би вършил един млад мъж. Лично тя смяташе за привлекателни именно възрастта и зрелостта му. Това я караше да се чувства закриляна и щастлива.

И реши, че той ще превъзмогне тази глупост, след като сключат брак.

Нищо подобно. Всеки ден през медения си месец те играеха тенис, голф и плуваха. Според Лесли тенисът беше изтощителен, но плуваше с искрена наслада. А голфът я забавляваше, въпреки че там пък изобщо не я биваше. Просто й беше приятно да ходи по игрището със съпруга си, заедно да нанасят ударите и да го наблюдава как отива да намери своята топка. В самата игра имаше нещо ужасно романтично, когато участниците бяха съпруг и съпруга.

Освен това се любеха.

Любеха се сутрин преди закуска, по обяд след тениса, в късния следобед преди коктейлите и разбира се, всяка вечер, без изключение.

Рос Уилър беше великолепен любовник: нежен, изобретателен и ласкав. Лесли винаги чувстваше особения чар на неговата страст. Тя бе научила много за тялото му — така загоряло, толкова по-стегнато от времето, когато се запознаха — и знаеше как да му доставя удоволствие.

В неговото разбиране и бащинска топлота се криеше нещо особено сексуално. Тя го констатираше с удоволствие и му се наслаждаваше.

И всеки път, когато се любеше с него, тя мислеше за детето му, за тяхното дете. Искаше го повече от всичко на света. И колкото се може по-скоро.

По тази причина Лесли бе особено разочарована, когато през първите шест месеца на своя брак не успя да забременее.

Може би твърде прибързано тя сподели с гинеколога си своите тревоги. Той не сметна, че заслужават внимание.

— Опасявам се, че страдате от някои романтични представи за раждането, скъпа — каза й той. — Зачеването не става по поръчка. Трябва да бъдете търпелива. Не откривам абсолютно нищо у вас, което да буди някакви опасения. Просто оставете събитията да следват своя ход. Тревогата може да ви навреди повече от всичко останало.

Колкото до Рос, той не се отказа от своята мания за поддържане на добра форма, може би защото се опасяваше, че по някакъв символичен начин невъзможността на Лесли да забременее олицетворяваше неговата напреднала възраст и физическа неадекватност. Подложи се на специален преглед и бе обявен за напълно потентен, но глождещото чувство не го напусна.

И продължи да тренира. А Лесли го придружаваше, по-скоро като израз на съчувствие към притесненията му, отколкото по някаква друга причина. Но се опитваше да го накара да не се претоварва при плуването.

— Всичко, което искам от това твое тяло, ми се случва през нощта. Кога най-накрая ще го проумееш? — казваше му тя.

— Е, трябва да се поддържам в добра форма, за да ти доставям удоволствие — шегуваше се той. Но Лесли подозираше, че той изпитва потребност да засили своята мъжественост. Да бъде достатъчно потентен, за да може тя да забременее. Имаше чувството, че по някакъв начин й изменя, че я е подмамил — може би в твърде тежък за нея момент — да сключи един брак, който няма право на съществуване. И единственият начин да докаже законността на своята любов, на тяхната любов, бе да я дари с дете.

В тази благоуханна съботна вечер те възнамеряваха да си направят едно романтично угощение след дългия, посветен на спорт ден. Сутрешният им тенис бе последван от обеден пикник в Енфийлд Парк, любимото място на Рос сред природата. Там похапнаха на чист въздух от кошницата, в която Лесли бе сложила приготвени лично от нея неща, и наблюдаваха как следобедът преваля. Наслаждаваха се на спокоен, непринуден разговор, в който задълбочиха познанието си един за друг. Рос беше великолепен слушател. Любопитството му към Лесли изглеждаше безгранично, също като разбирането, с което я обграждаше. Тя обичаше да му говори за себе си, да се чувства приета и желана. Въпреки че не можеше да му каже цялата истина за себе си, тя се беше научила с благодарност да се наслаждава на нежния ритъм на разговорите им.

В три часа отидоха в кънтри клуба и се присъединиха към една съпружеска двойка, която Рос познаваше от двайсет години. Поиграха заедно голф и когато свършиха, вече минаваше пет часът. Двамата вече чувстваха глад. Очакваха с нетърпение вечерята, която щяха да си сготвят заедно, и часовете, които им предстояха. Рос спортуваше усилено, но и знаеше как да си почива.

Вечерята тази събота нямаше да бъде толкова специална. Подобни романтични вечери те си устройваха и през седмицата. Лесли им се радваше може би повече, отколкото на всичко останало в техния семеен живот. Те работеха един до друг цял ден, съсредоточени върху конкретния делови проблем, но вкъщи сменяха скоростите изцяло. Лесли се чувстваше малко като младата жена в рекламата на „Орора Лайфстайлс“, която се преобразяваше от енергична делова дама в съпруга и любовница и това й доставяше истинска наслада.

Рос й помогна да приготви салата и агнешко печено в марината и дълго време двамата си седяха само на кафе и бренди. Прозорецът на трапезарията гледаше към една особено тучна морава с прекрасна цветна градина и глициния, която се виеше по белите талпи на една беседка. Мястото бе доста запустяло, докато Рос живееше сам, но Лесли успя да възстанови предишното му великолепие. Там беше чудесно. През лятото Лесли обичаше да седи навън, да си чете и да слуша песните на косовете и козодоите.

Измиха съдовете заедно, защото Рос настояваше да помага, и после се срещнаха в спалнята, след като Лесли си взе обичайния душ.

Излезе от банята увита само с една хавлиена кърпа и Рос, вече по пижама, я спря на прага.

— Само ако можеш да се видиш през моите очи — изрече тихо той, после пристъпи напред, целуна я по устните и охлаби кърпата, след което проследи с поглед как се свлича на пода.

Тя остана пред него съвсем гола, а в косите и по голите й рамене все още блестяха капчици вода. Той я хвана нежно за ръцете и целуна една от капчиците. При вида на розовата й кожа, твърдите гърди и дългите, слаби крака, дъхът му секна.

Притисна я до себе си.

— Лесли, толкова те обичам! Като те видя такава, имам чувството, че е твърде хубаво, за да е истина. Наистина ли можеш да обичаш старец като мен?

Тя го погледна с укор.

— Как можа да го кажеш! Ти не си старец! Обичам те такъв, какъвто си, Рос.

— Просто проверявам — усмихна се той.

И я поведе към леглото.

По някаква причина тази вечер той бе по-страстен от обикновено, въпреки че денят им бе дълъг и тенисът и голфът би трябвало да са го изтощили. Голотата на Лесли го възпламеняваше повече от всякога. Любиха се два пъти, обгърнати от безмълвния мрак на къщата. Възбудата на Рос зарази Лесли и тя усети, че му отговаря със страст, която я остави без сили.

Когато най-накрая свършиха, Рос я целуна и рухна изтощен върху възглавницата си. Беше почти полунощ и на следващия ден щеше да се чувства изморен. Отново усети пулсиращото главоболие, което го тормозеше цял ден, и се извини, за да отиде до банята, където взе три аспирина.

Когато се върна, беше по-изтощен, отколкото си даваше сметка. Мушна се между завивките и Лесли се надвеси над него да го целуне за лека нощ. Той измърмори нещо ласкаво в отговор, защото сънят вече го оборваше. Тя лежеше до него, заслушана в равномерното му дишане, и мислеше за своето щастие.

Преди години бе преживяла страдания, които не предполагаше, че ще я сполетят, и искаше да забрави, въпреки че белезите от тях щяха да останат завинаги. Но до нея сега бе мъжът, който я обичаше, който никога нямаше да я напусне или да я измами, мъжът, чиито деца скоро щеше да носи в утробата си. Каза си, че може би е невъзможно да преминеш през живота, без да се опърлиш, и вероятно всяка млада жена имаше своята тъжна история. Лесли се смяташе за по-щастлива от повечето, защото имаше Рос. Можеше да забрави миналото или поне да го остави зад гърба си, където му беше мястото.

Тя се сгуши по-близо до мъжа си и потъна в дълбок спокоен сън.

Призори я връхлетяха тревожни сънища и така я погълнаха, че звънът на будилника достигна до нея някъде отдалеч. Трябваше да се пресегне през Рос, за да го изключи.

— Хайде, сънливко — каза тя и го мушна закачливо в ребрата. — Ставай! Не можем да ръководим бизнес само с добри намерения. — Последната реплика беше любимата му забележка в офиса, когато нещата не вървяха така гладко, както му се искаше.

Рос не помръдна.

Лесли седна до него в леглото и сведе поглед към лицето му. То изглеждаше някак по-различно. Изразът му бе строг, сякаш той бе твърдо решен да остане в съня си и отказваше да се събуди.

— Рос? — промълви тя. — Рос, събуди се. Добре ли си?

Отговор нямаше.

Лесли го бутна отново, този път по-силно. От гърлото му се изтръгна слабо стенание, но той не се събуди.

— Рос!

Сега вече тревогата я сграбчи. Тя стана, заобиколи леглото към страната на Рос и го хвана за раменете. Той не помръдна. Когато внимателно отвори едното му око, осъзна, че е крайно време да повика линейка.

Обади се от телефона в спалнята, като продължаваше да държи безчувствената ръка на Рос. Половин час по-късно, когато линейката пристигна, тя продължаваше да стои в същото положение, само по пижама. Облече набързо едни дънки и се качи при Рос отзад в линейката.

Чакането в спешното й се стори цяла вечност. Всъщност бяха само десет минути.

Дежурният лекар нямаше проблеми с диагнозата на Рос.

— Вашият съпруг е получил инсулт, госпожо Уилър — каза той на Лесли. — Не мога да кажа колко масивен, преди да сме направили нужните изследвания. Сестрата в приемното ще се нуждае от известна информация, която трябва да й дадете. За няколко дни ще го преместим в интензивното. Засега спокойно. Няма за какво да се безпокоите.

Думите му целяха да я успокоят, но погледът в очите му достатъчно красноречиво говореше за онова, което се бе случило със съпруга й и с новия й живот.

39

Ню Йорк

През седмиците след първата им среща Джордан се виждаше с Джил Флеминг винаги когато имаше възможност.

Интимността на взаимоотношенията им бързо се задълбочи. Правеха любов по всевъзможни начини. Разнообразието на страстта им бе неизчерпаемо. Те сякаш се докосваха единствено чрез телата си. Тази липса на вътрешен контакт само сгорещяваше още повече повърхността на чувствата им.

Джордан Лазаръс не знаеше дали обича Джил Флеминг. Но знаеше със сигурност, че скоро ще му бъде невъзможно да живее без нея. Дните му минаваха в безмълвно очакване на следващата им среща. Често усещаше, че не е способен да се съсредоточи в работата си заради мъчителния спомен за тялото й в една от безкрайните му пози. Свенливата извивка на бедрото й, формата на вдигнатото й коляно, сладостното движение на ханша й, когато прекосяваше някоя стая, срамежливата изненада в очите й, когато забелязваше възбудата му — тези и много други образи извираха от някое кътче на съзнанието му и го възбуждаха, както си беше на бюрото или на телефона.

Сега не я познаваше повече, отколкото в онази първа нощ, когато я отведе в леглото. Но се нуждаеше от нея хиляда пъти повече. И тази потребност по някакъв начин го бе върнала към живота.

Дните му бяха изпълнени с вълнуваща нова работа върху проекта му за преустройство на централните райони в големите градове. Всеки ден той допълваше и лансираше своята идея на една или повече водещи фигури в деловите или правителствените среди. Джордан непрестанно удивляваше себе и околните с оригиналността на идеите си.

По някакъв начин връзката му с Джил Флеминг отразяваше и допълваше това ново усещане за нещата, съзнанието, че той, Джордан, е способен на идеи, действия и емоции, които по-рано са надхвърляли възможностите му.

Колкото до Джил, тя бе повече от доволна от начина, по който се развиваха събитията.

За да се сближи с Джордан Лазаръс, Джил бе използвала своята проверена и доказана във времето техника. Поглеждаше в очите му и се опитваше да се превърне в образа, който виждаше там. Съвършен хамелеон, тя менеше цветовете си съобразно нуждите си, въпреки че тези нужди не му бяха известни.

Изпитаният й талант никога не й изневеряваше в критичен момент. Дори напротив — сега бе по-ярък и плодоносен от всякога.

Преди всичко тя бе изоставила крехката болезнена личност, която бе прелъстила Джесика Хайтауър, и я бе заменила с образа на младежка жизненост и добро здраве — енергична, бодра походка, приказки, усмивки. В същото време бе съхранила частица от крехкостта, като нюанс на изтънченост.

После към тази гъвкава младежка жизненост с бърза импровизация бе добавила лустрото на открита, неподправена женственост. Освен това бе избрала специфичната искреност на девойката — животрептящата честност на едно хубаво момиче, все още некорумпирано от живота.

Реакцията на Джордан бе така незабавна, че явно бе избрала верния път.

Джил цял живот бе усъвършенствала природния си талант да бъде такава, каквато я искаха обектите на нейния интерес. Въпреки че й липсваше интелектуалният подход към психологията — не бе прочела нито ред от Фройд, нито бе чувала за Пиаже — тя бе съвършен психолог по инстинкт, психолог с тялото си.

Преди години тя почти мигновено бе разбрала, че онова, което Рой Инглиш искаше да открие в едно момиче, бе младостта, непорочността, Рой имаше нужда от нимфа, от девица. И Джил се превъплъти в нимфа. Избираше си дрехи, благодарение на които изглеждаше като ученичка, и моделираше маниерите си така, че да бъдат олицетворение на крехка младост, трогателна невинност и свежа прелъстителност.

Бе на косъм от успеха. Харли Шрейдър осуети крайния ефект, но това бе единствената й грешка. Тя бе провалила практическата страна на нещата поради неопитност. Но начинът, по който прелъсти Рой, беше безупречен.

С Джесика Хайтауър постъпи много по-умно. Внимателно бе проучила терена. Знаеше и разбираше презрението на Джесика към противния пол. Предварително бе стигнала до извода, че вероятно се измъчва от отчаяна самота.

Джесика имаше нужда от жена. И по-точно, имаше нужда от жена, за която да се грижи. Затова Джил инсценира онова падане от коня. Целта й бе да се представи като човек, който се нуждае от помощ. По същата причина, след като опозна Джесика по-добре, измисли историята с анемията си, за да може тя винаги да я възприема като слабата, която има нужда от утеха и подкрепа.

Джесика, силна жена, с готовност се бе вживяла в ролята на покровител. Именно крехкостта на Джил й беше потребна и тя се влюби в нея. И благодарение на същата тази потребност Джил се издигна до влиятелното си положение в „Хайтауър“.

Но властта на Джил бе неофициална, упражнявана със съгласието на Джесика Хайтауър. Джил знаеше, че това никога няма да я отведе до онази власт, към която тя действително се стремеше.

И точно тогава се появи Джордан Лазаръс.

Внимателното проучване на Джил, започнало, когато за първи път чу за планираната финансова сделка между „Лазаръс Интърнешънъл“ и „Хайтауър Индъстрис“, насочи вниманието й към факта, че Джордан Лазаръс бе потенциален улов от най-висок ранг Той беше влиятелен, фантастично богат, привлекателен и по странен начин необвързан.

Джил разбираше, че бракът на Джордан за Барбара Консидайн е сделка. Изгубил своята непрестанно разрастваща се империя, отнета му от баща й, Джордан си я беше върнал чрез Барбара. Веднъж сторил това, той бе използвал нейните финансови и корпоративни ресурси, с помощта на които бе станал най-богатият човек в страната.

В замяна той бе приел ролята на неин съпруг. Вероятно в тази сделка от негова страна имаше не по-малко съжаление, отколкото личен интерес.

Джил не знаеше колко интимен бе техният брак. Но много добре разбираше, че каквито и да са чувствата на Джордан към Барбара, те по никакъв начин няма да й попречат да го прелъсти. Последните няколко седмици го бяха доказали.

Много скоро си даде сметка, че играе своята роля пред Джордан с непостигано до този момент съвършенство. Каква беше причината за това, тя не знаеше. Беше почти автоматично, това размекване на личността, което се проявяваше у нея всеки път, когато бе с Джордан, всеки път, когато разговаряше с него по телефона. Имаше десетки малки жестове, средства на езика на тялото, вибрации на смеха или усмивката й, които се проявяваха сякаш по собствена воля. Начинът, по който оправяше якичката си, походката й, вглъбеността, с която отмахваше къдрицата, паднала над очите й или как се протягаше при прозявка и какво ли още не. Нито един от тях не бе замислен съзнателно. Те всички избликваха от нещо невидимо вътре в нея, което познаваше Джордан Лазаръс може би по-добре от самия него.

Доказателството, че прелъстяването вървеше успешно, бе поведението на Джордан в спалнята. Той се държеше като обсебен, което бе точно онова, което тя очакваше от него. Много скоро Джил започна да регистрира нови, едва доловими сигнали от Джордан, указания, които й позволяваха да засилва удоволствието му и все повече да обсебва съзнанието му.

Установи, че Джордан особено я харесва в неофициално облекло. Обичаше я по шорти и сандали или в дънки с маратонки или мокасини. Приятно му беше да я вижда в най-обикновена тениска или спортна фланелка, с коси, прибрани назад с лента, или на конска опашка.

Освен това обичаше да я гледа в прозаични ситуации — да чисти апартамента си, да мие прозорците, да лъска мивката, да си служи с някакъв механичен уред. Това бяха неща, които Джил обикновено не вършеше. Тя мразеше да си цапа ръцете с къщна работа. Смяташе тялото си за машина, създадена за прелъстяване, и мисълта да го използва за слугински дейности далеч не й се струваше привлекателна. Но когато разбра, че това положение очарова Джордан, тя бързо се приспособи към него, за да постигне внушението за жизнено, земно момиче, което подхожда практично към ежедневието.

Наред с това той проявяваше предпочитание към непринуден и непосредствен език. Тя усети, че непретенциозният и елементарен изказ го очарова. Наричаше го „приятелю“, а за нещо, което й харесваше, възкликваше, че е „жестоко“. Никога не се изразяваше грубо, внимаваше да е естествено грациозна и женствена. Именно тази деликатност и изтънченост в съчетание с непретенциозния изказ трогваха Джордан.

И един ден тя научи, за нейна изненада, че ласкавата ирония по отношение на секса му действаше като естествен афродизиак. Току-що бе свършил да я люби, тя лежеше гола, все още чувствайки отзвучаващото пулсиране в слабините си, когато той се надигна, за да я погледне.

— Ммм — измърка тя. — Моят герой.

Друг път, съвсем импулсивно го нарече „моя прекрасен принц“.

Фразата сякаш засегна невидима струна в него. Любовта, която струеше в погледа му, доби някаква маниакална дълбочина.

Джил не пропусна да я повтори по-късно.

Отношенията им продължиха да се развиват по този начин през цялата пролет. Въпреки че Джил и Джордан не се сближиха повече в чисто човешки план, живият въглен на желанието, който обвързваше Джордан с нея, се разгаряше все повече.

Ако в цялата тази история имаше нещо, което притесняваше Джил, то бе, че всичко изглеждаше толкова лесно. Сякаш притежаваше някаква вътрешна дарба или талант, която я правеше идеалната прелъстителка на Джордан Лазаръс, но тя не знаеше на коя своя черта дължи непреодолимото си въздействие върху него. Онова, което излизаше на преден план у Джордан и обуславяше страстното му желание да я притежава, също не беше така разбираемо както при останалите мъже. Това бе друга загадка.

Сякаш през всичките тези години някаква друга, неподозирана от Джил личност бе живяла в нея и сега изведнъж изскачаше като дух, призован с вълшебна дума от бутилката, безупречна до съвършенство, създадена за Джордан Лазаръс и единствено за него. Освен това той сякаш бе предопределен да я обича, много преди тя изобщо да се е появила в живота му. И тази мисъл бе най-озадачаващата.

Джил винаги бе живяла на повърхността на собственото си „аз“ и на взаимоотношенията си с другите, защото това бе позицията, от която можеше да се печели предимство, там се намираше силата. Тя съвсем съзнателно се бе преобразила за въпросната цел, удобно пренебрегвайки собствените си отдавна забравени дълбини.

Но митичното същество, изплувало от нея, за да омае Джордан Лазаръс, бе толкова завършено, толкова съвършено, че по нейни подозрения в случая се намесваше нещо по-дълбоко от когато и да било, въпреки че не можеше да посочи точно какво. Опитваше се да се наблюдава спокойно от разстояние, докато се вреше в този вълшебен танц, под въздействието на който Джордан Лазаръс й ставаше все по-подвластен. Но тя не беше изцяло встрани от този процес, не беше напълно свободна. Сякаш самият факт, че бе обект на такова неутолимо желание, предизвикваше у нея някаква метаморфоза. Чувството бе обезпокоително.

Но пък наградата, казваше си тя, си заслужава известно неудобство. Тази виртуозна импровизация, в която се бе впуснала, несъмнено представляваше нейното върховно постижение като жена. Тя възнамеряваше да я завърши. Възможно беше вече да не е толкова сигурна коя е, но повече от когато и да било знаеше накъде върви.

Един ден Джордан допълнително й подсказа какво иска от нея.

Посочи й една снимка на модел в моден магазин. Момичето имаше червеникава коса с отблясъци на русо.

— Това е любимият ми цвят за коса — сподели той.

— Наистина ли? — попита тя. — Защо не си ми казал? Ще се боядисам в този цвят.

— Няма нужда — сви той рамене. — Така си идеална.

Но тя настоя. Взе го със себе си във фризьорския салон и го накара да уточни с фризьорката цвета и прическата й, след което го остави да се върне в офиса си, докато й направят косата.

Оказа се, че онова, което му харесва, бе леко накъдрената коса, боядисана руса с червеникав оттенък. Прическа с вдигната коса, която откриваше врата й.

Когато беше готова, Джил се изненада от промяната в себе си. Това къдрене я правеше доста по-различна. Изглеждаше някак по-волна и по-малко вглъбена. В нея имаше някаква закачливост и първичност, която изобщо не й бе присъща.

В началото се почувства объркана, сякаш не можеше да се познае. Но в мига, когато Джордан се върна, за да я вземе, си даде сметка, че тази нова прическа бе последното късче в мозайката. Той изгаряше от нетърпение да я отведе вкъщи в леглото. Люби я като жребец, а тялото му се движеше в бурния ритъм на страст, която до този момент не бе усещала у никой мъж. Сякаш бе причинила експлозия, земетресение.

Сега вече бе сигурна, че той й принадлежи. Но и в тази своя убеденост чувстваше неопределен страх от силата на страстта му. Реши да продължи по-предпазливо от всякога.

Няколко дни след тази окончателна промяна Джордан покани Джил на пътешествие с яхта.

— С яхта? — попита тя. — Никога досега не съм ходила. Не знам…

— Хайде — подкани я той. — Ще бъде забавно. Аз съм добър ветроходец. Няма да се удавиш, уверявам те.

Тя посрещна думите му с игрива усмивка.

— Не би се шегувал по този начин с едно бедно момиче, нали? Не съм голям плувец, да знаеш.

Лежеше гола в леглото му. Той бе положил глава в скута й. Съзерцаваше я, все още пропит от мириса и вкуса на страстта им.

— Не — отвърна той, явно очарован от непринудения й език.

— В никакъв случай.

Същата неделя я заведе на пристанището. Тя не можа да сдържи усмивката си, когато видя лодката му. Беше един великолепен малък плавателен съд, без съмнение произведение на изкусни майстори на яхти.

Всъщност Джил бе добър ветроходец. Беше плавала с Рой Инглиш и с други свои любовници в миналото. Но й беше ясно, че мисълта за нейната неопитност очарова Джордан.

Спуснаха се надолу по кея към лодката. Джил беше по шорти и фланелка, с леки обувки, които Джордан й бе помогнал да избере. Когато мина да я вземе същата сутрин, изрази възхищението си от облеклото й.

Джордан точно й помагаше да се качи на борда, когато зад тях се разнесе дрезгав глас.

— Добрутро, госпожице. Отдавна не съм ви виждал!

Джил се обърна и видя един покрит с бръчки възрастен стюард, който вървеше към тях. Лицето му посърна, когато я погледна в лице.

— О, съжалявам, госпожице — каза той. — Припознах се.

Той хвърли поглед към Джордан. И двамата си дадоха сметка, че е твърде късно да поправят грешката му.

— Добрутро, господин Лазаръс — добави лодкарят унило.

— Добро утро, Бен — усмихна се Джордан невъзмутимо, въпреки неудобния момент. — Времето май е добро за плаване.

— Да, сър. — Лодкарят вече се отдалечаваше тромаво, като преди това притеснено докосна кепе към Джил.

Тя се усмихна на Джордан.

— Значи — каза тя — ти имаш минало.

Джордан се усмихна в отговор.

— Нима не е така с всички ни?

Когато се качи на борда, Джил го целуна по бузата.

— Няма значение — каза тя с онзи непринуден игрив тон, който знаеше, че му харесва. — Тази седмица си мой.

В очите на Джордан се появи искрена болка. Тя не можеше да прецени дали това беше огорчение заради неудобството, което бе причинил лодкарят, или по-дълбока тъга, извираща от някаква скрита болка.

Любиха се на лодката веднага щом той пусна котва в пролива. Докато я съзерцаваше в спортното й облекло, в погледа му продължаваше да се долавя следа от предишната меланхолия. После я съблече и в допира му се усещаше нещо странно. Седеше на ръба на леглото, вперил поглед в голотата й. Соленият въздух изпълваше лодката.

Джордан изучаваше Джил с ласкав поглед. Промяната на косите й, сега някак по-волни и къдрави, сякаш го хипнотизираше. Повече от всякога тя усещаше, че е късче от разбъркана мозайка, която се подреждаше като с магическа пръчка.

Той обсипа тялото й с целувки. Сякаш я изпиваше, и то за пръв път. За нейна изненада тези целувки й доставиха наслада. Когато разтвори краката й, за да я докосне, тя усети как дълбоко в нея се разпалва жив въглен. Зарови пръсти в косите му и го притегли по-близо.

И двамата бяха обзети от странна трескавост, родена от благоуханния морски въздух, от хладината в каютата и вероятно от смущаващата забележка на лодкаря с натрапващата се алюзия за миналото, предхождащо тяхната връзка. Джордан я обязди и с продължителна въздишка потъна в нея. От гърлото й се изтръгна стон. Досега никога не бе прониквал така дълбоко.

Полюшването на яхтата добавяше собственото си вълшебство към бавните му тласъци. Сякаш по собствена воля ръцете й се движеха по цялото му тяло. Дива възбуда, която не бе изпитвала до този момент, погълна сетивата й. Той я почувства и ускори движенията си.

Сега краката й бяха сключени около него и го придърпваха все по-дълбоко. Нещо у Джил почна заплашително да се надига, някакъв глад, който до този момент не бе чувствала. Искаше го все повече и повече. Всеки тласък засилваше желанието й. Мисълта, че може да престане да я изпълва по този начин, я караше да се чувства празна и пуста. Този ужас стана неделима част от трескавия екстаз, който я заливаше.

Тя започна да стене и да вие. Той проникваше все по-дълбоко и по-дълбоко, с ръце на раменете й. Пръстите й оставиха дълги драскотини по гърба му и подканващи се впиха в напрегнатите мускули, за да насърчи тласъците му.

После някаква невидима стена се срути у Джил.

От устата й се изтръгна вик и изведнъж цялото й тяло му се отдаде в един-единствен пристъп. Тя осъзна, че току-що бе изпитала първия оргазъм в живота си.

Продължи да тръпне в обятията му доста дълго време, след което бавно дойде на себе си. Собствената й страст я бе трогнала до сълзи.

Но Джордан изглеждаше развеселен. Погледът му излъчваше изтощение и задоволство. Очите му отразяваха особената пълнота, която тя бе изпитала, а не притеснението от страстта, която бе подчинила волята й.

Когато той седна, тя забеляза кървавите резки по гърба му.

— Ооо, издрала съм те. Внимавай жена ти да не ги забележи.

Той само се усмихна и отвърна:

— Не се тревожи за това. — В този момент излъчваше някаква особена увереност. Изглеждаше спокоен, почти блажен, сякаш бе получил всичко на света, което бе искал, и не се боеше от нищо.

Джил се запита какво го правеше толкова уверен, толкова спокоен. И колкото и да бе странно, в този момент почувства, че вече не владее положението, както смяташе, че сега управлението преминава в неговите ръце. Че някакъв съдбоносен елемент от собствената й власт бе изтекъл между пръстите й или й се изплъзваше в момента.

Тя гледаше красивото му тяло, докато той си слагаше дънките. Резките бяха на неговия гръб, не на нейния. И въпреки това сякаш истинските рани, издайническите кървави дири вече бяха белязали душата й и вероятно нямаше да заздравеят така бързо, както й се искаше. Бяха оставени там от Джордан Лазаръс.

40

Пискатауей, Ню Джърси

— Ооо — изстена момичето, — о, скъпи! Великолепен си. Хайде… Само още малко…

Тони Доранс бе обяздил голото момиче, потънал докрай в нея. Тя лежеше по корем сред намачканите чаршафи върху леглото му. Той сведе поглед към сенките, обагрени в розово от неоновия надпис, който светваше и угасваше зад прозореца в ритъм, съпътстващ движенията на таза й, който трескаво ускоряваше движенията си с наближаването на оргазма й.

— Скъпи… О! Още…

Усмихна се, докато се търкаше в нея. Тя бе възбудена истински, той действително я възпламеняваше.

И двамата бяха твърде пияни, но това ни най-малко не ги усмиряваше. Тони отдавна бе разбрал, че пиянството не намалява нагона му, нито го прави импотентен, както става с повечето мъже. Дори напротив, по някакъв начин го отдалечаваше от собствената му възбуда и дори от втвърдения му член. Започваше да го чувства като безстрастен инструмент, който можеше да използва изкусно.

Сега правеше именно това, плъзгаше го навътре-навън, без да бърза, и чувстваше как плътта, която го обгръща, потръпва все по-необуздано.

— Точно така, скъпа — измърмори той, без да си спомня името й. — Хубаво ти е, нали?

С рязко движение успя да проникне още по-навътре и застина за миг там, прав и твърд като оловна тръба. От устните й се изтръгна дрезгаво стенание.

— О, боже! О, скъпи…

Оргазмът я връхлетя внезапно, мускулите вътре в нея го сграбчиха в парещи спазми. Цялото му тяло потръпна и разтърси твърдия му пенис като гръмоотвод насред буря. Усети как гърбът му се изви в дъга, бедрата му се напрегнаха. Ръцете му останаха на полукълбата й, които сияеха в розово на изкуствената светлина. Колко прекрасни изглеждаха момичетата, когато бяха голи, обърнати с гръб към него! Толкова уязвими…

Почти без да го осъзнава, той бе започнал да свършва. Сграбчи раменете й и с мощен тласък проникна още по-дълбоко в нея. Спермата избликна в малък горещ фонтан, който я накара да простене. Дълго време, подпомогнат от това, че бе пиян, той остана в нея, без ни най-малко да омеква, дори напротив — твърдостта му бе насърчавана от признаците на отзвучаващата й наслада.

Накрая се дръпна и се отпусна до нея, галейки раменете й. Миришеше хубаво, въпреки че парфюмът й беше евтин и в косите й се усещаше дъхът на обикновен лак. Уханието на жена винаги му доставяше наслада.

После жената се обърна с лице към него. Очевидно вече бе дошла на себе си.

— Мога ли да получа нещо за пиене? — попита тя.

— Разбира се, скъпа. Скоч става ли?

— Добре звучи.

Той стана и отиде бос до кухнята, чиито шкафове бяха отрупани с мръсни съдове. Намери две чисти чаши, изплакна ги набързо и наля в тях скоч от бутилката, която бе донесъл, когато се прибраха заедно с момичето.

Беше попаднал на нея в една кръчма на около километър от апартамента му. Беше долнопробно местенце, покровителствано от местните редовни посетители след обяд и малко по-груба и случайна клиентела вечер. Тони бе част и от двете групи. Често се отбиваше да пийне една бира, когато не обикаляше да си търси работа. А вечер, след като цял ден е обикалял за работа, или ако не е имал смелост и само е залагал на коне, той се връщаше там, за да се напие и да си намери жена.

Тази вечер подхвана разговор с нея на бара. Тя веднага му прати точните сигнали. Намираше го за привлекателен и с удоволствие би споделила леглото му за цена от няколко питиета, при условие, че не е прекалено груб с нея.

Каза му името си в самото начало на разговора им. Той моментално го забрави и цяла вечер я наричаше „скъпа“. Това беше евтино уиски от бара, същата помия, която пиеха и „покровителите“. И друг път си беше купувал от него за вкъщи, когато се прибираше с някое момиче. От години вече не можеше да си позволява хубав алкохол; а дори и да можеше, в този случай просто не си заслужаваше.

Върна се във всекидневната, където момичето лежеше на сгъваемото легло и пушеше цигара. Подаде й чашата и тя отпи една глътка. Направи се, че не забелязва ниското качество на питието. Нали беше за нейния успех в края в краищата. Тя вдигна поглед към Тони.

— Ти си истински тигър, скъпи — каза му тя.

Тони забеляза увисналите й гърди и отпуснатия й корем. Не беше толкова млада, колкото изглеждаше на бара.

— Ти събуждаш звяра в мен, дете — усмихна се той.

Наблюдаваше я как запалва цигара. Тя дръпна жадно. Двамата седяха в мълчание и отпиваха от скоча си. След малко той видя как погледа й пробяга из стаята. Тя отбелязваше евтината мебелировка, изтъркания килим, масите и шкафовете, отрупани безразборно с лични вещи и празни чаши. Всичко това бе окъпано в неестествено, почти зловещо сияние от неоновото осветление, която светваше и угасваше, светваше и угасваше.

Западналата бърлога на един ерген, който се бе разминал с късмета си.

— Ей — каза тя накрая, а гласът й прозвуча удивително трезвен, — хайде да излезем навън.

— Навън? — повтори Тони прегракнало.

— Притеснено ми е — отвърна тя. — Тук е някак задушно. Нали разбираш? Хайде да излезем.

Тони я изгледа.

— Къде?

Тя отпи голяма глътка от чашата си. Без съмнение това момиче и евтиното питие се погаждаха достатъчно добре.

— Да хапнем нещо — каза тя. — Гладна съм. Ти не си ли?

Тони се замисли за миг. Той също чувстваше глад. Комбинацията от алкохол и секс по това време на нощта винаги изостряше апетита му. Един хамбургер може би или сандвич щеше да му дойде добре.

— Къде имаш предвид да отидем? — попита той.

— При Джими — отвърна тя. — Там можеш чудесно да си похапнеш и през нощта.

Тони се намръщи. „При Джими“ бе известен ресторант на няколко километра от апартамента му. Момичето беше право, това бе идеалното място за едно късно похапване. Но в интерес на истината в този момент Тони бе твърде зле откъм финансите, за да си позволи подобен ресторант.

— Много е далеч — каза той. — Твърде съм уморен, за да се мъкнем чак дотам. Защо да не си поръчаме пица?

Момичето го изгледа и повдигна вежди. За момент лицето й потъна в дима, който бе издишала през носа си.

— Пица? — възкликна тя. — Аз не обичам пица.

Тони усети, че това момиче почва да го дразни. Вече бе забравил разговора си с нея на бара. Сякаш се събуждаше точно в този момент, поздравяваше я като непозната, съзирайки обвитата в дим, обагрена в розово от неоновото осветление гримаса на раздразнение.

— Какво ще кажеш за по един хамбургер? — попита той. — Можем да хапнем съвсем наблизо, малко по-надолу по улицата.

Тя не скри разочарованието си. Огледа мизерния апартамент и после вдигна очи към Тони.

— И хамбургери не обичам. — В тона й прозвуча нотка на предизвикателство.

Тони се усмихна.

— Какво обичаш тогава?

Тя го изгледа и отвърна.

— Едно суфле винаги идва добре. Нито твърде тежко, нито твърде леко.

Сега вече в гласа й се чувстваше нескрито презрение.

— Добре, маце — каза той и дръпна от цигарата си, — ако ти се яде суфле, можеш да мръднеш до „При Пол“, Chez Paul или до заведението на Джерард, но сама. Ще ти викна една лимузина. Или дори по-добре, ще събудя шофьора си и ще му наредя да те откара.

— Не си прави труда — каза тя. — Знам колко прави две и две. Не си бог знае колко заможен, нали, приятелю?

Тони понесе този удар с мълчание, наблюдавайки я през мъглата от дим, която се стелеше между тях. Видя как стрелна очи към дрехите си, захвърлени на стола. Искаше й се вече да е навън! Беше се позабавлявала с него и сега се чувстваше отегчена и неспокойна, а освен това обстановката я дразнеше.

Беше си курва. Ето какво бе пропуснал да отчете по време на разговора им в бара и после, докато вървяха насам, трябва да е бил твърде пиян или твърде надървен. Или тя го е криела съвсем съзнателно като част от собственото си изпълнение в бара.

Във всеки случай той вече почти я ненавиждаше.

— Мисля, че все пак ние двамата с теб се разбираме — каза той.

— Да — отвърна тя, угаси цигарата си и стана. — Така е, струва ми се.

Той огледа тялото й. Коремът й се беше надиплил като малка вътрешна гума. Задникът й беше отпуснат, гърдите — увиснали. Изрусената й коса бе с тъмни корени. Гримът й, размазан след секса, който бяха правили, изглеждаше като гротеска.

Точно тя едва ли имаше право да го гледа с пренебрежение, помисли си Тони.

Той я наблюдаваше как си облече роклята и се наведе, за да си сложи обувките с високи токчета, които носеше в бара. Изглеждаше като евтина проститутка.

— Как ти беше името, скъпа? — попита той с нотка на презрение.

— На теб за какво ти е? — попита го тя в отговор и гласът й прозвуча подигравателно. — Утре няма да си го спомняш, жребецо.

Тя вече си беше взела палтото и чантата. Огледа се из евтино обзаведената стая.

— Иска ми се да можех веднага да забравя това тук — каза тя. — Но вероятно няма да се получи. Такъв е животът, предполагам.

Спря при вратата. Тони продължаваше да седи гол, с питие в ръка.

— Жесток си в леглото — каза тя. — Жалко, че не можеш да ми платиш за чукането колкото си мислех. Пак моя тъп късмет. Вечно се натрисам на неудачници.

Устните й се изкривиха презрително.

— Сбогом, прахоснико.

Тони стана и се приближи към нея.

— Чакай да ти отворя — каза той.

За част от секундата тя се възхити на тялото му, което все още бе стегнато и мъжествено, въпреки очевидната разруха в живота му и евтиния алкохол, който пиеше.

Този миг невнимание се оказа гибелен.

Ръката му се протегна към дръжката на вратата, но изведнъж се изви обратно в зловеща дъга. Цапна я право в устата с опакото на дланта си. Тя политна назад и едва успя да се задържи на крака.

Но другата му ръка вече беше замахнала и ударът попадна в слепоочието й, дори още по-силен от първия. Тя се просна на пода зашеметена.

С котешка пъргавина, която изглеждаше невероятна след всичкото това пиене, Тони се отпусна на колене, обяздвайки я. Започна да й бие шамари, наблюдавайки как главата й се мята насам-натам. Не знаеше колко пъти я беше зашлевил. Ръцете му се движеха автоматично, сякаш независимо от волята му. От устните й се отрони стенание, но очите й бяха обърнати. Почти беше загубила съзнание.

Точно се канеше да я удари по-здраво, когато успя да се овладее. Дълго време остана така върху нея със затворени очи, заслушан в собственото си дишане, което изгаряше гърлото му. Ръцете му трепереха.

После сведе поглед към момичето. Безчувственото й тяло го напрегна. Повдигна клепачите й и огледа очите й. Долови още няколко дрезгави стенания в гърлото й и реши, че й няма нищо.

Облече се набързо и я замъкна долу на паркинга в алеята, където държеше колата си. Влачеше я под ръка, сякаш беше пияна. Никой не го видя, защото беше два часа след полунощ.

Потегли по безлюдните улици и стигна до един малък парк. Остави я на някаква пейка. Тя все още бе твърде замаяна, за да седи или говори.

Внимателно я отпусна, докато прилепна в ембрионална поза върху пейката. После се взря в лицето й. Беше ужасно подпухнало, но едва ли щеше да й бъде нужна медицинска помощ. Няколко дена щеше да бъде в синини и толкова. За момент Тони остана неподвижен, съзерцавайки с удивление резултатите от собственото си насилие. Преди тази вечер не знаеше, че таи нещо подобно в себе си.

После сви рамене. Кучката си го заслужаваше, реши той.

Потегли с колата и я остави да лежи на пейката. Намери пътя за дома след замаяна одисея из полупознати квартали, качи се горе и се строполи на леглото, където беше правил секс с онова момиче. След пет секунди спеше дълбоко.

На следващата сутрин Тони се събуди и установи, че си спомня всичко съвсем ясно. Обзе го тревога за момичето. Запита се дали щеше да се върне в заведението на Бруно да го търси я с полиция, я с някой приятел. Не беше изключено дори да си спомня пътя до мебелираната му стая. Истинска кучка. Всичко можеше да се очаква от нея.

Но въпреки тревогата, Тони бе шокиран от постъпката си. Досега не се беше държал така с жена. Предишната вечер явно си беше изпуснал нервите.

Огледа се из апартамента и осъзна какво се беше случило. Като я видя да лежи така на леглото, изкривила презрително устни, докато димът от цигарата й се виеше нагоре през розовите неонови отблясъци, той бе видял жилището си през нейните очи. Евтин бардак.

И което бе по-лошо, докато слушаше обидите, беше видял собствения си живот през нейните очи.

Тони беше изпълнен с ненавист към самия себе си и към живота, в който бе затънал. Пропадането беше бавно — той всъщност не си даваше сметка колко ниско бе паднал, докато презрителният присмех на онова момиче не го бе принудил да го осъзнае.

Стана и се погледна в огледалото. Като по милост лицето му все още изглеждаше младо и красиво. Тялото му бе хубаво и стегнато. Алкохолът засега не беше поразил плътта му.

Все още имаше шанс. Ако успееше да се овладее…

Тони внимателно се избръсна, излезе, за да се подстриже, сложи си най-хубавия костюм и тръгна да си търси работа. Този път сериозно.

Това съвсем не беше лека задача. Отне му три седмици непрекъснати телефонни разговори със стари приятели, с някогашни колеги, всъщност връзка с какви ли не познати от деловия свят през дългата му кариера.

Почти всички го отрязаха, естествено. Служебните приятелства означаваха твърде малко в най-добрия случай, а и характеристиката на Тони бе твърде хаотична, пълна с внезапни напускания, без каквито и да било блестящи препоръки. Той беше олицетворение на неудачника. Молбата за работа, отправена към стари познати, всъщност беше искане за твърде голям жест.

Но Тони беше настойчив, без скрупули, че се унижава пред хора, с които някога бе работил или бе имал някакви делови отношения. Когато те възкликваха, че не са в състояние да му намерят пост, достоен за него, той им заявяваше, че би приел каквото и да е, без претенции.

Късметът му накрая излезе от един стар приятел и партньор в пиенето, на име Тип Кимънс, който сега работеше като директор по пласмента за една застрахователна компания на Лонг Айлънд.

— Мога да ти дам нещо на консигнация — каза Тип, а жизнерадостния му тон прикриваше нотка на загриженост, когато разбра колко отчаян е Тони. — Но все пак ще трябва да тръгнеш по клиенти. Ще се справиш ли?

— Разбира се — отвърна Тони. — Кога започвам?

— Ела в понеделник на курса ни за пласьори — каза Тип. — До една седмица след това трябва да те изкараме на твой терен.

— Благодаря, Тип — каза Тони. — Няма да съжаляваш.

— Не ми благодари — отвърна Тип. — Истината е, че току-що ни смениха ръководството. От основната фирма има нови постъпления и аз бръквам там, за да те наема. Ако не беше тази възможност, просто нямаше да има какво да ти предложа.

Едва когато седмица по-късно Тони се яви на работа и започна своята кариера като нисш застрахователен агент, който дава телефонни консултации и ходи по къщите, той осъзна какво беше станало.

Компанията за застраховки, в която работеше Тип Кимънс, носеше името на своя отдавна починал основател Тейлър Стоун. Застрахователна компания „Стоун“ преди четири години бе на ръба на фалита, когато бе погълната от националната корпорация „Бенефит Лайф Инкорпорейтид“.

„Бенефит Лайф“ беше филиал на конгломерата „Грифин-Елис Инкорпорейтед“, който притежаваше още два големи застрахователни клона, както и десетина други компании.

„Грифин-Елис“ бе изпаднала в беда на последния спекулативен пазар и за малко да бъде погълната от един многонационален конгломерат със седалище в Италия. Ако това се бе случило, без съмнение компанията щеше да бъде раздробена и продадена на части, за да подсигури баланса на счетоводството на италианската група.

Но в последната минута по решение на акционерите на „Грифин-Елис“, с помощта на инвестициите на десетина приятелски настроени банкери, враждебното поглъщане бе осуетено и на помощ се притече един американски конгломерат, който изкупи „Грифин-Елис“ за 41,57 долара на акция и пое задължението да запази „Грифин-Елис“ под собственото му име.

Единствено благодарение на това сливане Тони Доранс получи своята нова работа. Негов непосредствен началник щеше да бъде Тип Кимънс. Над Тип щяха да бъдат директорите на „Бенефит Лайф“, а над тях стояха управителите на „Грифин-Елис“, който отговаряха за финансовата политика на компанията.

Още по-нагоре в йерархията следваха членовете на управителния съвет на „Грифин-Елис“, а над тях — генералните директори на новата компания-майка.

А над всички тях, оглавяващ същата тази компания, бе нейният основател, генерален директор и председател на борда на директорите Джордан Лазаръс.

Така че Джордан Лазаръс в известен смисъл възкреси разпадащата се кариера на Тони Доранс като търговски посредник и като човек.

41

Ню Йорк

Калвин Уедърс беше висок мъж, твърде висок за своята професия.

Частните детективи трябваше да бъдат ненатрапващи се като присъствие хора, които се шмугваха незабелязано зад ъглите и не привличаха вниманието на околните.

Калвин Уедърс бе точно обратното. Със своите сто деветдесет и три сантиметра и сто и десет килограма той беше впечатляваща фигура. Носеше костюми и спортни сака, които подчертаваха мощната му атлетична фигура, сега малко поотпусната, тъй като вече бе прехвърлил четирийсетте. Тъмните му коси, почнали леко да посребряват на слепоочията, бяха безупречно подстригани и му придаваха вид на преуспяващ бизнесмен или търговски посредник. Беше си избрал доста натрапчиви маниери, за да подхождат на имиджа му флиртуваше със сервитьорки и барманки и беше развил досадния навик да се обръща към всички на малко име, точно както би постъпил един търговски посредник.

Когато искаше да направи различно впечатление, той често носеше спортна чанта, от която стърчеше ракета за тенис. Това, в комбинация с дънките и пуловера или тениската, му придаваше вид на спортист любител. Беше много убедителен.

Където отидеше, хората го забелязваха веднага.

Но не като детектив.

В действителност Кал беше мил човек, много саможив и много интелигентен. Неговото благоразумие в съчетание с изключителната му усърдност му го бяха направили един от най-добре платените детективи в „Анспач & Кейтс“ — една от престижните детективски агенции в страната, предпочитана от богатите и силните на деня.

Седем години беше работил като детектив в полицията на Ню Йорк, най-напред в Нравствения, после в отдел Убийства и бе видял всякакви разновидности на продажност и подкупност, каквито градът можеше да предложи. Конфликт с началниците по едно твърде противоречиво разследване сложи край на кариерата му, но беше толкова способен, че нямаше никакви проблеми да си намери работа в една местна престижна агенция. Пет години по-късно вече се бе издигнал до високоплатен пост в престижната „Анспач & Кейтс“.

Той беше силен, ловък човек, който можеше да се оправи в опасни ситуации. Но тъй като винаги провеждаше щателно проучване и подготовка, почти никога не му се налагаше да използва физическа сила. Вършеше работата си от разстояние и оставаше там, докато откриеше всички нужни отговори. По тази причина неговите началници го предпочитаха за по-деликатните задачи. Той беше превъзходен професионалист, един от най-добрите в своята област.

През този дъждовен априлски ден Калвин Уедърс се срещна с Джил Флеминг в един малък хотел в центъра, само на няколко пресечки от „Хайтауър Индъстрис“.

Джил бе наела Кал чрез „Анспач & Кейтс“. Специално бе помолила той да се заеме с нейния проблем и бе платила допълнително за тази привилегия, тъй като агенцията не обичаше да й се казва кой детектив да се праща за даден случай.

От самото начало Джил бе впечатлена от Кал Уедърс. Умът му и неговата проницателност й бяха показали, че той е човекът, който й е нужен.

Кал Уедърс също бе впечатлен от Джил.

Тя му отвори вратата, без да каже нито дума. Беше облечена в кожена пола и тесен пуловер. Якето й, което висеше на една кука на стената, също беше от италианска кожа. Детективът забеляза облеклото й с око на ценител и после се настани на масата до прозореца.

— Какво имате за мен? — попита Джил.

— Онова, което очаквате, струва ми се — каза Калвин Уедърс.

Той извади една папка и докато говореше, разгръщаше страниците.

— Барбара Консидайн е единствено дете — започна той. — Когато момичето било на седем години, майка му починала. Отгледана е от баща си. Имала бавачка в продължение на няколко години, но когато станала на единайсет години, жената била освободена. След това тя и баща й заживели сами, ако не се смятат оскъдните роднински посещения. Консидайн позволявал на готвача или на слугите да влизат в къщата едва след като тръгнел за работа и нареждал да си отиват, преди да се е върнал. Мразел прислугата да му се мотае из краката. Изисквал пълна уединеност.

Джил го слушаше мълчаливо.

— От четирийсетгодишна възраст Виктор Консидайн страдал от хронична сърдечна недостатъчност — продължи детективът. — Атеросклероза. Подложил се на всевъзможни терапии по онова време, имал няколко инфаркта и лежал в болница. Няма да навлизам в подробности относно физическото му състояние. Във всеки случай перспективите за него не били добри. Очаквана пределна възраст — може би шейсет, шейсет и пет години, при щастливо стечение на обстоятелствата, разбира се. Тези шансове изобщо не му допадали, особено след като бил свикнал да упражнява твърде голяма власт като оглавяващ конгломерата. Хората, които са толкова богати, не обичат да бъдат надхитрявани от майката природа.

Той хвърли поглед към Джил, която кимна, кръстосвайки крака. До нея на пода бе поставена малка кожена чантичка.

Той отгърна една страница и после още една.

— Джордан Лазаръс притежавал компания, която е разработвала ново лекарство. То можело да помогне на Консидайн, можело да му спаси живота.

Джил кимна. Повечето от това тя вече знаеше.

— Консидайн се опитал да погълне компанията на Лазаръс — каза той, — просто за да се домогне до лекарството и изследванията. Чиста игра на надмощие. Накрая успял. Направил предложение за цената на акциите, на което акционерите не могли да устоят и поел ръководството на целия конгломерат. Но точно тогава умрял. Дъщеря му се омъжила за Лазаръс, предоставила му почти пълен финансов контрол над империята „Консидайн“ и благодарение на това сливане „Лазаръс Интърнешънъл“ станала една от най-големите компании на света.

Сливане, помисли си Джил. Идеалната дума, характеризираща брака на Джордан.

— Очевидно е — продължи Калвин Уедърс, — че смъртта на бащата и бракът са били благотворни както за Барбара, така и за Лазаръс. Лазаръс си възвърнал империята и дори много повече. Колкото до Барбара, тя се сдобила със съпруг и се отървала от баща си.

Джил го погледна.

— Защо ще иска да се освободи от баща си?

Детективът се усмихна.

— Ще стигна и дотам — отвърна той и отгърна поредната страница в папката. — Барбара Консидайн била много затворено момиче. Като се изключи бала по случай появата й в обществото, почти никога не е забелязвана в светски среди. Завършила колеж, получила научна степен „магистър по бизнес администрация“ от Харвард и започнала да работи за Консидайн. До появата на Лазаръс нямала друг брак. През всичките тези години няма нито един симптом за нещо странно в живота й… освен един факт.

Той обърна папката така, че Джил да може да види страницата. Тя погледна, където й сочеше Калвин и присви очи.

— Шестнайсетгодишна — повтори тя.

Детективът кимна.

— Мексико Сити. Излязло е страхотно скъпо. Говорих с лекаря, който е бил замесен. Парите, които му били предложени, го направили подозрителен, затова внимателно водил записки по случая. Оказа се, че става дума за най-обикновен аборт.

Джил кимна, фактът, изглежда, я задоволяваше.

— Но има и още нещо — добави детективът, сочейки към дъното на страницата. — Както виждате.

— Джил погледна по-внимателно и присви очи, когато прочете онази част от доклада, която й сочеше детективът. Очевидно бе заинтригувана.

— Да, виждам — каза тя.

Детективът отгърна нови страници от папката.

— И така — продължи той, — сериозното сърдечно страдание на Консидайн е било добре известно. Последният инфаркт не бил изненада за никого, тъй че той бил погребан, без да му бъде направена аутопсия. И понеже по това време обичайните лекарства му давала Барбара, тя описала на лекаря по съдебна медицина дозировката и всичко останало. Никой не поставил под съмнение думите й. От къде на къде?

Той отгърна нова страница.

— Но аз успях да се свържа с медицинската сестра, която се е грижела за Консидайн след втората му хоспитализация. Нейната специалност са точно пациенти със сърдечно-съдови заболявания. Тя била добре запозната с лекарствата, които са му били давани, както и с конкретното му здравословно състояние. А докато живеела в къщата, начинът му на живот й направил странно впечатление. Не й се говореше за това, но аз успях да я убедя.

— Какво имате предвид под „начина му на живот“? — попита Джил.

Детективът се поколеба за момент.

— Позволете ми да се върна на това по-късно — каза той. — По времето, когато почива, Консидайн е вземал дигитални. Това лекарство оставя съвсем ясни следи в организма. Ако Консидайн е починал така, както смята съдебният лекар, щеше да има безспорни отлагания в органите му.

Той отгърна поредната страница в доклада.

— Аз имах малка теория по този въпрос и се консултирах с някои мои приятели медици. Един патолог, един кардиолог и един фармацевт. И тримата потвърдиха, че в протокола за настъпилата смърт няма логика. Консидайн не може да е починал от спонтанен инфаркт. Нещо го е причинило. Една аутопсия би го доказала.

Джил внимателно наблюдаваше детектива.

— Тогава как е починал? — попита тя.

Детективът се усмихна.

— Връщаме се към живота, който Консидайн е водил със своята дъщеря — каза той. — Тя е била единственото му доверено лице. Лично му е давала лекарствата. Хранила го е. Грижела се е да задоволява всичките му потребности. Никаква прислуга не е допускана в къщата, когато двамата са си били у дома. Винаги са били сами. Доста странна ситуация, не мислите ли?

Джил изглеждаше скептична.

— Предлагате ми някакви хипотетични заключения — каза тя. — Това не ми е достатъчно.

Той кимна.

— Знам. Представете си конкретното положение. Ето ви едно момиче, чиито баща е бил единственият му свят от най-ранна детска възраст. Властта му над нея е абсолютна. Тя не може да му откаже нищо. За нея той се превръща в идол. А дълбоко в себе си сигурно го мрази с не по-малка сила. И внезапно в живота й се появява Джордан Лазаръс. Той се опитва да спечели помощта й, която би предотвратила успеха на баща й да погълне неговия конгломерат. Тя му отказва. Но междувременно той успява да я заинтригува. Тя се влюбва в него. Какъв е резултатът от всичко това? Поглъщането е в ход, но най-неочаквано старецът Консидайн почива, излиза от играта, и неговата дъщеря предлага на тепсия „Консидайн Индъстрис“ на Джордан Лазаръс. Седем години по-късно Лазаръс е един от петимата най-богати на планетата.

Джил кимна замислено.

— И все пак необходими са ми по-категорични заключения — каза тя.

— Открих бавачката, която се е грижела за Барбара до единайсетгодишната й възраст — добави детективът. — Оказа се, че не е била освободена просто така. Станала е твърде подозрителна. Въз основа на онова, което ми каза, разговарях с прислужниците, работили в къщата на Консидайн. Едната от тях се оказа по-хитра, отколкото са я смятали Консидайн и дъщеря му. В суматохата след смъртта му тази прислужница прибрала чаршафа, с който било застлано леглото му в нощта на смъртта. И досега е у нея, или по-точно у мен.

И отново обърна папката към Джил. Тя зачете бавно, като следеше с пръст написаното.

Той я наблюдаваше как поглъща информацията. Така съсредоточено, лицето й бе станало още по-красиво. Устните й се разтегнаха в лека усмивка. Беше се надявала именно на това и дори на повече.

Накрая затвори папката и вдигна поглед към него.

— Добре сте си свършили работата — каза тя. — Бяха ми казали, че сте добър.

Той я гледаше настоятелно.

— Жертва съм на красиво лице — отвърна той.

Тя затвори папката.

— Това за мен ли е?

— Специално за вас — отвърна той с особена нотка в гласа си.

Тя взе папката и я прибра в чантата за документи, която беше донесла със себе си. После се обърна и застана срещу детектива.

— Е — каза Джил, — ти си човек, който работи усърдно. Затова смятам, че заслужаваш награда.

Детективът не каза нищо. Очите му станаха някак по-дълбоки, когато тя се изправи пред него.

Бавно се пресегна към ципа на кожената си пола и го дръпна. Смъкна полата си и леко я пусна в скута му.

Той впери поглед в голите й слабини. Под полата си тя не носеше нищо. Съблече и блузата си и остана по оскъден сутиен.

— Бъди добро момче — каза тя и пристъпи към него — и ми помогни да го сваля.

42

Барбара Лазаръс седеше в офиса си в „Консидайн Индъстрис“ и очакваше важно съобщение.

Имаше среща с Джордан за вечеря в „21“, където към тях щяха да се присъединят няколко важни гости на корпорацията. Щеше да бъде сковано и скучно събиране, но Джордан имаше изискан начин бързо да приключва с подобни истории. Двамата щяха да се приберат в жилището си на Сътън Плейс най-късно до девет и половина.

През последните две седмици Барбара почти не беше виждала Джордан. Той пътуваше от съвещание на съвещание из цялата страна, като правеше известни прекъсвания в Чикаго, Денвър, Кливланд, Финикс и Сан Франциско. Извършваше и основната проучвателна дейност по новия си проект за вътрешността на големите градове, в хода на която трябваше да „убеди“ с парични знаци доста хора, за да си осигури необходимото съдействие.

Джордан наистина бе обсебен от собствения си проект. Обясни основните моменти на Барбара. Замисълът беше фантастичен и можеше да промени лицето на страната. Ако се реализираше — а Джордан изглеждаше убеден, че е невъзможно да се провали — вътрешността на американския голям град щеше да се превърне в жизненоважна икономическа основа, с високи цени на недвижимите имоти и щастливи и продуктивни жители. Щеше да се сложи край на урбанистичната безнадеждност, която задушаваше градовете още преди края на миналия век. Запуснатите квартали щяха да се превърнат в промишлени забележителности с условия за живот като в предградията. Нисшата класа щеше да се развие в процъфтяваща средна класа.

В случай, че проектът се реализираше, Джордан щеше да стане за националната икономика онова, което представляваше Мартин Лутър Кинг младши за расисткия морал, Ейбрахам Линкълн за Обединението и Рузвелт за бедните през време на депресията.

Но Джордан не го правеше за лична слава. Целта му бе да реализира една лична своя мечта, която Барбара не бе подозирала у него и всъщност не разбираше.

Тя щеше да възнегодува, че напоследък до такава степен е пренебрегната от съпруга си, ако всичко това не правеше Джордан толкова щастлив, толкова въодушевен. Дори тя се почувства заразена от ентусиазма му. Освен това той я караше да се гордее с него.

И все пак тя се притесняваше от продължителните му отсъствия. А и в обзелото го напоследък доволство имаше нещо, което Барбара, след като го познаваше толкова добре, не можеше да отдаде единствено на работата.

Тя чувстваше, че нещо не е наред.

Затова днес очакваше важна информация.

Нейната детективска агенция й бе докладвала, че Джордан се среща с една млада жена на име Джил Флеминг, административен помощник на Джесика Хайтауър. Барбара познаваше Джесика, както и всички останали в деловия свят, но изобщо не беше виждала или чувала за тази Флеминг. Нейният детектив я бе информирал, че Джордан се е запознал с момичето на срещата на високо равнище между водещите финансисти на „Лазаръс“ и „Хайтауър“. Вероятно там бяха поставили начало на връзката си.

Барбара бе поръчала детективът й да проучи всичко за Джил Флеминг, за положението й в „Хайтауър“, за отношенията й с Джесика, за миналото й. Освен това искаше да знае колко сериозно е увлечението на Джордан по тази млада жена.

Детективът, един от най-добрите в бранша, й беше изпратил два доклада с обяснението, че проучването на миналото на момичето все още е в ход. Колкото до това дали Джордан е осъществил интимна близост с нея, бе обещал да й представи доклада си същия този следобед.

Барбара изгаряше от нетърпение да го получи. Деликатният баланс, който поддържаше като съпруга на Джордан, беше мъчителен за нея, особено когато беше наясно, че той се среща с друга жена.

Тя успяваше да задържи Джордан, като му създаваше илюзията, че е абсолютно свободен в своя брак. Знаеше колко задължен се чувства той към нея за ролята й във възхода на корпорацията. Тя спази обещанието си като негова съпруга. Предостави му пълна свобода и успя да го убеди, че няма да моли за любовта му.

В същото време унищожаваше всяка своя съперница, която се опитваше да го прелъсти и да й го отнеме.

Досега задачата й се бе оказала относително елементарна. Повечето млади жени, които спираха погледа си на него, го набелязваха като цел заради парите и властта му. Джордан бе твърде чувствителен човек, за да се увлече по тях. В няколко случая тя трябваше да се намесва, за да се освободи от натрапниците. Джордан сякаш не забелязваше.

Веднъж обаче опасността се оказа твърде сериозна. Момичето работеше като дребен рекламен агент в Лонг Айлънд, на пръв поглед съвсем незначителна фигура, която едва ли би могла да предизвика интереса на изтъкната личност като Джордан. Но докладите на детективите, заедно със собствените й наблюдения върху Джордан по онова време, не оставиха никакво съмнение, че той е влюбен.

Барбара трябваше да прибегне до всевъзможни хитрости, за да намери начин да раздели завинаги Джордан от момичето. Цялата процедура й отне два месеца и бе истинско мъчение за нея. През цялото това време почти не мигна. Когато всичко свърши, се почувства толкова изтощена от битката, че й беше необходима близо седмица на легло, за да се възстанови, след като накрая бе извоювала победата си.

Но бе излязла победител, всичко останало нямаше значение.

От този ден нататък Джордан изглеждаше някак по-различен, по-тъжен. Стана по-вглъбен, сякаш бранеше и лекуваше дълбока вътрешна рана. Като влюбен човек.

Но Барбара успя да го успокои. И постепенно той се излекува. Сега отново бе заприличал на себе си — жизнерадостен и пълен с енергия. Но денят, в който той отново щеше да се влюби, я изпълваше с ужас. Затова го следеше неотклонно.

От снимките, които получи, се виждаше, че Флеминг е много привлекателна. За Джордан може би дори красива. В нея имаше нещо странно, беше като хамелеон и затова на всяка фотография изглеждаше различна. Вероятно това бе част от нейния чар, този неопределен, маскиран вид.

Чар ли бе онова, на което Джордан не можеше да устои? Това бе въпросът.

В лицето на Джесика Хайтауър Джил Флеминг имаше силна покровителка. Може би нямаше да бъде лесно да я сплаши и прогони.

Но Барбара щеше да се справи. Дори и ако трябваше да унищожи момичето. Наложеше ли се, би се изправила и срещу самата Джесика Хайтауър.

В края на краищата Барбара Консидайн също бе силна жена.

И целеустремена.

Беше четири часът, когато изпълнителната секретарка на Барбара плахо почука на вратата.

— Да? — извика Барбара.

— Куриер донесе този плик — уведоми я секретарката. — Няма никакви означения. Да го приема ли?

— Аз ще го взема. — Барбара грабна плика и затвори вратата под носа на секретарката си.

Пликът беше солидно запечатан и за да го отвори, тя трябваше да използва нож и машинката за отстраняване на телбод. Реши, че е от нейния детектив. Без съмнение това бе информацията, която чакаше.

Върху бюрото й се изсипаха куп листа.

Дъхът й секна. Документите не съдържаха информацията за Джил Флеминг, която очакваше. Това бе собственото й досие.

Имаше три отделни листа. Първият включваше поверителна информация от лекаря в Мексико Сити, който й бе направил аборта на шестнайсетгодишна възраст. Обзет от подозрения заради огромната сума, която му бе платена, той бе направил кръвна проба на умъртвения зародиш.

Към сведението от лекаря бе приложена изчерпателна информация от болницата за кръвта на Виктор Консидайн, изследвана нееднократно заради сърдечното му страдание.

Барбара бързо прозря смисъла на тези документи. Въз основа на данните, които съдържаха, можеше да се докаже, че бащата на нейното премахнато чрез аборт дете е бил Виктор Консидайн.

С треперещи ръце тя обърна листа.

Този път медицинските сведения бяха още по-ужасни. Анализът на лекарствата, които Виктор Консидайн бе вземал непосредствено преди да почине, беше сравнен с доклада на съдебния лекар във връзка с причината за смъртта. Неточностите и противоречията бяха подчертани и разтълкувани. Участието на талантлив, но анонимен патологоанатом бе очевидно.

Барбара беше пребледняла. Пое дълбоко въздух и обърна на последната страница.

Анализ на чаршафа, с който е било застлано леглото на Виктор Консидайн в нощта на смъртта му. Началото бе достатъчно, за да накара кръвта й да се смрази. За пореден път бележките бяха изчерпателни и абсолютно убедителни.

Към трите доклада бе прикрепено напечатано на машина писмо.

„Скъпа госпожо Лазаръс,

Вие сте убили баща си на 15 март 1972 година. Убили сте го, като сте преустановили даването на жизненонеобходими за него лекарства четирийсет и осем часа по-рано и във фаталната нощ сте ги заменили със солидна доза адреналин, причинила смъртта му в хода на сексуален акт с вас.

Достоверността на горепосочените твърдения може да бъде доказана чрез ексхумация на тялото на вашия баща. Фактът, че е имал сношение с вас в нощта на смъртта си, може да се докаже чрез химически анализ на телесните секрети върху чаршафа му.

Отдавнашната ви сексуална връзка с баща ви не беше тайна, госпожо Лазаръс. Неговите предохранителни мерки не се оказаха толкова резултатни, колкото той смяташе. Ние сме готови да представим свидетели, които знаят какво е ставало. Освен това имаме готовност да огласим изчерпателния анализ на кръвта на абортирания от вас зародиш на 3 септември 1959 година в Мексико Сити, когато сте били шестнайсетгодишна. Резултатите няма да бъдат ласкателни нито за вас, нито за паметта на Виктор Консидайн.

Вашият мотив за убийството на баща ви може много лесно да се изтъкне в съда. Влюбена в Джордан Лазаръс и помолена от него за помощ в усилието му да предотврати поглъщането на неговата корпорация, вие сте убили баща си и сте предложили на Лазаръс контрол върху корпорацията му, както и облагата от собствените ви корпоративни авоари. Така с един куршум вие убивате два заека, като си спечелвате съпруг и погребвате доказателството за вашия продължителен живот в кръвосмешение.

Не ни принуждавайте да разкриваме всички тези факти в съда, госпожо Лазаръс. Те несъмнено ще доведат до вашата гибел. Вместо това следвайте инструкциите ни, изложени в писмото. По този начин ще избегнете едно твърде дълго пребиваване в затвора.“

Барбара затвори очи. Вкочанените й ръце бяха отпуснати върху листата. Тя си даваше сметка, че някой трябва да е в огромно затруднение, за да се впусне да търси, и при това успешно, уязвимото място в миналото й. Някой интелигентен и решителен човек, който вече познава и разбира перверзния живот, превърнал Барбара в онова, което представляваше понастоящем.

Барбара се помъчи да разсъждава логично. Разполагаше ли е някакво оръжие срещу хората зад тази пратка? Можеше ли да им се противопостави?

Но в този момент дори инстинктът й на безмилостен боец, наследен от баща й, не бе в състояние да й помогне. Тя си даде сметка, че врагът зад тези ужасни доказателства бе открил нейната ахилесова пета. И този враг притежаваше оръжия, които можеха да бъдат използвани срещу нея публично, в съда.

Положението й беше безнадеждно. Защото дори и да се опиташе да отвърне на удара с армията от адвокати, които имаше на свое разположение, дори и да преживееше скандала, който неминуемо щеше да последва, Джордан щеше да разбере истината за нея. За нейното кръвосмешение с Виктор Консидайн, за кошмарното й минало — и за брака й със самия него.

А разбереше ли всичко това, Джордан вече нямаше да има същото отношение към нея. Уважението, нежността и жалостта, които го бяха привързали към нея през тези няколко безценни години, щяха да изчезнат. Той щеше да поиска свободата си и тя нямаше да е в състояние да му откаже.

Барбара насочи поглед към края на страницата, където бе записано изискването на изнудвачите. В началото то я учуди, тъй като й се стори твърде елементарно, такава незначителна жертва в сравнение с огромната й вина.

После осъзна, че и в този случай изнудвачът бе много преди нея и се усмихна скръбно.

Това беше краят.

Все още седеше на бюрото си със затворени очи, когато секретарката позвъни отново.

— Какво има? — попита Барбара, натискайки копчето на интеркома.

— Нова пратка за вас — уведоми я секретарката.

Барбара си спомни, че очаква доклада на детектива.

— Дай ми я.

Секретарката донесе един дебел кафяв плик и щом видя погледа на работодателката си, го остави на бюрото и побърза да напусне кабинета.

Барбара вяло отвори плика. Вътре имаше само един лист. В горната част бе изписано наименованието на нейната детективска агенция. Следваше кратък текст.

„Скъпа госпожо Лазаръс,

До този момент не сме намерили доказателства за интимна връзка между господин Лазаръс и госпожица Флеминг. Техните социални контакти са се ограничили с няколко съвместни обеда и една следобедна разходка с яхта. Госпожица Флеминг е много близка с Джесика Хайтауър. Имаме сериозни основания да подозираме хомосексуални отношения между двете жени и при нужда ще се опитаме да го документираме. Нашето заключение е, че на този етап не съществуват основания да се твърди, че вашият съпруг и госпожица Флеминг са в любовни отношения.

И подпис:

Детективска агенция «Анспач & Кейтс»

Отговорен детектив Калвин Уедърс“

43

Джонсънвил, щата Лонг Айлънд

Лесли сънуваше.

Намираше се на някакво тъмно място. Беше дошла тук с баща си, но после внезапно го беше загубила. Викаше го непрестанно… Татко! Татко!… Но той не отговаряше.

Странно, въпреки това тя го виждаше някъде пред себе си. Тъмнината не го поглъщаше. Беше сигурна, че и той я вижда. Но не й отговаряше. Просто я гледаше втренчено, слушаше мълчаливо отчаяните й викове, сякаш ги чуваше, но не можеше или не искаше да отговори. Протегна ръка към него, но той не я пое.

Усети как потъва в земята като в плаващи пясъци. Сега баща й беше над нея, гледаше я с безразличие и дори не помръдваше, за да я спаси. Тя го викаше по име, но той се отдръпна с тъжен и уморен поглед.

— Татко! — изкрещя тя отново. — Татко! — Той вече почти не се виждаше. Земята я погълна и в този миг той се извърна равнодушно.

Татко! Татко! Татко!…

Лесли се сепна и се събуди. В ушите й още отекваха собствените й стенания. Беше плувнала в студена пот. Сънят продължаваше да я обгръща с непоносимото чувство за изоставеност. Крайниците й сякаш се бяха вледенили.

Един дълъг миг тя лежеше, вперила поглед в тавана, уплашена като дете. После започна да идва на себе си и осъзна къде се намира.

Усмихна се и се опита да се отърси от съня си. Беше си тя в края на краищата. И светът си беше предишният. И съвсем не беше сама.

Едва сега си даде сметка защо се беше събудила. Някой леко я дърпаше за ръката. Тя се обърна на другата страна. Рос беше там и я гледаше с безпомощен и загрижен поглед.

Опитваше се да каже нещо. Виждаше какво усилие му струва.

— Ммм… лош сън? — успя да каже той накрая.

Тя го прегърна и го целуна.

— Да. Сънувах кошмар, но сега съм добре.

За миг се сгуши в него, чувствайки топлината на тялото му, докато той я галеше с несигурна ръка. Тя отговори на ласката му и го целуна по бузата.

— Вече съм добре. Ти спа ли?

Той кимна и успя да се усмихне закачливо.

— Ммм… като пън.

С треперещи пръсти поднесе ръцете й към устните си и ги целуна. Разбра по очите му, че иска да й каже нещо, нещо ласкаво. Но думите не му се подчиняваха. Затова просто изпрати любовното си послание с поглед. За тях това бе нова форма на общуване, наложила се след инсулта му.

Лесли му се усмихна в отговор. После усети познат мирис и разбра, че през нощта се е подмокрил.

— Веднага се връщам.

Отиде и взе тоалетните кърпи, за да го избърше. Махна найлона и пелената. Не беше ходил по голяма нужда. Усети облекчението му. Той все някак понасяше унижението да намокри панталоните си, но не и да се изтърве като безпомощно бебе.

— Искаш ли да отидеш сега?

Той изглеждаше смутен. Устата му, все още леко изкривена надясно, се сгърчи в усилие да изрече думите.

— Да, струва ми се — отвърна той накрая.

Тя му помогна да стане от леглото и го отведе до банята. Той се движеше несигурно и трябваше да се подпира на ръката й, но все пак стигна със собствени сили. Това беше моделът, който бе успял да усвои след дълга работа със своя рехабилитатор и благодарение на невероятния си кураж. Вече много неща можеше да прави сам. Движеше се твърде бавно, но се справяше.

Когато Лесли го остави до вратата, той се усмихна отново. Но тя съзря в очите му мъчителната болка и униние, които се бяха появили там още от първия ден след удара и оттогава никога не изчезваха напълно. Тя се питаше дали това изобщо щеше да стане някой ден. После си каза, че в деня, когато наистина се почувства добре, този поглед, изразяващ вътрешна болка, ще изчезне.

Остави го в банята и сложи кафето на котлона. Приготви закуската и се върна в спалнята да му помогне да се облече, когато излезе от банята.

Двамата имаха сложно ежедневие, изградено в резултат на шестмесечна практика. Рос вършеше всичко, с което можеше да се справи сам — вадеше дрехите си от чекмеджетата и гардероба, обличаше си ризата, сядаше и си обуваше чисти слипове, като бавно ги вдигаше над глезените. Лесли се намесваше само когато той не можеше да довърши съответното действие. Той се изправяше и тя вдигаше догоре гащетата му, помагаше му да си обуе панталоните и да си закопчае ризата. Вече можеше сам да си дърпа ципа. Рядко й се налагаше да му помага за вратите. Естествено, шофираше вместо него, но това беше неизбежно. Когато излизаха, Рос носеше чехли или мокасини, тъй че нямаше връзки за връзване.

Лесли вървеше до него, докато Рос бавно напредваше към кухнята, наблюдаваше го от половин метър, докато той си дърпаше стола, за да седне, и го оставяше сам да разгръща вестника, с което той се справяше доста бавно, но успешно.

Наля му кафето и с крайчеца на окото си продължи да го наблюдава как с усилие добави сметана и захар с неуверени пръсти и внимателно го разбърка.

Докато яйцата се варяха, тя се върна на масата и видя как той повдигна вежда по познатия начин. Сочеше някаква дума във вестника.

Тя ласкаво докосна рамото му, когато се надвеси над него, за да погледне какво иска да й покаже, и после изрече:

— Сблъсък.

Видя как челото му се сбърчи. После очите му се проясниха.

— Конфронтация — каза той.

— Ето това е — усмихна се тя.

— Ммм… знаех си.

Лесли бе предпочела да го подсети, а не да му произнесе направо думата, която му се изплъзваше. Това беше игра, която тя бе съгласувала с лекаря на Рос. Така поддържаше мозъка му активен, предизвикваше го да се напряга, доколкото му беше възможно, да мисли, а не просто да го измъква от затруднението.

Тази стратегия доведе до резултат. Интелектът на Рос бе все така жив, въпреки пораженията, които инсултът бе нанесъл на неговите когнигивни умения. Бе съхранил и чувството си за хумор. Почти винаги, когато молеше за помощ или я приемаше, той го правеше с шега, за да покаже превъзходство над собствената си немощ и да помогне на Лесли да се отпусне.

В този тежък и мъчителен период Лесли бе започнала да уважава и обича Рос повече от всякога. Онзи Рос, за когото се беше омъжила, макар и влюбен в нея, си беше обикновен човек. А мъжът, който се появи след това тежко изпитание, каквото представляваше инсултът му, бе несломим, изключителен.

В началото, веднага след удара, в очите му имаше само болка, смущение и гняв. Но той бързо се съвзе и се зае да се възстановява колкото се може по-скоро. Работеше усилено, както изискваше от него взискателният рехабилитатор. Често изненадваше Лесли и дори самия себе си, като вършеше, казваше или разбираше неща, които само дни преди това бяха изглеждали немислими.

Благодарение на изключителната му интелигентност, съчетана с достойнство и изобретателност, Рос бе способен да изрази само с очи много фини нюанси на чувствата, дори когато думата, която искаше да използва, не му идваше наум, или действието, което се опитваше да извърши, не му беше по силите. Неговата потиснатост се уравновесяваше с дързък хумор и нежност, която разтапяше сърцето на Лесли. В това време на крайна нужда той бе развил достойнство, което я караше да го обича още повече и наистина я направи безразлична към дребните неудобства, причинени от неговото състояние.

Естествено, тя така и не можа напълно да убеди Рос в това. Той се срамуваше от немощта си. Мъж от старата школа, той беше изключително чувствителен към собствената си мъжественост. Настоящата му безпомощност го ожесточаваше. Той се беше омъжил за Лесли, за да се грижи за нея, да я закриля. Вместо това се беше превърнал в някакво дете, за което тя трябваше да се грижи. Когато му помагаше да се облича, когато го подсушаваше, обясняваше му някоя непозната дума или го караше някъде с колата, тя по-скоро изглеждаше като майка, отколкото като съпруга. Това изобщо не подхождаше на Рос, тъй като той се виждаше като неин мъж и покровител. Искаше да й осигури щастлив дом и семейство, да я дари с дете.

От всички мъки, разбира се, най-ужасна бе неговата импотентност.

След закуска тя му помогна да си облече палтото и запали колата. Закара го до болницата и го остави пред вратата на центъра за рехабилитация, където неговият терапевт, едно сърдечно момиче на име Бетси, го очакваше.

Доскоро Рос настояваше да върви сам от паркинга на болницата, но откакто времето застудя, реши, че е по-добре Лесли да го оставя пред вратата, отколкото да я кара да прави този дълъг преход заедно с него — преход, мъчително бавен и за двамата.

Лесли го целуна за довиждане.

— Приятно прекарване — пожела му тя с нотка на ирония.

— Ти без съмнение… ммм… знаеш как да засегнеш един мъж — каза той, намеквайки за мъките, които изживяваше всеки ден в рехабилитационния център.

— Ще дойда в три — каза Лесли.

Проследи го с поглед как самичък затваря вратата и влиза, придружен от Бетси. За миг прозря какво бе направил инсултът от нейния съпруг. Той изглеждаше като старец, който се влачи жалък до младата енергична рехабилитаторка, момиче на двайсетина години. Лесли бързо прогони тази картина от съзнанието си и я замени с познатия образ на Рос като силен, привлекателен мъж, който просто в момента не бе разположен.

С този образ в мислите си, тя излезе от паркинга и се насочи към „Уилър Адвъртайзинг“. Агенцията се намираше на около три километра от болницата. Предстоеше й дълъг ден.

След инсулта на Рос тя бе станала фактическият шеф във фирмата. Въпреки че привидно обсъждаше ежедневните проблеми на бизнеса с него, и че уж реализираше неговите желания, когато даваше нареждания на персонала, реалното ръководство бе изцяло нейно.

По ирония на съдбата, въпреки че през тези шест изтощителни месеца нямаше време да мисли за себе си, тя бе намерила умствена енергия да ръководи бизнеса и да го усъвършенства. Създаде нови стратегии за наличните клиенти и намери начини да разшири клиентелата. Обнови офиса, нае двама помощници и пусна няколко обяви за агенцията в местния вестник.

Съзнанието, й бе пренапрегнато, изпълнено с творчески мисли и идеи, необходими да подпомогнат Рос и неговия бизнес, без изобщо да помисли за себе си. Живееше само с неговите проблеми. Но в същото време още отпреди удара на Рос не си беше купила нито една блуза, нито един чифт нови обувки. Имаше неотложна нужда от бельо, грим и дори нови чорапи. Но бе твърде погълната да помага на Рос, за да мисли за собствената си външност.

Благодарение на усилията й бизнесът вървеше по-добре от всякога. Тя се опита да скрие този факт или да го омаловажи пред Рос, защото не искаше той да се чувства изместен. Но той бе твърде интелигентен, за да не види доказателства за промените при посещенията си в офиса. Дори и да бе изпитал ревност, по никакъв начин не я показа. Дори напротив — обсипа Лесли с комплименти и уверения колко се гордее с нея.

Лесли все още се наслаждаваше на предизвикателството, което й поднасяше работата. Въпреки всичко двойната задача да поема такива отговорности в офиса и да се оправя с огромното бреме, което представляваше възстановяването на Рос, до такава степен я изчерпваше умствено и емоционално, че в края на деня тя бе напълно изтощена. През последните шест месеца бе отслабнала с близо осем килограма и повечето й дрехи сега й бяха твърде широки. Едва ли тежеше повече от петдесет и два килограма. Чувстваше хлад дори през меките вечери и носеше пуловер из къщата, докато само преди година една блуза щеше да й бъде напълно достатъчна.

Вероятно поради това състояние на непрестанна тревожност тя понякога забравяше разни дреболии. Точно сега например, когато спря колата пред офиса, се сети, че не си е взела от къщи чантата с документите. Беше твърде заета с мисълта да качи Рос в колата и просто я беше забравила.

Обърна колата, излезе на заден от диагоналното пространство и бързо подкара обратно към дома си. Вече наближаваше десет и половина. Щеше да изостане от графика си.

Остави колата на алеята пред къщата и избърза към кухнята. Чантата беше на шкафа, където я беше забравила по-рано. Грабна я и за миг мерна отражението си в огледалото. Изглеждаше бледа като смъртник и косата й беше в ужасен вид.

Въздъхна, качи се горе в банята и я разреса. Имаше наложителна нужда от подстригване. Косата й, винаги накъдрена, сега бе пораснала вече твърде дълга и изглеждаше съвсем безформена.

Тя разреши проблем, като я опъна назад с лента и взе решение по-късно да се обади във фризьорския салон. Сложи лек руж на страните си, угаси осветлението в банята и тръгна надолу. Беше стигнала фоайето и точно завиваше към кухнята, когато прозвуча звънецът на входната врата.

Лесли почти подскочи при резкия звук. Никога не си беше вкъщи по това време на деня. Къщата й изглеждаше като гробница и не можеше да си представи, че някой може да я посети.

Отправи се някак несигурно към вратата. Вдигна секрета и отвори два-три сантиметра, колкото да погледне.

В следващия миг очите й се разшириха.

Без изобщо да е остарял от времето, когато го познаваше, на прага стоеше Тони Доранс.

44

Тони не изглеждаше по-малко изненадан от Лесли. Всъщност видът му беше на човек, видял призрак.

— Госпожа… госпожа Уилър? — попита той с изкуствен глас.

Настъпи мълчание. Лесли го гледаше с широко отворени очи.

— Лесли? — попита той изумен.

В този момент тя осъзна, че той не беше дошъл тук, за да я намери, а се е озовал на прага й по някаква странна случайност.

— Тони — промълви тя, като се мъчеше да възвърне самообладанието си.

— Аз… Господи, невероятно е — изрече той.

Запази достатъчно присъствие на духа да не го покани вътре. Стоеше там и държеше вратата полуотворена между тях. Но внезапната му поява я разтърси. От една страна, той бе толкова отдавнашна история, реликва от безразсъдната й младост, един мъж, с когото изобщо не трябваше да има нищо общо. Той бе най-голямата й грешка и най-голямото й разочарование.

От друга страна, бе бащата на детето й. Като такъв за нея притежаваше изключителна, почти фрапираща достоверност. Сега стоеше срещу нея, гледаше я с тези красиви тъмни очи, странно непроменен от времето, и тя почувства как цялото й същество се разтърси. Виждаше историята на собствения си живот и на тялото си, както бе застанал пред нея съвсем реален, от кръв и плът.

— Какво те води насам? — успя да попита тя накрая.

— Работя за застрахователна компания „Бенефит Лайф“. Търговски посредник съм. Имате полица при нас. Пратиха ме да разбера дали проявявате интерес към някаква допълнителна сума за риск по застрахователния договор.

Докато обясняваше всичко това, лицето му се обля в червенина. Лесли далеч не беше в състояние да си го обясни. Толкова бе погълната от собствените си вълнения, че изобщо не забеляза смущението на Тони, който явно се притесняваше да признае, че работи като търговски посредник. При вида на удобната й, типична за предградията къща той неволно сравни живота й със собствения си и изпита срам. Толкова бе пропаднал от времето, когато познаваше Лесли.

Тя го наблюдаваше със смесица от раздразнение и изненада.

— „Бенефит Лайф“? — попита тя.

— Да — повтори той някак притеснено.

Лесли поклати глава озадачена. Всичко това й дойде твърде много.

— Ние получихме помощта си от вас — поясни тя. — Предвид настоящото положение мисля, че последното нещо на света, което „Бенефит Лайф“ биха искали да направят, е да ни продадат още застрахователни полици.

— Мога да обясня. Аз… би ли имала нещо против да вляза за момент? — попита той.

Лесли най-накрая разбра неудобството му. Тази размяна на въпроси и отговори, както и положението, в което той в качеството си на застрахователен агент, бе държан на вратата, за него бе унижение.

— Разбира се — отвърна тя. — Но само за момент, защото точно тръгвах на работа.

Пусна го във всекидневната. Той се огледа. Видя снимки на дъщерите на Рос, на самата Лесли и на Лесли заедно с Рос. Там бе и инвалидната количка на Рос и бастуна, който той използваше понякога.

— Как е съпругът ти? — попита Тони.

Лесли го стрелна с поглед.

— Добре — отвърна неловко.

Тони се усмихна. Изглежда, започваше да възвръща самообладанието си. На красивото му лице се появи следа от типичното за търговския посредник благоприличие.

— Нека обясня защо съм тук — каза той. — Имаме специална оферта за собствениците на полици със съществени здравословни проблеми. В известен смисъл това е повишение. Предлагаме високорискова застраховка Живот по специална ниска тарифа само за ограничено време. Пратиха ме тук заради инсулта на съпруга ти. Той е отличен обект за офертата.

Погледна я в очите и изражението му помръкна.

— Съжалявам за мъжа ти — добави той.

Лесли безмълвно се взираше в него. Не можеше да повярва, че при миналото, което я свързваше с този човек, сега двамата стояха тук един срещу друг и си говореха за нещо толкова абсурдно като застраховането. Съдбата бе проявила почти клоунска прищявка да ги събере по този начин. Пълно безумие беше, че на практика именно ударът на Рос бе причината техните пътища да се пресекат отново.

— Благодаря ти — отвърна тя. — Много си любезен.

— Освен това съжалявам, че трябваше да се срещнем отново при подобни обстоятелства — добави той.

Продължи да я наблюдава внимателно. Тя се запита какво ли вижда. Знаеше, че е по-слаба и по-стара. Знаеше също, че трагедията се бе отпечатала върху чертите й точно както и при Рос. Виждаше го в огледалото всяка сутрин.

В следващия миг бе изненадана, че в съзнанието й можеха да изникнат подобни нарцисиански мисли. Последното нещо, което я вълнуваше, бе да изглежда добре за Тони Доранс. Той вече не съществуваше за нея.

— Трябва да тръгвам на работа — каза тя припряно. — Защо не ни пратиш офертата си по пощата? Ще я обсъдя със съпруга си и ще видим. — Имаше неволна следа от снизхождение в тона й, небрежността на нетърпеливия и неохотен клиент.

— Разбира се — каза той. — Съжалявам за безпокойството.

Но очите му не изразяваха съжаление. Той по-скоро я преценяваше. В дъното на ирисите му проблясваше странен пламък.

Лесли го придружи до вратата, избърза пред него и я отвори.

— Е — каза тя, без каквато и да било сърдечност, — довиждане.

Той й протегна ръка. Тя я пое с неохота. При допира е плътта му вече знаеше, че това е старият Тони. Лицето й се обля в червенина.

— Наистина е абсурдно, нали? — усмихна се той почти приятелски. — Да се срещнем по този начин.

Тя се усмихна сдържано. Сметна думите му за самонадеяни.

— Не смятах, че някога ще те срещна отново на този свят — каза той.

Тя не отвърна нищо.

— Добре — каза той, обръщайки се със странна напереност.

— Веднага ще ви изпратя документите. Офертата е добра. Убеден съм, че мъжът ти ще бъде доволен.

Тя реши, че последните му думи бяха провокация и не се усмихна.

Той понечи да си тръгне и спря. Тя знаеше какво му минава през ума.

Обърна се към нея с изражение, на което бе изписана болка.

— Слушай — каза й, — знам, че нито е времето, нито мястото, но какво се случи между нас, Лесли…

Неудобството му бе очевидно. Но Лесли си помисли, че в същото време съзира в него и проблясък на триумф. Той беше наясно какво бе означавал за нея едно време.

— Прав си — каза тя. — А и това е отдавна отминала история, Тони. Няма защо повече да се тормозиш с нея. — Тонът й сега бе твърд и нескрито презрителен.

Все още разкъсван между професионалната си роля на любезен търговски посредник и интимното познание, което го свързваше с нея, той просто сви рамене и тръгна към улицата, където бе паркирана колата му. Тя забеляза следа от старата му самоувереност в начина, по който хвърли куфарчето си на седалката и затръшна вратата.

Проследи с поглед как той потегли и остана в къщата, докато изчезна съвсем. После внимателно заключи къщата и се качи в колата си. Едва когато докосна лоста за скоростите, си даде сметка, че ръцете й треперят неудържимо.

Въздъхна с раздразнение към самата себе си и рязко обърна колата. Но въздишката й прозвуча като ридание. А когато спря, за да погледне лицето си в огледалото за обратно виждане, с изненада установи, че по страните й се стичат сълзи.

Същия следобед Лесли взе Рос от болницата, както беше обещала, и го отведе в офиса за едно от честите му посещения. Той побъбри с персонала, прегледа свършената работа — една дейност проформа, както всички знаеха — и после Лесли го отведе у дома.

Вечеряха почти мълчаливо и тя през цялото време се стараеше да прикрие състоянието си. Но Рос, винаги изключително чувствителен за настроението й, видя, че е разстроена.

— Случило ли се е нещо, скъпа? — попита той.

Тя видя загрижеността в погледа му. Той непрекъснато се притесняваше, че бремето, с което я бе натоварила болестта му, я изтощаваше и изсмукваше силите й.

— Нищо, с което да не можеш да се справиш — каза тя и се пресегна да хване ръката му.

Той стисна нейната и смени темата. Един масивен инсулт не беше направил Рос Уилър по-малко тактичен или грижовен отпреди.

След вечеря той й каза:

— Ела с мен.

Отведе я в спалнята, накара я да му помогне да си легне и протегна ръце към нея. Тя легна до него, той я прегърна и прошепна:

— Моето момиче.

Лесли се сгуши в него и усети, че очите й се пълнят със сълзи. Зарови лице в гърдите му.

— Аз много те измъчих — каза Рос.

Тя поклати глава.

— Не, Рос. Болестта и за двама ни е изпитание.

— Моето момиче — повтори той.

Нежно я погали. И в същия миг, без да знае защо, тя даде воля на сълзите си. Тялото й се разтърси от безмълвни ридания. Рос я беше прегърнал.

— Знам — каза Той.

Тя кимна и също го притисна към себе си. Той нямаше как да знае какво терзае мислите й. Вероятно предполагаше, че това е натрупаното напрежение от шестмесечната борба с ужасната болест. Не можеше да знае, че същия следобед бе имала посещение от предишния си живот, което бе разтърсило съществуването й и я бе накарало да разбере колко далеч бе отишла в младостта си и колко много бе понасяла.

Не, Рос нямаше как да знае какви мисли я вълнуваха, какви битки водеше за себе си и за него в същия този момент.

Но това, изглежда, нямаше значение. Неговата прегръдка не бе по-малко нежна, нито пък любовта му по-незавършена. И по някакъв странен начин разбирането, което проявяваше, все така не му помагаше да опознае сърцето й.

45

В една евтина мотелска стая близо до Грейт Нек, Лонг Айлънд, Тони Доранс крачеше напред-назад като животно в клетка.

Не можеше да повярва, че онова, което му се беше случило, е истина. Лесли! Лесли, след всичкото това време!

Усети странен прилив на енергия в тялото си, която го караше да се движи трескаво из стаята. Изпълваше го с почти болезнена екзалтация, която граничеше със страх.

Никога не е била толкова хубава, помисли си той. Наистина, не е била и наполовина толкова хубава, колкото в деня, когато я видя в къщата й в Джонсънвил.

В първия момент, когато застана на прага, преди да го е познала, както и той нея, тя го очарова. Дори и да не беше Лесли, неговата Лесли, той веднага щеше да си падне по нея и да направи всичко възможно да я накара да се срещнат.

Или поне така му се струваше.

Във всеки случай, сега я беше видял. Беше си чиста намеса на съдбата, че се срещнаха след всичкото това време. Нямаше никакво друго обяснение.

Срещата му с Лесли сякаш го събуди от дълъг сън. Видът й го накара да се опълчи срещу празнотата на целия си живот. И причината за тази празнота. Не беше случайност или лош късмет, че бе паднал толкова ниско през изминалите шест години както в професионалния, така и в личния си живот. Причината се криеше в това, че бе загубил Лесли.

В този първи миг, виждайки красивото й лице така сериозно, когато погледна към него през открехната врата, той осъзна от какво се бе отказал доброволно толкова отдавна, като я беше изоставил. Тя беше толкова специална, толкова изключителна още тогава — но самият Тони бе твърде млад, твърде незрял, за да си даде сметка какво съкровище притежаваше.

Сега магията на Лесли се бе върнала при него, но променена в нещо неописуемо от следите, които годините бяха изваяли върху лицето й. Тя излъчваше достойнство, родено от опита, отговорността и нещастието. Зрелост и женственост, от която дъхът му секваше.

Едва сега Тони разбра, че я обича, че я е обичал през цялото време и че бе чезнал без нея, сякаш лишен от собственото си сърце.

Едва сега Тони си обясни защо се бе похабявал с толкова жени и бе установил, че му е абсолютно невъзможно да ги приема сериозно. Разбра защо го отегчаваха толкова много, че беше принуден да предизвиква опасността във връзките си, често за своя сметка.

Всичко беше заради Лесли. Защото тя беше онази, единствената през цялото време, и той го е знаел със сърцето си, но не и с разума си. Изневерявайки на Лесли — колко ужасно престъпление му изглеждаше това сега! — той бе изневерил на собствената си съдба.

Тони си спомни нещо, което така удобно беше забравил през тези години — фактът, че бе дефлорирал Лесли, преди да я изостави. Споменът бе съпроводен с пристъп на чувство за вина. Но не по-малко силно чувство каза на Тони, че той неслучайно бе нейният първи любовник. Съдбата бе изисквала от него да я обича, да бъде нейният мъж още от самото начало. Защо иначе би му дала съкровището, което е отказвала на толкова други преди него?

Обзе го и друга емоция, не по малко силна от екзалтацията му. Чувството за безсилие. Не само по отношение на собствената му глупост, че така безразсъдно я бе оставил да се изплъзне между пръстите му, но и заради факта, че животът й бе продължил без него, тя беше омъжена и го беше забравила… или поне се беше опитала.

Той си спомни погледа й на безразличие, примесен с неприязън към миналото, което той представляваше. В края на краищата това бе минало, в което тя бе прелъстена и изоставена.

Видя, че съзнанието й бе обсебено от сегашния й живот и едва ли имаше време или психическа енергия да мисли за него. Малкото внимание, което му отдели, бе примесено с презрение.

И защо не? Той бе паднал твърде ниско. Днес той бе в положение, от което нямаше право дори да доближава Лесли, още по-малко да я моли да се видят. Времето бе променило всичко това. Тя бе омъжена жена с болен съпруг, за когото трябваше да се грижи. И гледаше на Тони с презрение и равнодушие.

Или не беше така?

Тони отново се замисли над очевидното безпокойство, което присъствието му й причини, когато го покани в къщата си. Изражението й, докато слушаше разясненията му за застрахователната полица, бе достатъчно красноречиво. То излъчваше стъписване, изумление… и още нещо.

Объркването в очите й издаваше въздействието, което появата му имаше върху сърцето и ума й.

Да, помисли си Тони. Това беше! Дори и след толкова години тя не беше успяла да го превъзмогне. Това бе тайното послание, което пулсираше в погледа й, въпреки престорената студенина и безразличие.

Беше сигурен в това.

Сега Тони закрачи по-бързо из мотелската стая, като си говореше сам от вълнение.

Ако Лесли все още не беше безразлична към него — както му подсказваха фактите или гордостта му — това можеше само да означава, че съдбата го бе изпратила тук съвсем преднамерено. Тя беше така нещастна без него, както и той без нея. За тях бе своеобразен грях, че се бяха разделили. В резултат на което нещастието бе сполетяло и двамата. И сега съдбата отново ги бе събрала, за да поправят този грях.

От друга страна, дори гордостта му не можеше да го заслепи за истината, която той така настойчиво се опитваше да отрече. Той бе изоставил Лесли преди години. И сега тя имаше свой живот без него. Имаше съпруг.

Да, това бяха пречки. Сериозни пречки. Нямаше да е лесно да я накара да разговаря с него, да го опознае отново.

Но нима съдбата вече не бе извършила чудо, като ги бе срещнала отново по този начин? Нима съдбата не бе свързала заплетените нишки на собствения му живот с нейното далечно съществуване, за да направи възможна тази съдбоносна среща? Това не беше ли чудо? И нима не оправдаваше известно усилие от негова страна да догони съдбата си?

В края на краищата днес той бе открил не просто жената. Това бе собственото му сърце. Собственото му спасение.

С тази мисъл Тони пресуши чашата с бърбън, който си бе налял от половинлитровата бутилка. Беше си я взел специално за това пътуване. Реши да излезе и да си потърси жена. Бурята в съзнанието му не можеше да се потуши с нищо друго, освен със сексуален акт с темпераментна жена, която щеше да прелъсти и чиято страст сам щеше да възпламени.

Но когато се погледна в огледалото, промени решението си. Никакви евтини жени от баровете тази вечер. Край. Той бе измамил Лесли, бе мамил и себе си. Стига толкова. Възможността, която съдбата му предостави днес, бе твърде възвишена, за да се петни от съмнителни сексуални контакти в мотелски стаи. Повече нямаше да се занимава с жени, които не означаваха нищо за него.

Това време свърши.

С тази мисъл Тони съблече дрехите си, взе си горещ, пречистващ душ и си легна.

На следващата сутрин, когато Лесли отведе Рос в болницата и продължи с колата за работа, тя правеше всичко възможно да забрави срещата с Тони Доранс. Появата на Тони на прага на собствената й къща в жалката, но не неочаквана роля на застрахователен агент бе добавила нотка на болезнен абсурд към нейното вече трудно съществуване. Това й напомни за ужасни неща от миналото, неща твърде интимни, за да може да ги забрави, за които днес просто не си позволяваше да мисли. Лицето на Тони бе като образ от черна комедия, разиграла се в личния й живот по най-възмутителен начин.

От мига, в който затвори вратата зад него, тя взе твърдо решение да не пилее нито миг в мисъл за него. Той не го заслужаваше. Неговото ново и доста по-ниско положение в живота, в съчетание с първичния и похотлив поглед в очите му, го подсказваше съвсем недвусмислено.

Тони бе вън от живота й. Прав му път, каза си Лесли.

Нито за миг не й хрумна, че докато съзнанието й бе обсебено от тези мисли, Тони я следваше на половин пресечка разстояние.

46

Ню Йорк

Всичко се разви като по план.

Джордан Лазаръс и Барбара получиха развод след серия кратки разговори, в които бе казана твърде малко истина. Тяхното споразумение било изпълнило целта си, настояваше Барбара, и било време да продължат напред. Джордан се съгласи не без чувство на съжаление към съпругата си, както и с чувство на вина заради скритите мисли, които обуславяха поведението му.

Два месеца след развода Джордан се ожени за Джил Флеминг. Техният годеж бе обявен от деловата и жълтата преса не само в Америка, но и по целия свят. В края на краищата Джордан Лазаръс беше най-богатият човек в Америка, копнеж на милиони жени и герой за още толкова мъже. Той беше символът на издигналия се със собствени сили човек и архитектът на най-революционния проект, създаван някога, за облагородяване на вътрешността на големите градове в Америка.

Джордан Лазаръс бе човекът на бъдещето. И сега, след една шеметна любовна история, Джил Флеминг бе станала негова съпруга.

Нещата едва ли биха вървели по-гладко, ако бяха нагласени от орисниците. Всички късчета на мозайката бяха подредени по местата си.

Всъщност всичко щеше да изглежда твърде съвършено, твърде неизбежно, ако не беше едно непредвидено събитие, един инцидент, който се случи насред цялата суматоха и добави нов и зловещ ореол към нещата. Поне в съзнанието на Джил Флеминг.

Стана през време на сватбеното й пътешествие.

Те прекараха тези две седмици на малък остров в Егейско море, където Джордан имаше вила с изглед към пристанището. Правеха любов денонощно. Ходеха на дълги разходки. Наслаждаваха се на залеза. Съществуваха в мълчанието, изградено от удовлетворението на двете страни и пълното чувствено доволство.

Джил се чувстваше като котката, изяла канарчето. Беше изпълнила най-грандиозния таен замисъл в живота си. Успешно беше разделила един от най-богатите и влиятелни мъже на света от неговата властна и обсебваща съпруга.

Тези първи няколко дни в Гърция за Джил бяха великолепни. Беше обзета от въодушевление и в същото време в душата й цареше покой, какъвто не бе изпитвала до този момент.

Това, осъзна тя, се дължеше на Джордан. Имаше нещо отпускащо и успокояващо в грижовното отношение на Джордан като младоженец. Той изглеждаше доволен, дори ведър, че е с нея.

Наистина, дори когато я държеше в обятията си, между тях съществуваше бледа, едва доловима дистанция. Докато съзерцаваха Егейско море или се разхождаха дълго из селото и околните хълмове, интимната тишина ги съпровождаше, но Джил чувстваше, че не го познава добре. Той беше по-скоро като ухажор, отколкото като съпруг. Нежността му бе лишена от задълбоченото познание за нея.

Но тази дистанция беше необходима. Последното нещо на земята, което Джил би искала от него, бе той да я познава такава, каквато е. Маската, която бе надянала, бе единственият начин да го притежава. Друга връзка със сърцето му тя нямаше.

По време на продължителното изкусно прелъстяване на Джордан тя бе съсредоточила вниманието си върху реакциите на тялото си и личността си на едва доловимите импулси, които се излъчваха от някакво съкровено място в него. За Джил нямаше значение, че изворите на неговото желание оставаха невидими за нея или че маската, която тя използваше, за да го прелъсти, беше фалшива. Целта бе не да го опознае, а да го плени. Нейният голям талант се състоеше в способността й да следва с импровизация указания, давани на момента, без предварително предупреждение.

И тази цел бе постигната. Тя бе отнела Джордан от съпругата му като лисица, грабнала пиленце от гнездото на майка му. При всяка стъпка по този път тя беше безпощадна, енергична и вдъхновена.

И ако съществуваше известна липса на духовна близост в новия й брак, неспособност на съпруга и съпругата да се опознаят, Джил не виждаше какво й пречи въпреки това да направи Джордан щастлив. В края на краищата, разсъждаваше тя, нима всички жени нямат своите малки тайни, своите дребни човешки слабости или скрити прегрешения пред мъжете, с които сключват брак. Нима бе по-различна от която и да е друга жена с това, че показваше най-красивото си лице и криеше грешките си, за да спечели Джордан?

Освен това по време на техния меден месец Джордан изглеждаше толкова доволен и щастлив, че основното усещане, което й се натрапваше, бе, че той сякаш не иска от нея нищо повече от тази повърхност, която тя му бе предложила.

А сексът, който правеха заедно, така пламенен и буен, бе доказателство, че между тях нещо ставаше.

В поведението на Джордан нямаше копнеж. Само този покой, сякаш някаква дълга и мъчителна борба бе приключила и сега той бе постигнал мир със самия себе си.

В началото това положение не разтревожи Джил. Просто я заинтригува.

Но после нещо се случи.

Една нощ двамата правиха любов в малките часове след късна вечеря и плуване в топлия басейн зад къщата. Моментът беше доста романтичен. Имаше пълна луна и отражението й огряваше водната шир почти като нощно слънце.

След като доплуваха, двамата се почувстваха възбудени от лунната светлина и собствената си голота и се любиха върху копринените чаршафи на леглото си. Джордан никога досега не бе проявявал такава страст. Облада я с продължителни, вещи ласки и тя бе разтърсена от спазмите на екстаз, който я остави без сили. От онзи съдбоносен ден на тяхната първа разходка с яхта там у дома, когато се любиха с Джордан, Джил всеки път изпитваше оргазъм. Това бе удоволствие, което тя не бе изживявала по-рано и дори не си бе представяла. А сега вече започваше да чувства потребност от него и бе благодарна на Джордан, че й го доставя.

Докато лежеше в обятията му, тя разсъждаваше спокойно над своето завоевание. Сега Джордан бе неин. Държеше го здраво. Нима той не бе доказвал многократно, че тялото й за него представляваше някаква натрапчива идея?

С тази мисъл Джил потъна в сън.

Час по-късно се събуди. Лежеше, вперила поглед в лунната светлина, която заливаше стаята. После стана и погледна през прозореца. Сега луната бе по-ниско, невероятно ярка и сияйна, и обсипваше с искрящи водопади морската шир.

Джил изпита непознато досега доволство. Луната сякаш я галеше от топлата морска шир и благославяше брака й с Джордан.

Джил се върна в леглото.

Той лежеше гол сред завивките и на лицето му бе изписан онзи момчешки израз на невинност, който винаги я очароваше. Изглеждаше открит и уязвим като дете.

В този миг той промълви:

— Обичам те.

Думите бяха неясни, избликнаха от съня му и потънаха във възглавницата. Но погледът на Джил бе привлечен от изражението на лицето му.

Това не бе израз на щастие или доволство. Лицето му излъчваше безкраен копнеж и болка, сякаш нещо му се изплъзваше и той се опитваше да си го върне.

— Обичам те — повтори Джордан. Думите изразяваха печал, бяха мъчително стенание, заседнало в гърлото му. После той се обърна на другата страна и замлъкна.

Тя лежеше там, вперила поглед в гърба му, заслушана в тихото му равномерно дишане. И когато се опита да заспи, установи, че сънят бе избягал от затворените й клепачи.

Продължи да мисли за болката, прозвучала в гласа му, за мъката, набраздила челото му в съня. Знаеше, че тази болка няма нищо общо с нея, абсолютно нищо.

И тя сравни този дълбок съкровен копнеж с израза на тихото доволство, щастливото, но малко безлично спокойствие, което той излъчваше, докато бяха заедно през деня.

Джордан бе добър, внимателен съпруг. Но в поведението му към Джил нямаше копнеж или неутолена страст. Дори когато говореха и тя му разказваше нови неща за себе си — повечето от които, разбира се, лъжи — Джил виждаше, че той изпитва към нея просто вяло любопитство. Знаеше, че е доволен от нея сега, когато вече бяха женени, и това доволство нямаше да се наруши, ако тя не му беше разказала всички тези неща за себе си. Единственото, което го интересуваше, бе, че я притежава, че тя му принадлежи и е с него. Обвивката вече бе негова собственост; съдържанието не го интересуваше.

Огромната природна интелигентност на Джил, досега приспивана от фалшивото чувство за триумф, започна да й праща предупредителни сигнали, че се намира в по-дълбоки води, отколкото предполага. Нейният съпруг току-що бе промълвил: „Обичам те“ на някаква безплътна фантазия в мислите му.

Джордан Лазаръс никога не беше казвал „Обичам те“ на Джил Флеминг.

От онази нощ нататък чувствата й към Джордан се промениха съществено.

Тя вече не бе така самодоволна от завоеванието си. Струваше й се, че Джордан крие нещо основно от себе си, което тя изобщо не бе доловила.

Тя го притежаваше като прелъстителка, която бе открила слабото му място и го бе запленила с прелестите си. Но не го познаваше като човек. Отгатнала желанието му, тя не бе успяла да разгадае същностното у него.

Тази миниатюрна липса се превърна в песъчинката, около която у Джил започна да расте перлата на ревността.

Тя усещаше присъствието на друга жена в сърцето на Джордан не само от неговото изпълнено с копнеж „обичам те“, изречено в невинността на съня, но и в неговото твърде отвлечено доволство, когато беше със самата Джил. Сякаш тя бе някакъв опиат, който му бе необходим, за да уталожи болката по незримата жена, която бе загубил.

Тази мисъл караше Джил да се чувства по-скоро като пионка, отколкото като господарка на съдбата си.

Чувството определено не й харесваше.

Върна се от Гърция с добре замаскирани противоречиви емоции и побърза да окачи приятната, женствена усмивка за репортерите, които обсадиха нея и Джордан за интервюта.

Тя стана любимката на пресата, която отдавна се чувстваше потисната от безцветния брак на Джордан с Барбара Консидайн и сега искаше да отпразнува неговия романтичен съюз с една красива млада жена.

Джил даде много интервюта за това какво е да си съпругата на великия Джордан Лазаръс. Видя собственото си лице в най-нашумелите женски списания, а снимката на Джордан — във всички водещи бизнес издания. Господин и госпожа Джордан Лазаръс се превърнаха в любимците на Америка. Никоя двойка след Джак и Джаки Кенеди не беше печелила така категорично симпатиите на обществото.

Известно време Джил се наслаждаваше на цялото това внимание, криеше се зад маската на своя имидж и почти забрави за глождещата тревога, изтласкана в тайните кътчета на съзнанието й.

И тогава се случи друго неочаквано събитие, което строши огледалото на нейното щастие.

Напоследък Джил заспиваше все по-трудно.

Непрекъснатите й срещи с представители на пресата я изнервяха. Не й беше лесно понякога с часове да играе ролята, която изискваха от нея репортерите. Освен това се измъчваше от принудителната раздяла с Джордан, чиито дни бяха прекалено заети, тъй като той ръководеше „Лазаръс Интърнешънъл“ и освен това работеше върху своя проект за вътрешността на големите градове.

Въпреки това младоженците никога не пропускаха своята интимна вечеря, макар че доста често Джордан се прибираше късно. После се любеха. Нищо не се бе променило в личните им отношения след връщането им от Гърция. Бяха съпроводени от същата изпепеляваща страст на плътта, но Джил се чувстваше разделена от Джордан с този неизменен незрим параван, който й позволяваше да види лицето му, но не и сърцето му.

Установи, че започва да проявява към него някакво собственическо чувство, молеше го да прекарва повече време у дома, нежно го укоряваше за дългите часове, прекарани в офиса или на телефона. Очарован от нейната привързаност, той се опитваше да й отделя повече време. Но и тогава тя усещаше, че той се изплъзва между пръстите й. По този начин тяхната интимност служеше по-скоро да засили нейния копнеж, отколкото да го утоли.

Все по-често започна да страда от безсъние — оплакване, което до този момент тя не познаваше. Лежеше в огромното легло на Джордан, наблюдаваше го как спи, без да може да се унесе. Ставаше, вземаше приспивателно и отиваше в друга стая, за да изчака, докато лекарството почне да действа. Понякога сядаше в просторната всекидневна с мекия диван и абстрактните експресионистични картини. Друг път отиваше в солариума с неговия възхитителен изглед към Ийст Ривър и Рузвелт Айлънд.

От време на време сядаше в библиотеката и четеше, докато й се приспи. Чак когато усещаше, че заспива и буквите от книгата започват да танцуват пред очите й, тя се връщаше и лягаше до съпруга си.

В този период опозна колекцията му от книги. Той беше ревностен читател на класиците, както и на съвременните автори, и бе събрал безценна колекция от редки книги и първи издания. Джил обичаше да се свие в голямото кожено кресло в библиотеката, заобиколена от старите томове, които миришеха на кожени подвързии и стара хартия. Тези томове познаваха стотици вече забравени читатели и до един бяха почувствали ръцете на Джордан Лазаръс и ласката на очите му.

Безсънието на Джил, комбинирано с очарованието й от библиотеката, щеше да доведе до нейната гибел.

Една нощ Джордан бе извън града на неотложна командировка и Джил бе вкъщи сама. Опита се да си легне рано, изпълнена с нетърпеливо очакване на утрешния ден, когато Джордан щеше да се върне. Но не можа да заспи, затова стана и отиде в библиотеката да си потърси някаква книга.

Забеляза трите красиви тома на Шекспир, които Джордан бе купил на един търг преди няколко години и често препрочиташе през свободното си време. Джордан обожаваше Шекспир и понякога цитираше реплики от пиесите му или стихове от сонетите му в речи, които изнасяше пред бизнесмени и политически лидери.

Тя измъкна един том, усещайки приятна тръпка, когато пръстите й докоснаха книгата, така скъпа за Джордан. Прелисти разсеяно няколко страници и видя, че те сами се разтвориха някъде в средата на „Макбет“.

Внезапно долови шумолене на хартия и сведе поглед към скута си. Нещо беше изпаднало от последните страници на тома, където се намираха любовните сонети.

Джил го взе и го обърна.

Беше снимка.

Снимка на млада жена, приблизително на възрастта на Джил. Беше облечена в мека лятна рокля на цветя с леко смъкнати от раменете ръкави. Дълбоко деколте откриваше заоблена гръд и гладка, осеяна с лунички кожа. Беше права, така че ясно се виждаха бухналите поли на роклята й и дългите й аристократични крака. Носеше обувки с високи токчета, но явно не се чувстваше особено удобно с тях.

Беше с колие от смарагди. Вратът й беше дълъг и нежен. Това се виждаше, защото косите й бяха прибрани назад и откриваха раменете й. Държеше лятна шапка с широка периферия и розова панделка. Имаше блестящи зелени очи с цвета на огърлицата. Очевидно бе облечена за някакъв специален случай. Усмихваше се, а в очите й искреше смях, че я снимат. Джил отново изпита усещането, че младата жена не е свикнала да се облича по този начин и намира нещо смешно в ситуацията.

Косите й бяха червеникаворуси и доста буйни, с естествени живи къдри, които приличаха на фризирани. Неслучайно бяха опънати назад за този официален вид. Те сякаш не съответстваха на спокойната овладяност, която се чувстваше в тялото й, но пък бяха в хармония с дяволитите пламъчета в зелените й очи. Това бе най-впечатляващата и привлекателна нейна черта.

При по-внимателен поглед се виждаше, че смехът в искрящите й очи е премесен с тиха нежност, струяща към фотографа. Без съмнение това бе мъжът, когото тя обичаше. Очите й го галеха ласкаво и изглеждаха пълни с тайни, която я свързваха с него по начин, който снимката не можеше да отрази.

Беше красива млада жена. А от любовта красотата й просто сияеше.

Ръцете, стиснали фотографията, се вледениха. Джил стана и отиде до огледалото в библиотеката. Отмести поглед от снимката към собственото си отражение. Косите на непознатата бяха досущ като нейните.

Джил усети как се разтреперва. Спомни си деня, в който Джордан така небрежно й бе показал червеникаворусите коси на онзи модел в списанието. Самата Джил тогава настоя да си направи косата в този цвят. Но Джордан беше този, който даде по-точни указания на фризьорката, така че косите й да станат точно каквито ги искаше.

Съвсем като на снимката.

След като направи новата си прическа, Джил като че ли го привличаше много повече. Именно след тази промяна, след това преобразяване, той най-неочаквано й предложи да отидат на разходка с яхта.

И там на пристанището старият лодкар бе поздравил Джил толкова ласкаво, защото се бе припознал и я бе взел за друга жена. Тя все още си спомняше смущението му, когато разбра, че е сбъркал.

Друга жена…

Джил се върна при креслото и поднесе снимката към лампата. Внимателно я огледа, като се опитваше да запомни чертите на момичето.

Но бе поразена не толкова от чертите, колкото от общото излъчване. Внушаваше младежка прямота и откритост, добро здраве и свеж хумор в съчетание с нещо фино и деликатно. Това бе момиче, в което нямаше нищо притворно, което щеше да бъде открит и страстен партньор в секса и в любовта — което със самата си уязвимост щеше да предизвика мъжкия респект.

Джил се опита да си представи по-ясно странното момиче, но образът непрекъснато се местеше и замъгляваше чертите й. Сведе поглед и осъзна, че собствените й ръце трепереха и не можеха да задържат снимката неподвижно.

Едва сега Джил си даде сметка защо. Тя се взираше в образа на жената, в която се беше превърнала с помощта на Джордан. Невероятно достоверен модел!

Не можеше да има никакво съмнение, абсолютно никакво. Онова, което Джил видя на снимката, не толкова върху лицето на момичето, колкото под него — деликатността, откровеността, силата на характера, гордостта, младежката уязвимост — цяла гама от качества, които се съчетаваха така безупречно, като нишките на огромен гоблен — това бе лицето, което самата тя създаваше инстинктивно, за да привлича Джордан непрестанно.

Обичам те.

Думите внезапно отекнаха в съзнанието й със звънка поетичност, която бързо стана злокобна. Тъй като едва сега Джил почувства със сърцето си, че Джордан я бе открил, ухажвал и накрая направил своя съпруга, защото тя му напомняше за това момиче.

По някакъв начин тази проста идея, която изобщо не бе притеснявала Джил във всичките й досегашни прелъстявания, която всъщност не й бе хрумвала, сега внезапно придоби огромна разрушителна мощ, енергия да попари, да изгори самата сърцевина на съзнанието й.

С треперещи пръсти тя вдигна томчето на Шекспир. Отгърна на любовните сонети, които се намираха в края. Проклинайки се, че е загубила къде точно е била скрита фотографията, тя я мушна между страниците.

Стиховете на един от сонетите се мярнаха пред погледа й, така странни в своята нежност.

Джил мушна снимката между страниците, затвори томчето и го върна на рафта. Отиде в банята си, намери шишенцето с приспивателни, взе едно хапче, после още едно.

Легна си и затвори очи. След секунди разбра, че тази нощ нямаше да спи. Присъствието на проклетата фотография в дома й беше като отрова в сърцето й.

Десет минути по-късно тя се върна в библиотеката, започна трескаво да разлиства страниците на томчето със сонетите, докато усмихнатият образ се появи отново.

Отмествайки поглед, така че да не гледа право в момичето на снимката, Джил си помисли, че Джордан ще се върне едва на следващия ден следобед. Това щеше да й позволи сутринта да направи копие на снимката в някое фотоателие и да остави оригинала на мястото му преди връщането на съпруга си.

В известен смисъл този план помогна на Джил да се овладее. Въпреки че идеята да размножи снимката й се струваше като опасно увеличаване на нейната сила, тя не можеше да устои на потребността да притежава собствено копие, за да може да я разгледа внимателно, да научи тайните й и може би да намери някакъв начин да се защити от нея.

Върна се в спалнята си. Повдигна две възглавници, за да се облегне на тях, светна лампата и се настани между завивките, все още със снимката в ръка. Погледна я спокойно. Планът за действие, който бе измислила, изглежда й помогна да овладее треперенето на пръстите си.

Остана така през цялата нощ. Двете приспивателни имаха въздействието на две глътки слаб чай. Когато зората се превърна в кехлибарено сияние зад прозорците и звуците на пробуждащия се град забръмчаха долу на улицата, Джил стана от леглото, взе си душ, облече се бързо и излезе от апартамента.

Снимката беше в чантата й.

47

Ню Йорк

През следващите две седмици Джил почти възстанови нормалното си състояние.

Имаше своята престъпна тайна, разбира се. Копието от снимката, която бе намерила в томчето със сонетите на Шекспир, бе грижливо скътано между личните й вещи. То сякаш упражняваше върху нея непреодолимо въздействие от скривалището си и непрестанно я привличаше като магнит. Но този ефект със сигурност остана незабелязан от Джордан, който изглеждаше в обичайното си благоразположение.

Животът продължи както по-рано. Прочутите младоженци бяха канени на безброй приеми и празненства, бяха посещавани от водещи фигури в правителствените кръгове и в света на бизнеса, знаменитости от всякакъв род и дори няколко чуждестранни държавни глави, които или имаха отношения с международната бизнес империя на Джордан или искаха да научат повече за проекта „Лазаръс“ с оглед на бъдещи подобрения в собствените им градове.

Това бе напрегнат, трескав живот, който даваше идеална възможност да заровиш собствените си проблеми под един милион дейности и задължения. И ако Джил имаше една тайна в повече, за нея това не бе нищо ново. През целия си живот тя пазеше в тайна дори собствената си душа. В тези свои умения тя бе ненадминат майстор.

Но после нещо се обърка.

Една нощ, след особено натоварен с работа ден, последван от делова вечеря в „Плаза“, Джордан си легна рано. Джил се мушна до него в единайсет и половина, но скоро си даде сметка, че няма да успее да заспи без лекарство.

Стана и отиде гола до банята. Взе шишенцето със силни приспивателни и оптимистично взе едно.

После съобрази, че ще мине поне половин час, докато усети въздействието му; сложи си бикините и обиколи тъмните стаи на апартамента. След като остана дълго пред панорамния прозорец, вперила поглед в Ийст Ривър и Рузвелт Айлънд, тя влезе без определена цел в библиотеката на Джордан и светна настолната лампа.

Огледа рафтовете с книги, търсейки нещо за четене. Повечето книги на Джордан й бяха малко отегчителни, тъй като тя не харесваше класиците. Но той имаше и съвременна проза, и дори някои криминални разкази, които тя бе чела с удоволствие в един дъждовен следобед.

Трите тома на Шекспир привлякоха погледа й. Тя видя този с любовните сонети и не можа да устои на изкушението да го вземе. Знаеше, че моментната снимка на красивото момиче е между задните страници, оставена там лично от Джил само преди две седмици.

Седна на коженото кресло, намери сонетите и прелисти страниците — първо лениво, след това по-припряно.

Дъхът й секна, когато осъзна, че фотографията бе изчезнала.

Озадачена, Джил затвори книгата и застина така, полагайки усилие да събере мислите си. Какво означаваше това?

Отново отвори тома и започна много внимателно да отгръща страниците една по една. Вече нямаше никакво съмнение. Снимката беше преместена.

По някакъв начин този факт бе така обезпокоителен за Джил, както и намирането на фотографията преди две седмици. Представи си как Джордан идва и благоразумно я прибира, за да я скрие някъде другаде.

Дали не бе пожелал да я погледне, докато Джил я бе отнесла да й направят копие, и бе забелязал, че е взета? Или може би бе сбъркала страницата, когато я бе върнала? Нищо чудно нарочно да е била сложена при точно определен любим сонет…

От друга страна, може би Джордан просто бе махнал снимката като предпазна мярка, без да е разбрал, че Джил знае за съществуването й?

Или някакво интуитивно чувство му бе подсказало, че съпругата му почва да става подозрителна — може би го е усетил в напрегнатото й поведение напоследък — и затова е преместил снимката, за да избегне неприятностите?

Каквато и да бе истината, Джил имаше особеното усещане, че изчезването на фотографията означава, че тя е разкрита.

Тази мисъл предизвика у нея тягостно чувство, нещо средно между отчаяние и отвращение, от което бракът започна да й изглежда по-фалшив и пародиен от когато и да било. С треперещи ръце тя затвори книгата и я върна на рафта.

После се върна в спалнята и спря за момент в банята да си вземе още едно хапче. Забеляза, че шишенцето е почти празно — явно трябваше да се обади на своя лекар да й поднови рецептата или да й предпише нещо по-силно.

Легна до Джордан и впери поглед в него. Красивото му лице за нея бе по-мощен опиат от приспивателното. Усети, че той сънува нещо, но знаеше със сигурност, че никога няма да разбере какво.

Обичам те.

Обърна се с гръб към него. Мисълта за тайния му живот, за скритите му емоции я влудяваха. Имаше чувството, че губи разсъдъка си. Само преди няколко седмици тази невидима негова сърцевина бе извор на безразличие и нищо повече, също като механиката на радиоапарат или вътрешността на тази сграда. Какво я интересуваха скритите същности на вещи и хора, след като получаваше от тях онова, което й беше необходимо?

Но сега вътрешният свят на Джордан й стана идея-фикс, отрова, която бе плъзнала по вените й. Въпреки че не можеше да я види или да я усети, тя вече бе част от нея. И той сигурно го знаеше. Не беше ли преместил благоразумно снимката, скрита между любовните сонети?

Треперенето, което тормозеше Джил преди две седмици, отново започна да се надига в нея. Тя стана от леглото, седна в креслото до прозореца и впери поглед в спящия си съпруг. Почувства се толкова далеч от него, толкова самотна. Неговото тайно, недостъпно за нея съществуване бе като проклятие. Непоносимо й беше да седи по този начин в другия край на стаята, така изоставена и ненужна в голотата си. Но каква полза да се приближи до него, когато той не желаеше да й открие сърцето си?

Внезапно й хрумна една идея, която облекчи мъчителната болка в душата й. Не беше безпомощна, помисли си тя. Все още можеше да предприеме някакви действия.

Върна се в леглото и с помощта на тази мисъл и на приспивателното потъна в четиричасов неспокоен сън.

На следващото утро, веднага щом Джордан тръгна за работа, Джил се обади на детективска агенция „Анспач & Кейтс“ и попита за Калвин Уедърс.

48

За нейно щастие Джил трябваше да изчака само четири дни — четири от най-тежките дни в живота й — докато получи доклада на Кал Уедърс за тайнственото момиче от снимката.

Кал се срещна с Джил в същия мотел в центъра на града, в който се бяха виждали вече няколко пъти, когато работата, която той бе вършил за нея, изглеждаше далеч не така опасна като задачата, която имаше в момента.

Беше облечен в кадифени джинси и пуловер и огромното му тяло бе скрито от безформените дрехи. Поредното му находчиво преобразяване, помисли си Джил. Той винаги приличаше на всичко друго, но не и на детектив.

Сега застана до двойното легло и извади голям плик. Отвори го и почна да подрежда съдържанието му на леглото.

— Ти беше права — каза той. — Мъжът ти е имал любовна връзка с момичето от снимката.

Джил с мъка потисна възклицанието си.

— Казва се Лесли Уилър — продължи той. — Моминско име Лесли Чембърлейн. Работи в малка рекламна фирма в един град на име Джонсънвил, на Лонг Айлънд. Омъжена е за президента на фирмата, фамилията му е Уилър.

Като чу, че е омъжена, Джил наостри уши. По необясними причини подобно нещо и през ум не й беше минало. Лъч на отчаяна надежда проблесна в съзнанието й, докато наблюдаваше как Кал нарежда и други снимки върху мотелското легло. Той беше енергичен и тържествен, почти като търговец, който излага пред нея стоката си.

— Имала е връзка с мъжа ти преди три години — заяви Кал направо. — През 1976 година. Доколкото мога да преценя, продължила е около три месеца.

Тя впери поглед във фотографиите. Те изобразяваха младата жена от моментната снимка в томчето на Шекспир, хваната в най-различни пози, по различно време и на различни места. На всяка снимка изглеждаше различна. Но отделните образи се обединяваха от впечатлението за непринуденост, ведра жизненост и достойнство. И за разочарование на Джил, всеки от тях се озаряваше от онази непреодолима привлекателност… Лесли Уилър бе красива жена.

Сред останалите Джил забеляза снимка на малко момче.

— Кое е момчето? — попита тя озадачено.

— Синът й — отвърна Кал. — Роден още преди да се познават с мъжа ти. Сега е на шест години и половина. Не можах да установя кой е биологичният му баща във всеки случай не е съпругът ти, анализът на кръвта изключва подобна възможност.

Джил полагаше усилие да осмисли тази нова информация. Тя не знаеше дали трябва да й се радва, или не. Нямаше време да прецени.

— Може би не бива да ти го казвам — продължи Кал, — но всичко, което ти дадох, е от едно старо разследване, което направихме за Барбара Консидайн по време на връзката му с това момиче. Нашата агенция ровеше за компрометиращи факти срещу момичето… доколкото ги имаше. След това следихме съпруга ти — тогава бъдещия ти съпруг — и установихме със сигурност, че повече не са се виждали.

Погледна Джил.

— Когато ми даде тази снимка миналата седмица, ми се стори някак позната, затова започнах с проверка на архива от разследването, което извършихме за Барбара. Нужни ми бяха само пет минути, за да разбера, че става дума за госпожица Чембърлейн.

Настъпи мълчание. Джил впери поглед в Кал, Той все още беше с онова енергично, делово изражение, зад което тя не можеше да усети истинските му мисли. Запита се дали той осъзнава иронията на положението й. Тя бе заела мястото на Барбара като ревнивата съпруга на Джордан. Същата информация, която Барбара бе купила от агенцията, сега се предлагаше на Джил, отново актуална след почти три години в архива на „Анспач & Кейтс“.

Тя се изкашля напрегнато.

— Джордан разбрал ли е за детето й? — попита Джил бавно.

— Нямам представа — отвърна детективът. — Събирахме информацията за съпругата му. Дали му е съобщила нещо от наученото, или дори всичко, ние не знаем. Във всеки случай той престана да се вижда с момичето.

Кал посочи към снимките на леглото.

— Освен това дете — каза той, — друга уличаваща информация за нея липсва. Водила е безупречен живот. Чисто момиче, както се казва.

Естествено, тази забележка жегна Джил, чиито живот беше всичко друго, но не и чист. Запита се дали Кал го бе казал преднамерено, или просто съобщаваше факта за Лесли. Той седна на креслото до прозореца и погледна папката, която бе донесъл със себе си. Джил остана права, а очите й не се откъсваха от снимките, разпилени върху леглото.

— Нека започна от самото начало — каза той. — Тя е от Илинойс. Майка й почива, докато е още съвсем малка. Отглежда я баща й, най-обикновен работник във фабрика; Дъщерята е следвала в „Корнел“ на пълна стипендия и е завършила с отличен успех. Постъпила на работа в „Огълви, Торп“ през юни 1971 година. По отчетите на „Орора Лайфстайлс“ личи, че е била безупречна в работата си — лично нейни са заслугите за новия имидж на фирмата, а бих могъл да добавя — и за още някои успешни удари. Предстояла й е голяма кариера. После внезапно напуска работа. Ражда детето осем месеца по-късно тук, в Ню Йорк. — Той се наклони напред, за да отгърне един лист от папката. — Дава детето за осиновяване и се установява на Лонг Айлънд. Получава работа като библиотекарка и се отказва от кариерата си в рекламата. Тук има нещо неясно — смятам, че се е преместила в Лонг Айлънд, за да бъде по-близо до родителите, осиновили детето. Те са млада семейна двойка — бащата е агент по недвижими имоти. Очевидно е успяла да ги убеди да й позволят да посещава момчето редовно, като се представя за негова леля. До ден-днешен го вижда поне веднъж месечно.

Джил се приближи до леглото, за да разгледа снимките на малкото момче. Не беше трудно да се види, че е син на Лесли. Имаше нейните черти, нейната костна структура и дори нещо от личността й. Изглеждаше интелигентен и уязвим като майка си.

— След две години и половина в библиотеката — продължи Кал — отива да работи при този Уилър в неговата малка рекламна агенция. Не знам какво е променило намеренията й относно работата в библиотеката. Става важна част от агенцията на Уилър, което звучи логично, като се има предвид талантът й. — Той погледна Джил и добави: — Дали по това време е имала любовна връзка с Уилър, нямам представа.

Отгърна нова страница от папката.

— Среща твоя съпруг, след като започва работа при Уилър. „Лазаръс Интърнешънъл“ поглъща фирмата, към която принадлежи и „Уилър Адвъртайзинг“. Организирана е конференция за новите компании, причислени към „Лазаръс“, и тя е изпратена като представител на своя шеф. Вероятно там се е запознала със съпруга ти. Имали са връзка, която е продължила три месеца. Барбара Консидайн ни нае да съберем, доколкото е възможно, информация за нея. Сдобихме се единствено със снимките на малкото момче и сведенията за Уилър. Барбара вероятно ги е използвала, за да противодейства на съпруга си — на твоя съпруг — и с това историята приключва. Много скоро след това Лесли се омъжва за Уилър.

Джил се вкопчи в последното сведение.

— И оттогава не е виждала Джордан? — попита тя.

Той поклати глава.

— Ако се бяха свързали по някакъв начин, ние щяхме да научим.

Той извади втори куп снимки от папката си и ги подадена Джил. Това бяха снимки на Лесли с Рос Уилър.

— Двамата водят тих и спокоен живот — каза Кал. — През първата година и половина работят заедно в агенцията и си играят на семейство. После той получава инсулт. Много тежък. Оттогава тя дели времето си между грижите, които полага за него, и купищата работа, които трябва да отхвърля в агенцията.

Джил прегледа снимките. Предишните показваха една несъмнено щастлива млада жена. Имаше нейни фотографии, на които тя вървеше с твърда, енергична крачка; други, които я показваха как работи нещо. Имаше дълги елегантни пръсти. На някои бе в непретенциозно облекло, на други — в официални делови тоалети. И двата вида носеше с еднаква лекота и непринуденост.

По-новите снимки показваха една съвсем различна Лесли, както и един съвсем друг Рос Уилър. Тя изглеждаше бледа и угрижена. Беше отслабнала. Съпругът й, повехнал от болестта, приличаше на старец. Беше приведен и очевидно твърде крехък.

Лесли Уилър явно бе изтощена от бремето да се грижи за съпруга си и в същото време да движи неговия бизнес. Джил си помисли, че вижда белези на преждевременна скръб върху красивото младо лице. Лесли подозираше, че мъжът й ще умре и без съмнение се бореше отчаяно да отхвърли собствената си убеденост.

Една от снимките изобразяваше Лесли, която помагаше на Рос да слезе от колата. Изражението й бе красноречиво. Изглеждаше енергична и ангажирана, сякаш онова, което вършеше, за нея бе обичайно ежедневие. И в същото време излъчваше нежна загрижености своеобразна дръзка примиреност. Но имаше нещо, което липсваше в изражението на Лесли на всички снимки, правени след брака й с Рос Уилър. Това бе страстта. Джил, проникновен познавач на човешката природа, лесно прозря отвъд преданото и всеотдайно поведение на Лесли към съпруга й. Вероятно Лесли искрено се тревожеше за него, обграждаше го с грижите си. Беше му се посветила с цялата сила на волята си, но не го обичаше. Не по начина, по който една жена обича единствения мъж, обсебил сърцето й.

Този факт само засили ужасното предчувствие, което я терзаеше. Нищо, което бе чула за малкия син на Лесли или за Рос Уилър, не уталожи тревогата в мислите й. Тя усещаше, че най-лошото предстои.

— Джордан знае ли нещо за този Уилър? — попита тя.

— Може би — отвърна Кал. — По онова време Уилър й е бил шеф. Нямам представа дали са възникнали някакви конфликти. Може би тя вече е имала уговорка с Уилър. Може би това е било част от проблема с твоя съпруг. Това не можахме да установим.

Джил чувстваше, че тези разсъждения са излишни. Тя погледна снимките с Рос Уилър.

— Каква е прогнозата за него?

— Нищо не се знае — отвърна Кал. — След прекарания инсулт той полага всички усилия да се възстанови. Но при неговото състояние няма никакви гаранции — може да получи нов буквално всеки ден.

Джил се замисли. Лесли Уилър бе грижовна и всеотдайна съпруга. Но ако се случеше така, че нейният много по-възрастен съпруг починеше тогава тя щеше да бъде свободна отново. Свободна и достъпна.

— Има ли още нещо? — попита тя.

Кал сви рамене.

— Може би остава едно последно късче от мозайката, за което не знаем. Но то може да се окаже нещо, което детективът не е в състояние да открие. Ако е в мислите й или в съзнанието на съпруга ти, няма как да го видим. Винаги съществува граница за онова, което можем да научим.

Джил пристъпи напред малко несигурно и се наведе да вземе снимките на Лесли и Джордан, направени преди три години.

Бяха много. На някои от тях двамата влизаха в хотели, качваха се в коли, вървяха заедно по улицата, хванати за ръце.

И естествено, имаше компрометиращи фотографии, на които Джордан докосваше Лесли, целуваше я. За радост на Джил нямаше снимки на интимни сцени.

— Бяха твърде дискретни — обясни Кал, сякаш прочел мислите й. — Не можахме да ги заснемем в леглото. Но без всякакво съмнение, връзката им беше интимна. Заринахме ги с обичайната мръсотия. — Ако думите му бяха предназначени да наранят, те не биха могли да изпълнят предназначението си по-добре.

Но онова, което все повече смразяваше кръвта във вените й, докато държеше снимките, произтичаше от две неща — съзнанието, че Лесли обичаше Джордан така, както никога не бе обичала онзи Уилър, и, което бе по-страшно, очевидният, безспорният факт, че Джордан бе влюбен в Лесли.

На снимките Джордан гледаше с поглед, от който сърцето на Джил се късаше. От очите му струеше страстна екзалтация и възторг, сякаш двамата изживяваха нещо, което караше душата му буквално да се устреми към Лесли.

Джил не можеше да отрече, че никога не бе виждала това изражение на лицето му. В същото време си даде сметка, че познава само някакво негово бледо подобие, заместител, който по-скоро изразяваше печал, отколкото страст, повече вглъбеност, отколкото щастие. Вяла, безцветна пародия на истинската любов…

Това бе изражението, което Джордан имаше за Джил и докато я ухажваше, и след брака им.

С тази мисъл Джил се обърна към една снимка, изобразяваща Джордан и Лесли на палубата на яхтата, която Джордан държеше в пристанището „Ойстър Бей“ за плаване из пролива на Лонг Айлънд.

Кал я наблюдаваше.

— Използвахме телеобектив — каза той. — Не можехме да се приближим повече от четирийсет-петдесет метра, а дори и там моят детектив се опасяваше, че ще бъде забелязан.

На снимката се виждаше яхтата с прибрани платна. Лесли седеше на палубата и държеше ръцете на Джордан фотоувеличението беше зърнесто, но разкриваше красноречиво изражението й. Очите й говореха, че иска да се любят.

За Джил лицето на Джордан бе като откровение. Страстта бе променила чертите му така драстично, че той изглеждаше като друг човек. Обичайното му изражение на зряла компетентност бе изчезнало. Сега приличаше на малко момче. Желанието му беше абсолютно, всепоглъщащо и поради това някак свято. Не беше необходимо да си видял какво е ставало в каютата на тази яхта, за да разбереш, че това е любов, истинска и неповторима.

Старото треперене на ръцете й се появи отново и снимките се залюшкаха на бавни вълни, почти като онези, които поклащаха лодката на снимката. Тя си спомни усмивката на стюарда, който се беше припознал в нея, когато отидоха с Джордан на разходка с яхтата.

Това бе закачливият поглед на посветения в тайната, на човек, който покровителства красивата любов между двама души.

През онзи ден Джил бе отминала със смях неловкия епизод, останал толкова назад във времето. Дали беше така всъщност? Може би още тогава я бе извадил от равновесие. Нали само няколко минути след репликата на лодкаря, там долу в лодката с Джордан, след като потеглиха из пролива, Джил бе изпитала своя първи оргазъм в живота си. Една експлозия на страст, камбанен звън, оповестяващ края за нейния безгрижен полет по повърхността на собственото й „аз“ и отваряне на своеобразна врата-капан към мрачни дълбини, в които оттогава се луташе отчаяно.

Кал Уедърс седеше на креслото, без да промълви нито дума. Джил се запита дали изражението й не му издаваше тайните й. Но тя вече не се стараеше да скрива чувствата си. Истината се бе увила около кея като хищна змия, която искаше да й изтръгне живота.

Много по-късно, когато вече щеше да е загубила Джордан и да е видяла как собственият й живот приближава своя сетен миг, Джил щеше да погледне назад и да си спомни този момент, началото или може би краят на всичко: Кал, който безмълвно я наблюдаваше от мястото си, докато истината пронизваше всичките й маски и като от детски балон изпускаше въздуха на внимателно съградения й живот.

А това бе двойствена истина, започнала във външния свят и свършила в самата Джил. От една страна, снимките показваха, че страховете й относно непознатото момиче бяха основателни. Лесли Чембърлейн наистина бе притежавала сърцето на Джордан.

От друга страна, дори по-ужасен бе фактът, че неизвестният модел, на когото Джил бе подражавала от мига, в който бе срещнала Джордан — моделът, на когото бе почнала да прилича все по-обезпокоително, дори променяйки косата си като нейната, преобразена така, че да подведе бедния лодкар на юг, както бе подвела и самия Джордан — този модел бе Лесли Чембърлейн.

Иронията на съдбата не беше подминала Джил. Тя самата бе живото доказателство, че Джордан не е превъзмогнал Лесли и никога няма да го стори.

Кал казваше нещо, но Джил не го чуваше. Стоеше със снимките в ръце, но вече не ги гледаше. Беше вперила невиждащ поглед в стената над леглото. Беше загубила връзка със себе си и с онова, което я заобикаляше.

Накрая Кал се сбогува, явно с обещанието да й се обади отново. Тя не чу думите му. Гласът му потъна в нечовешкия тътен в нея — земетръсен грохот, който я разтърси до основи.

Няколко минути след като остана сама, тя усети, че се намира в банята и се взира в собственото си отражение отсреща в огледалото. Продължаваше да стиска снимките на Джордан с Лесли Чембърлейн.

Вече не разпознаваше лицето в огледалото. Беше й непознато — като образ в кошмар. Смътно си даде сметка, че врагът, от когото бягаше цял живот, още откакто бе малко момиче, сега се бе изправил срещу нея, след като я бе изчакал търпеливо да премине през всичките си приключения и победи, за да достигне до последната и решителна схватка. Този враг бе самата тя.

Нямаше накъде да бяга. Джил стоя дълго като хипнотизирана, вперила широко отворени очи в огледалото. Силната й воля започна да се разпада.

Чудовището отсреща в огледалото отново й кимна и пристъпи напред. Джил извика и се сви ужасена, изпускайки снимките в краката си. Твърде късно. Преобразяването беше извършено.

Когато напусна хотела няколко минути по-късно, никой не забеляза промяната.

49

Джонсънвил, щата Лонг Айлънд

Лесли беше в болницата и чакаше Рос да излезе от поредната серия неврологични тестове. Тези тестове, които изглеждаха доста безобидни, когато болничните специалисти за първи път запознаха с тях Лесли, сега придобиваха все по-зловещ смисъл. Заедно с рентгеновите снимки на черепа му, с електроенцефалограмите и данните от компютъризираната диагностика те бяха като становище на върховен съд. Лекарите ги изучаваха продължително и старателно, за да определят притока на кръв в мозъка на Рос и състоянието на когнитивната му функция. Един лош резултат от неврологичните тестове би могъл да означава, че Рос е прекарал допълнителни инсулти и че общата тенденция на мозъчната му функция може да се определи като затихваща.

В случай че се стигнеше до подобен извод, това щеше да означава невъзможност за по-нататъшно лечение. Медицинската наука нямаше оръжия срещу смъртта на мозъчните клетки поради липса на достатъчно кръвоснабдяване. Лесли бе разпитала подробно специалистите, които се грижеха за Рос, и въпреки че техният език бе труден за разбиране и отношението им към болния преднамерено успокоително, тя си даваше сметка, че те наблюдават за симптоми, според които състоянието на Рос става неизлечимо. Междувременно усилената работа по рехабилитацията продължаваше, но без всякакви гаранции за трайно подобрение.

Тъй че както обикновено днес Лесли беше на тръни. Вече бе направила неуспешен опит да се съсредоточи върху списанието, което четеше. Думите се размазваха пред очите й. Телевизорът в чакалнята гърмеше и играта, която даваха в момента, още повече й пречеше да мисли.

Внезапно нечий глас попита:

— Имате ли нещо против да го намаля?

Лесли вдигна поглед и видя млада жена, която й се усмихваше неловко. Беше облечена в джинси и плетена блуза. Сочеше гърмящия телевизор и я гледаше въпросително.

— Но моля ви, разбира се — отвърна Лесли. — Да ви кажа честно, направо ме влудява.

— И мен — каза момичето, стана и намали звука дотолкова, че той премина в неясно мърморене.

Зае отново мястото си и погледна към Лесли.

— Нова ли сте тук? — попита тя.

Лесли поклати глава.

— Съпругът ми идва вече шест месеца — отвърна тя.

Момичето кимна.

— А ние от две години. Баща ми е с инфаркт. Странно, че не съм ви виждала.

Лесли остави списанието си.

— Съпругът ми получи удар.

Момичето кимна.

— Повечето хора тук са с инсулт. Баща ми е изключение.

Лесли интуитивно хареса младата жена. Изглеждаше малко посредствена, необразована. Очевидно носеше перука, прекалено тъмна и не от най-високо качество. Освен това използваше твърде много грим. Възможно беше да е сервитьорка или касиерка. Но беше много хубава. А тревогата й бе така осезаема, както и тази на Лесли.

— Никога не съм мислела, че чакането може да бъде толкова ужасно.

— Знам какво имате предвид — усмихна се Лесли.

Момичето се премести с един стол по-близо и протегна ръка.

— Шийла — каза тя. — Шийла Фей. Приятно ми е.

— Лесли Уилър. Радвам се да се запознаем, Шийла.

— Мразя това място повече от всичко — каза момичето. — Винаги съм мразела болници. Мама почина в болница преди пет години. А сега и татко… Ужасно.

Момичето изглеждаше някак умозрително и това направи впечатление на Лесли. Явно беше интелигентна, въпреки липсата на образование.

— Съпругът ти в рехабилитацията ли е? — попита Шийла.

Лесли кимна.

— Иначе има физическа терапия всеки следобед — отвърна тя. — Но днес е тук за някои неврологични тестове.

— Ти пак си с късмет — каза момичето. — Поне се борите да се оправи. А при татко можем само да чакаме, нищо повече. Когато излезе оттук, ще го върна в социалния дом. Сега състоянието му е твърде тежко, за да прави каквото и да било.

Двете млади жени се впуснаха да обсъждат тревогите, свързани с болничния живот. Шийла Фей знаеше някои неща за инсултите, защото имала баба и дядо, които навремето ги прекарали. Дори дядо й бил още жив, макар че живеел в старчески дом.

— Нямах представа, че е толкова скъпо — оплака се тя. — Средствата от социалната и здравната осигуровка са капка в морето. Дядо получаваше пенсия от фирмата си, но тя не стигаше за нищо. С татко е същото. Другата есен ще ни се наложи да си го приберем вкъщи дори и да няма подобрение. — После погледна Лесли и попита: — А при теб как е?

— Е, Рос… това е моят съпруг… може да се грижи за себе си у дома. Но не може да шофира, тъй че аз го водя и го прибирам оттук. Имаме малка рекламна агенция в града и аз работя там. Той се опитва да помага, но не е лесно. — Тя въздъхна. — Просто трябва да правим каквото можем, това е.

— Рекламна агенция „Уилър“? — възкликна момичето. — На Чърч Стрийт? Знам я, разбира се. Татко е работил с нея. Значи твоят съпруг е господин Уилър?

Лесли кимна.

— Предполагам, че ти самата си доста притеснена финансово — каза Шийла.

Лесли направи гримаса.

— Доста.

Момичето отвори списанието, което държеше в скута си.

— Е, ако имахме парите на тоя приятел — каза тя, сочейки към една снимка на корицата, — грижите ни щяха да отпаднат.

Лесли се наклони към нея, за да погледне. Беше брой на списание „Таим“, а снимката на корицата бе на Джордан Лазаръс. Заглавието гласеше „Спасителят на гетата?“. Подзаглавието, явно за усилията на Джордан Лазаръс да повлияе на определени среди в Конгреса, които да гарантират подкрепа на проекта му за облагородяване на централните райони в големите градове, беше с твърде дребен шрифт и Лесли не успя да го прочете от мястото си.

Тя пребледня леко, но успя да се овладее. Джордан Лазаръс изглеждаше на милиони километри от тази мрачна чакалня с нейните пластмасови столове, с оръфаните й списания и очукания телевизор.

— Да — въздъхна тя. — Не се съмнявам, че си права.

Момичето нервно поклати крак — носеше маратонки — докато гледаше списанието.

— Винаги съм се питала какво ли е да си богат — каза тя. — Цял живот съм се напъвана само за да свържа двата края и не ми е оставало време да мисля за нещо друго. Как ти се струва, какво ли е да си тъпкан с пари, ама наистина?

Сега Лесли гледаше право пред себе си. Изглеждаше някъде много далеч. Полагаше усилие да не гледа към снимката на Джордан.

— Не знам — отвърна тя. — И аз не мога да си го представя.

— Е, сигурно и те си имат проблеми — продължи Шийла Фей. — Татко обичаше да казва, че парите просто смъкват цената на големите проблеми, но не ги премахват.

Лесли се усмихна унило.

— Така си е — отвърна тя. — Все едно, никога няма да разбера. — С болезнена яснота си даваше сметка колко им струваше лечението на Рос. Нужните за него разходи бързо приближаваха удобния им начин на живот в предградията към ръба на бедността.

На фона на студения безразличен свят извън прага на това помещение Лесли се почувства странно спокойна тук в компанията на тази изпълнена със съчувствие непозната. Сближаваше ги дори общото им нещастие.

Побъбриха още малко и после се умълчаха. Момичето седеше с кръстосани крака и нервно въртеше стъпало, докато четеше списанието. От нея лъхаше на цигари, но откакто Лесли бе в чакалнята, не беше палила.

Лесли интуитивно хареса Шийла и вече се канеше да я покани на кафе следващия път, когато се видеха тук в болницата. Но преди да каже каквото и да било, Шийла се надигна.

— Извинявай, знаеш ли къде има тоалетна? — попита тя.

— В дъното на коридора, вдясно — отвърна Лесли.

Шийла излезе, като преди това хвърли броя на „Таим“ на масичката.

Лесли седеше и се взираше в телевизионния екран. Играта още продължаваше, но тя не я виждаше. Чувстваше как списанието привлича погледа й като магнит. След миг тя се приведе напред и го взе. Пръстите й трепереха, когато образът на Джордан й се усмихна от корицата. Изглеждаше поостарял и малко по-слаб. Сякаш грандиозният успех му бе отнел нещо.

Но предишният Джордан не беше изчезнал. Лесли видя нежността в очите му, чувството за хумор и онази младежка миловидност, спечелила сърцето й толкова отдавна.

Тя затвори очи и притисна списанието до гърдите си за един мъчителен миг. После си помисли за Рос, който се подлагаше на тези ужасни тестове нататък по коридора, и го пусна в скута си.

После се облегна назад и впери поглед в бръмчащия телевизор, като полагаше отчаяни усилия да се овладее. Напрегнатите гласове на лекари и сестри нататък по коридора й помогнаха да си припомни къде се намира. Нито за миг не й хрумна, че през последните шейсет секунди — времетраенето на нейната миниатюрна пантомима със списанието, тя бе наблюдавана.

Лесли не видя повече Шийла Фей. Няколко минути по-късно Рос излезе и тя го отведе вкъщи. По пътя му спомена, че в чакалнята се е запознала с едно симпатично момиче, чийто баща бил с инфаркт. Рос не можа да си спомни човек е фамилия Фей. От друга страна, толкова много пациенти влизаха и излизаха от помещението, където се правеха тестовете, че никак не беше трудно някой да бъде пропуснат.

През този ден Лесли повече не се сети за симпатичната Шийла Фей. Беше твърде заета с грижите си по Рос.

В резултат на което изобщо не й хрумна да се запита как така една млада жена, която редовно идва в болницата в продължение на две години, няма да знае къде е дамската тоалетна.

Лесли бе твърде затормозена, за да мисли за подобни неща.

Колкото до Джил Лазаръс, тя седеше зад волана на собствената си кола и наблюдаваше как комбито на Лесли бавно излиза от паркинга.

Последният въпрос в мислите на Джил тази сутрин получи своя отговор. Не само че получи потвърждение на онова, което подозираше, идвайки тук, но събра и страшно много впечатления от няколкото минути с Лесли Уилър, които бяха безценни за нея с оглед на онова, което възнамеряваше да направи.

Тя запали двигателя и хвърли поглед в огледалото за обратно виждане. Знаеше, че ако го обърне към себе си, щеше да види онова, което видя в огледалото на банята онзи ден, когато Кал Уедърс й донесе истината за Джордан и Лесли. При тази мисъл потръпна. Знаеше, че ако види отново онова лице, ще трябва да се самоубие.

Нейният най-голям враг сега бе огледалото. Ако му позволеше да я види такава, каквато бе в действителност, с нея беше свършено.

Последната й надежда, единственият й шанс се криеше в едно преобразяване.

50

Ню Йорк, 10 февруари 1979 г.

Изминалият ден бе тежък за Джордан Лазаръс.

Сутринта и след обяд имаше съвещания със сенатори и представители от Илинойс, Ню Йорк, Калифорния, Охайо, Джорджия и Мичиган — щатите с най-големи градове в страната — както и продължителен обяд с най-приближения съветник на президента по вътрешна политика.

Джордан бе изразходвал почти нечовешка енергия и убедителност, за да спечели подкрепата на тези влиятелни мъже за законопроекта „Лазаръс“ в Конгреса. Беше им предложил услуги, които при други обстоятелства те щяха да бъдат щастливи да приемат. Но не успя да предизвика реакцията, която се надяваше да му предложат. Всички те бяха приятелски настроени, отзивчиви и впечатлени както от логиката на Джордан, така и от неговата енергия. И като представители на щати, чиято икономика зависи от добруването и жизнеността на големите градове, те искрено подкрепяха законопроекта „Лазаръс“. Бъдещето на техните щати зависеше от него.

Но знаеха също, че оглавяващият мнозинството в Сената изтъкнат член на сенатските комитети по финанси и разпределяне на средства и близък приятел на президента още от студентските им години в Йейл е яростен противник на проекта „Лазаръс“ и използва цялото си влияние в двете камари на Конгреса, за да осуети прокарването му.

Оглавяващият мнозинството беше родом от Уайоминг, щат без големи градове. Той се опасяваше, че прокарването на проекта „Лазаръс“ ще отклони ценни федерални средства от собствения му щат и по този начин ще го злепостави пред неговите избиратели. През последните години политическият му рейтинг у дома падаше заради собствената му доста семпла избирателна кампания, както и заради появата на някои агресивни млади опоненти в рамките на партията му. Това едва ли беше времето да подкрепи прокарването на един законопроект, който сериозно би могъл да разгневи неговите обикновени поддръжници.

Само че неговото влияние вътре в Конгреса бе значително. И дори най-големите ентусиасти по отношение на проекта „Лазаръс“ не посмяха да гласуват в негова подкрепа, след като лидерът на мнозинството не беше спечелен.

До този момент Джордан, въпреки личния си чар, финансова мощ и популярност в обществото, не бе успял да го постигне. Лидерът на мнозинството бе вироглав човек.

Друга година, ако Конгресът не беше същият, проектът на Джордан щеше да мине без проблем. Но в този конкретен исторически момент с обструкциите, които създаваше лидерът на мнозинството, законопроектът „Лазаръс“ нямаше никакви реални шансове да бъде одобрен.

Джордан се прибра у дома изтощен. Никога до сега работата не му беше изглеждала толкова тежка или безнадеждна. Въпреки че именно този проект го беше спасил от мъката след загубата на Лесли, сега му се струваше, че бе отхапал прекалено голям залък. Започваше да се отчайва. Представата му за реконструкцията на градовете бе по-ясна от всякога, но борбата да пласира идеята си на себични политици и водещи фигури от света на бизнеса я караше да изглежда по-невероятна и нереална от когато и да било.

Тази вечер Джордан искаше горещ душ и силно питие. Освен това искаше да се види със съпругата си, да я вземе в обятията си и да се опита да забрави черната работа през изминалия ден.

Той превъртя ключа си и отвори входната врата, фоайето тънеше в мрак.

— Дойдох си, скъпа — извика той по своя закачлив начин, остави дипломатическото си куфарче и си съблече палтото.

Окачи го във вградения гардероб и се огледа из тъмната всекидневна. Джил не се виждаше никъде. Тръгна по коридора към кухнята. В апартамента не се долавяше нито звук. Запита се дали не беше заспала. Това не беше обичайно за нея. Тя никога не заспиваше толкова рано. Може би беше излязла.

Надзърна в спалнята. Вътре беше тъмно. Застина в тишината и се замисли. Къде можеше да бъде Джил? Възможно ли бе да е излязла някъде?

Джордан усети, че го обзема тревога. Напоследък Джил беше станала някак особена. Беше напрегната, сприхава и потайна. Той се беше опитал да я предразположи да сподели с него чувствата си, но тя се беше затворила в себе си. Собствената му тежка работа и изтощение му бяха попречили да намери време да си поговори с нея и сега се почувства твърде нехаен като съпруг.

Тръгна нататък по коридора, като проверяваше спалните за гости. Всички тънеха в мрак. Тишината в апартамента бе потискаща. Приглушените шумове на града отвън само засилваха мрачната и някак зловеща атмосфера вътре.

Най-накрая Джордан стигна до солариума. Вътре беше тъмно. Най-малко тук очакваше да намери Джил в този час. Тя рядко влизаше в това помещение след здрачаване.

Джордан отвори вратата. Огромният прозорец към Ийст Ривър изникна пред него, осветен от сиянието на града отвън. В мига, преди да светне лампите, му се стори, че отстрани долови някакви очертания. Но докато се запита какво може да е това, вече беше твърде късно.

Той щракна електрическия ключ на стената. В същия миг цялата стая се обля в ярка светлина.

И дъхът му секна.

Пред него, облечена в лятната рокля на цветя, която той толкова обичаше, стоеше Лесли Чембърлейн.

В първия момент той само се взираше в нея, без да отрони нито дума. Сякаш бе видял призрак.

— Лесли!

Не знаеше дали всъщност е изрекъл тази дума. Изплъзна се от устните му като чуждо тяло, което дълго време се е таило в него.

Коленете му омекнаха. Ако до него имаше стена или някаква мебел, щеше да се вкопчи в нея за опора. Стоеше там, втренчил поглед във фигурата пред себе си. Не можеше да види собственото си изражение, което бе по-красноречиво от всички думи.

Джордан се разкъсваше между ужаса и неутолимия си копнеж. Появата на Лесли след толкова време срути всичките му защитни стени, с които така внимателно се бе обграждал срещу нея, и го остави безпомощен като дете.

Но фигурата срещу него излъчваше нещо зловещо. Изглеждаше изчислена да провокира тази реакция у него, тази объркана безпомощност. Приличаше повече на символ, отколкото на реален човек. Символ на неговата любов и загуба. Привидението бе с такова магическо въздействие, че Джордан почувства как ще го залее и ще го погълне, ако не положи съзнателно усилие да се овладее.

И в тази борба да възвърне собствената си самоличност той разпозна Джил.

Приликата с Лесли бе поразителна. Джил бе успяла да намери същата рокля, същата шапка, същите обувки и да се преобрази в жива маска на Лесли, такава, каквато я бе обичал най-много. Но илюзията не беше само физическа. Тя включваше стойката на Лесли, поведението й, погледа й, усмивката на устните й. Това бе духовна прилика. Самата същност на Лесли изглеждаше отпечатана на лицето на Джил по някаква ужасна причина.

Изразът на любов, залял чертите на Джордан в първия миг на появата изчезна, заменен от изумление.

— Аз… какво мислиш, че правиш? — попита той с треперещ глас.

Тя остана безмълвна. Дори не трепна. Просто позираше пред него, парадирайки със способността си да имитира обекта на неговото желание до съвършенство. И вероятно този загатнат триумф издаде фалша в образа, който Джордан виждаше пред себе си. Това изобщо не беше Лесли. Това бе Джил, цялото й същество бе съсредоточено с безумна сила в усилието да се превъплъти в образа на друга жена.

Той пристъпи крачка напред. Намаляването на разстоянието между тях не разруши илюзията, която Джил бе успяла да създаде. Колкото повече я доближаваше, тя ставаше по-реална и в същото време още повече изглеждаше като видение.

— Попитах те нещо — изсъска Джордан. Кръвта му почваше да кипи. — Какво си мислиш, че правиш?

Веждите й леко се повдигнаха. Когато го погледна, очите й искряха.

— Правя каквото искаш — отвърна тя. — Знаеш го.

Той пристъпи бавно към нея. Това, че я виждаше пред себе си, го вбесяваше и в същото време отприщваше у него емоции, които не бе способен да овладее.

— Джил — каза той, — полудяла ли си? Откъде ти хрумна тази идея?

Джордан изглеждаше така, сякаш всеки миг щеше да експлодира. Джил, скрита зад маската си, бе спокойна, обзета от странна невъзмутимост след месеци отчаяние.

— Добре дошъл у дома — каза тя с глас, който поразително наподобяваше този на Лесли. — Липсваше ми, Джордан.

Вцепенен, той се втренчи в нея.

— Ти си полудяла. Престани!

Тя вдигна ръка и отмахна една къдрица, която бе паднала на челото й. Това бе жестът на Лесли, изпълнен така просто и естествено, както би го направила самата тя. Погледът в очите й изразяваше доверчива любов. Беше го виждал хиляди пъти в очите на Лесли.

— Обичам те, Джордан — прошепна тя така, че по гърба му полазиха тръпки. — Искам да имаш онова, което желаеш.

Джордан прокара пръсти през косата си. Челюстта му бе здраво стисната. За малко да разтърка очи, за да прогони странното видение.

— Ти си обезумяла! — възкликна той. — Полудяла си, Джил.

Тя се усмихна.

— Можеш да ме наричаш Лесли, ако искаш — каза тя. — Нямам нищо против. И двамата го искаме, нали?

Той отстъпи крачка назад, сякаш за да се защити от нея. Но разстоянието не му помогна повече от близостта. Силата на внушението, постигнато от нея, бе твърде огромна.

— Знам какво искаш — каза тя. — Няма защо да лъжеш повече, Джордан. Просто ела при мен и ще бъде както някога.

Тя протегна ръце и добави:

— Моят прекрасен принц!

Джордан усети как светът му необуздано се устремява към нея. Лудостта й беше заразителна, пронизваше го целия. Не можеше да откъсне очи от нея.

— Хайде, ела — каза тя. — Обичам те. Не ме карай да чакам.

Джордан отстъпи още една крачка назад.

— Джил — каза той, — тревожиш ме. Нека ти помогна. Ти не си…

Ти не си на себе си. Като някаква абсурдна шега, думите бяха на върха на езика му.

Тя тръгна към него. Това бе походката на Лесли, с леко свити отстрани ръце. В очите й искряха дяволитите пламъчета на Лесли, нейната нежност.

— Помниш ли деня, в който носих тази рокля? — попита. — Бяхме толкова влюбени тогава, така изпълнени с надежда. Помниш ли, Джордан?

Вече беше съвсем близо до него. Уханието беше на Лесли. Джордан усети как последните му съпротивителни сили рухват. Съблазняваше го не просто съвършенството на илюзията, но и нейната абсурдност.

— Хайде — каза тя. — Както едно време. Както онзи път на яхтата в пролива. Помогни ми да се съблека.

Тя насочи ръцете му към роклята си. Той затвори очи, когато устните й докоснаха неговите. После ръцете му се озоваха зад гърба й, освободиха роклята и напипаха закопчалката на сутиена й. Леката материя се свлече на пода с безмълвна въздишка и той усети кожата й под пръстите си.

— О, толкова ми липсваше — въздъхна тя и отново го целуна.

Той знаеше, че тя играе. В цялото представление нямаше нито капка правдивост. И въпреки това изречените думи отекнаха право в сърцето му. Беше копнял да го чуе три ужасни години, без да има смелостта да го признае дори пред себе си. А гласът, който ги произнесе, бе гласът на Лесли, изпълнен с нежност и разбиране.

Джордан бе невъобразимо възбуден. Всеки миг щеше да престане да се владее. Тя го всмукваше в същата бездна, в която самата тя бе пропаднала.

Той се опита да запази самообладание, да не се поддава на внушението, но тя бе почти гола, само по бикини. Движеше се бавно, прилепила тяло до неговото. Той усещаше допира на малките й твърди гърди, а собствените му ръце, направлявани от нейните, вече смъкваха бикините надолу по бедрата й.

— О, Джорди — прошепна тя. — Толкова ми липсваше. — Езикът й нежно докосваше неговия. Дори вкусът на устните й бе изпълнен със свежестта на Лесли.

Тя се взря в очите му с победоносно изражение, в което се долавяше и тревога.

Идеше му да я удуши. Ръцете му се сключиха около шията й. Но тя само се усмихна. Дори насилието, изглежда, потвърждаваше властта й над него.

— Значи това е обсебвало мислите ти през цялото време — каза той.

— Твоите — поправи го тя.

Имаше нещо вещерско в нея, когато се сгуши в обятията му. Вече беше гола. Той я целуна. Почувства как нозете й се притискаха в неговите. Тя знаеше, че не може да й устои в това нейно превъплъщение.

— Да — прошепна тя. — Да, Джордан…

Той я грабна на ръце. Почувства я лека като перце, по-лека от въздуха. Изглеждаше почти като видение и въпреки това по-привлекателна, по-въздействаща от реално същество.

Той я положи на леглото и съблече дрехите си. Тя го наблюдаваше мълчаливо, а на красивото й лице бе изписано задоволство.

Когато остана гол, а желанието набъбна между краката му, тя се отпусна по гръб и му се усмихна.

— Ела — прошепна тя. — От какво се страхуваш? Толкова те желая, Джордан. Чакам те.

Джордан я покри с тялото си. Плътта й ласкаво го обгърна целия. Чувстваше ръцете, които го притискаха, краката й, които се сключиха около кръста му със свенлива интимност.

Вратата се откри и го пропусна, сладка и влажна, и след миг той бе в нея. Телата им започнаха да се движат в ритъма на почти нечовешки транс. Тя припламваше и потръпваше в обятията му, изкусителна и нереална като измамен огън.

Ръката й се плъзна между краката му, за да го намери и насърчи. Езикът, проникващ в устата му, бе като на котка, стрелкаше се във влажна ласка, за да засили възбудата му. Мускулите на магическия пръстен, чувствени като пръсти, се плъзгаха по члена му, дразнещи, подтикващи, възбуждащи. Сладостното полюшване на бедрата й го тласкаше все по-навътре и по-навътре.

Нещо започна да се надига в него и той още повече се напрегна и втвърди в нея. Но желанието му бе така неделимо от ужаса, който изпитваше, че той продължи да нараства все повече и по-болезнено, без да може да се освободи. Почувства, че скоро ще се взриви.

Люлееше се на ръба на тази бездна, когато отново погледна в очите й. Техният фалш бе бездънен като огледало, в което се отразява хилядократно образът на собствената му потребност. Видя триумфа й. Знаеше, че е разкрит. Чрез това свое преобразяване тя докосваше нещо много по-дълбоко в него, отколкото всичко, което й бе показвал досега. Той се чувстваше гол и уязвим. А тялото му пулсираше със злокобно перверзно желание, родено от нейната неискреност и от неговата.

— Обичам те — промълви тя.

Вълната в него се надигаше все по-високо и той вече едва си поемаше дъх. Шепотът на Лесли продължаваше да звучи в ушите му, ръцете на Лесли продължаваха да го обсипват с ласките си, за да го покорят.

— Обичам те! — изстена той.

— Да — прошепна тя. — Да…

Отвратен от собственото си падение и нейния триумф, Джордан се предаде.

На следващата сутрин Джил се събуди сама.

Замаяна, тя погледна към будилника на нощното си шкафче. Беше почти десет. Джордан вероятно отдавна бе отишъл на работа.

Джил се чувстваше смутена, но отпочинала. Помисли си, че за първи път от месеци насам бе спала толкова добре.

В известен смисъл нямаше нищо чудно. Страстта, която я бе съединила с Джордан предната вечер, бе като земетресение. След това се чувстваха толкова изтощени, че заспаха като деца един до друг в голямото легло.

Джил щеше да си спомня тази интимна близост до края на дните си. Беше като измислица, зловещо сливане, възпламенено от желание и срам, погълнало и двамата. Докато я обладаваше, Джордан бе като животно, обезумял.

А после вече лежеше, отмаляла от удоволствие, и знаеше, че нейният гамбит бе успял. Внушението, което му бе натрапила, наистина бе неустоимо. Той се оказа неспособен да му се противопостави. Беше се предал. Тя бе открила истината за него, а с тялото си и с любовните си стенания той я бе потвърдил пред нея. Двамата бяха голи заедно, голи както никога по-рано, а маските им смъкнати веднъж завинаги.

Джил се уплаши от онова, което бе успяла да постигне. И все пак с душата и тялото си тази сутрин изпитваше удовлетворение. Предишната вечер животът й във фалш бе достигнал апогея си. И по ирония на съдбата този фалш й бе разкрил истината. Истината за Джордан.

Следващият въпрос беше какво щеше да прави оттук нататък. Какво щяха да правят двамата. Лежа в леглото още половин час, разсъждавайки над това. После стана и тръгна с омекнали нозе към гардероба.

Когато отвори вратата, тя видя, че няколко костюма на Джордан липсваха. Както и няколко ризи, панталони и бельо.

Джил усети, че я побиват тръпки. Беше го притиснала твърде много. Изплашен от онова, което го бе принудила да направи, той бе побягнал. Но щеше да се върне. Джил не се съмняваше в това. Вече не можеше да й се противопоставя. Предишната вечер тя бе открила оръжие, срещу което той нямаше защита.

Върна се в леглото. Остана там дълго, премисляйки възможностите си за избор. После се обади на Джордан в офиса. Казаха й, че е на заседание и ще й позвъни по-късно.

Тя сложи кафе на котлона и си взе душ. Облече се и си изпи кафето, докато чакаше телефона. Чака цяла сутрин, после и следобеда. Не се обади никой.

В четири часа получи бележка, донесена от един служител на Лазаръс, който дойде да вземе още някакви негови дрехи и тоалетни принадлежности.

Бележката бе с почерка на Джордан.

„Сега разполагаш със себе си — гласеше то. — Нямаме какво повече да си кажем. Моите адвокати ще те потърсят.“

И никакъв подпис.

Джил наблюдаваше как пратеникът си тръгва с още един куфар, пълен с вещи на Джордан. Надрасканите думи „Сега разполагаш със себе си“ отекваха в гърдите й като съдбоносен камбанен звън. Джордан сигурно знаеше, че самотата бе най-страшното наказание, което можеше да й наложи. Думите му бяха преднамерено красноречиви, жестоки.

Когато остана сама, тя отиде в спалнята, където съпругът й я беше любил предишната вечер. Застана пред голямото огледало и се погледна.

Образът й все още носеше следите на безумието от отминалата нощ. Косата бе на Лесли. По лицето й все още стояха следи от грима, който бе използвала, за да завърши илюзията: Дори стойката на тялото, погледът й напомняше за съвършенството на нейното изпълнение.

Но това не беше Лесли. Това бе Джил. Огледалото й намигна в отговор, като отхвърли всички нейни илюзии и й напомни за единствената реалност, която за нея бе просто непоносима.

Тя беше сама.

51

Месец и половина по-късно Джордан не беше виждал Джил, нито си позволяваше да мисли за нея.

Не за първи път Джордан Лазаръс се хвърляше да търси спасение в работа.

Работеше по осемнайсет часа в кабинета си, повечето време на телефона, търсеше съдействие, осъществяваше връзки или уреждаше заседания. Останалото време прекарваше в безмълвен размисъл, след като изключваше телефона си и забраняваше на секретарката си да го безпокои по какъвто и да било повод.

Мислеше само за законопроекта „Лазаръс“ и за оръжията, които можеше да използва, за да уреди прокарването му. Това бе последната битка на Джордан Лазаръс срещу света. И Джордан бе твърдо решен да я спечели.

В същото време мисълта за Джил нито за миг не проблясваше в ангажираното му съзнание. Казваше си, че един проект, способен да промени лицето на цяла нация, е много по-важен от незначителните емоции на една семейна двойка, чиито брак и бездруго скоро щеше да бъде разтрогнат.

Но тази поза на обективност бе просто параван, който скриваше истината. Всъщност Джил не бе напускала мислите на Джордан нито за миг. Нейната сянка витаеше над всичките му грижи и действия. И по тази причина онова, което Джордан вършеше през този период, носеше белега на отчаянието.

Сега в него се настани огромна, гневна студенина, която му осигуряваше ледено самообладание във всичките му начинания с други хора. Може би защото бе погребал собствените си чувства така дълбоко в себе си, той виждаше шахматната дъска на своя професионален живот е почти нечовешка яснота.

Предизвикателството, което се бе изправило срещу него, бе най-важното в живота му, а залозите бяха по-високи от всичко, което бе видял досега в своята бизнес кариера. Този път на везните беше самата история. Личните интереси на Джордан не играеха никаква роля в плановете му. Единствената му грижа бе добруването на страната му.

Накрая Джордан Лазаръс бе станал мечтател, точно както бе предсказала Мег. Посредством обиколния път на действие и практическа амбиция той най-накрая бе успял да нарисува своята картина, да напише стихотворението си. Тази картина бе проектът „Лазаръс“.

Въпреки това последният щрих никога нямаше да бъде нанесен, докато ключовата пречка на пътя му не бъде премахната. А тази пречка бе оглавяващият мнозинството в Сената на Съединените щати.

Вероятно поради историческата значимост на отправеното към него предизвикателство или поради дълбоката лична криза, която се опитваше да преодолее, Джордан този път успя да намери разрешението на загадката.

Той измисли находчив заместител, който щеше да отслаби съпротивата на оглавяващия мнозинството по отношение на проекта „Лазаръс“. Включваше план за преместването на една от най-големите международни корпорации „Лазаръс“ в щата Уайоминг. Само този ход щеше да осигури на щата двайсет хиляди работни места и милиони долари приходи.

Планът, освен това изискваше в Уайоминг да се открият нови основни клонове на една от най-богатите банки на Джордан. Друга сделка включваше комуникационен филиал на Лазаръс да закупи една от най-големите телевизионни станции в Уайоминг и да започне излъчването на част от програмата й по новата кабелна мрежа, която Джордан бе открил предната година.

Това бе само началото. Джордан предложи феноменален пакет от финансови планове, които щяха да направят чудеса за икономиката на Уайоминг и щяха да допринесат съществено за модернизирането на невъобразимо остарялата индустриална и финансова база на щата. Това щеше да бъде най-същественият успешен ход, предприеман от щата от времето преди Депресията.

Но сделката, която Джордан предлагаше, бе по-сложна, отколкото изглеждаше. Скритите преимущества лично за лидера на мнозинството бяха огромни. Почти всеки елемент от многостранната оферта беше свързан с банки, в които той бе в делови отношения, или с компании, в които беше акционер или член на управителния съвет. Предложението на Джордан включваше многообразни и привидно невинни делови инициативи, полезни за Уайоминг, но и косвено носещи милиони долари в джоба на оглавяващия мнозинството, което щеше да увеличи значително личното му състояние.

Колкото и да беше съблазнителен, този пакет от инициативи можеше и да не спечели лидера на мнозинството, ако бъдеше предложен от самия Джордан. Но точно в този пункт Джордан бе избрал да нанесе своя решаващ удар.

Пакетът бе представен най-общо не от Джордан, а от самия президент в овалния кабинет след цял час сърдечни разговори между него и лидера на мнозинството и общи спомени за студентските им години в Йейл.

Онова, което Джордан започна сам, бе довършено от президента. А той го направи с абсолютна убеденост и без особени скрупули, защото прокарването на проектозакона „Лазаръс“ бе от решаващо значение за бъдещето на ръководената от него нация, както и за собствените му шансове за победа в изборите през следващата година.

В рамките на двайсет и четири часа след личната си среща с президента лидерът на мнозинството заяви пред своите колеги от Сената, че подкрепя категорично и с целия си авторитет законопроекта за реконструкция на вътрешността на големите градове, предложен от Джордан Лазаръс. Обеща, където е възможно, да използва силови методи и ако трябва, да изиска съдействие за три десетилетия с цел проектът да мине през Конгреса и да получи одобрението на Белия дом.

Всевъзможните възражения на конгресмените, насочени срещу спорния законопроект, рухнаха за една нощ. В Сената съпротивата отслабна значително. В негова защита бяха произнесени цветисти речи и резултатите от гласуването на комитета бяха 27 на 2 в подкрепа на прокарването на законопроекта „Лазаръс“.

За броени дни стана пределно ясно, че законопроектът ще бъде прокаран в двете камари на Конгреса. Президентът даде да се разбере, че той няма да упражни правото си на вето над законопроекта, в случай че последният бъде одобрен. Вътрешни хора, приближени до Върховния съд, увериха поддръжниците на законопроекта, че не съществува опасност от евентуални конституционни ограничения за приложението му.

Експертите по градско планиране, както и специалистите по данъчно облагане и икономическа теория дискутираха оживено възможните резултати от реализирането на революционния законопроект. Статии за Джордан Лазаръс и за неговия фантастичен проект за вътрешните градове се появиха в политическите и икономическите списания, както и в някои популярни издания. Цялата нация постепенно заживя със съзнанието, че Конгресът е на път да приеме проект с епохално значение.

Мечтата на Джордан Лазаръс обещаваше да се превърне в реалност.

В един леко ветровит четвъртък в края на март Джордан приключваше поредния ден, прекаран в приемане на поздравления по телефона от цялата страна, и вече се готвеше да напусне кабинета си.

Когато стана от бюрото си, Джордан внезапно си даде сметка колко бе изтощен. Виеше му се свят. През деня бе твърде зает, за да отдели време за обяд. Явно трябваше да започне повече да се грижи за себе си. Сега вече имаше основателна причина да се върне към живота. Свръхнатоварването от последните няколко седмици трябваше да отстъпи място на спокоен и ритмичен ход, без прекомерно напрежение. Досега се бе опитвал да надбяга собствените си демони. В бъдеще щеше да гони една мечта, която придаваше нов смисъл на целия му живот.

С тази мисъл в съзнанието си той напусна вътрешния си кабинет.

И застина намясто, тъй като видя, че има неочакван посетител.

Беше Джил.

Джордан отвори широко очи. Не беше виждал съпругата си от месец и половина. Смяташе, че повече няма да се срещнат. Неговите адвокати й бяха писали, но досега не бяха получили отговор.

Джил изглеждаше бледа и изпита. Виждаше я за пръв път от онази нощ, в която му се беше представила в безумното си превъплъщение, нощ, която през остатъка от живота си настоятелно щеше да се опитва да забрави.

— Не съм очаквал да те видя тук — каза той.

— Здравей, Джордан.

— На какво дължа това удоволствие? — Почувства огромната студенина, която му даваше сила да я отхвърли.

Тя стана и направи крачка към него. Погледът в очите й беше особен, нещо средно между предизвикателство и молба.

— Имам новини — каза тя. — Бих искала да поговоря с теб за момент.

Той повдигна вежди с подчертано високомерие.

— Странно. Смятах, че вече сме изчерпали новините си, Джил. Нима има още изненади?

Тя изглеждаше искрено наранена от сарказма му.

— Тогава може би ще е по-добре да тръгвам.

Никога не я беше виждал толкова покъртителна. Беше плаха и беззащитна, като сянка на предишната Джил. В този момент я съжали.

Но нямаше да си позволи да се размеква спрямо нея. Никой в живота му не го беше наранявал така, както го бе сторила тази жена. Беше се омъжила за него чрез измама. Беше проникнала отвъд защитната стена, с която бе оградил чувствата си, точно когато имаше най-голяма нужда да бъде силен и после бе разголила собствената му вманиаченост по начин, който бе разбил сърцето му. Той не я мразеше, но не можеше да понася отново да вижда лицето й или да чува гласа й. Просто искаше да изчезне от живота му.

— Добре — отвърна той студено. — Щом така смяташ.

Приближи се към нея. Самият акт на намаляване на физическото разстояние между тях го изпълваше с погнуса. Винаги щеше да гледа на нея като на някаква зла магьосница, която бе нахлула в живота му по силата на невъобразимо лош късмет и почти го беше съсипала.

Взе шлифера и й го подаде. Тя го пое с трепереща ръка и се опита да го облече. Забравяйки, че е домакин, той я наблюдаваше, без да й предложи помощ. Тя се затрудни с ръкава; той възвърна самообладанието си и се пресегна да й помогне.

Долови, че както беше застанала с гръб към него, тя каза нещо. Думите, изречени съвсем тихо, бяха заглушени от шумоленето на дрехата й.

— Какво? — попита Джордан.

Тя се обърна и вдигна поглед към него.

— Казах, че съм бременна.

Гледаше го с ясни, немигащи очи. Джордан отстъпи крачка назад, сякаш думите й му бяха подействали като плесница.

После си наложи да се овладее.

Бременна. Никога не беше свързал значението на тази дума с Джил. Тя беше сирена, да. Прелъстителка. Но майка? Идеята му се струваше абсурдна.

С надежда да се защити срещу подобна възможност, той потърси най-жестоките думи, които можеше да й каже.

— Откъде знаеш, че е мое?

Тя се усмихна тъжно.

— Твое е, Джордан.

Той отстъпи още крачка назад, като я гледаше втренчено.

— Защо трябва да ти вярвам? — попита той. — Никога не си ми казвала истината. Защо сега да е по-различно?

Той говореше бързо, сякаш за да възпре думите, които неминуемо щяха да бъдат изречени от устата й. Джил търпеливо го изчака да свърши.

После, без да го гледа, промълви:

— Онази нощ. Беше през онази нощ.

Гняв, нажежен като разтопена стомана, избликна в съзнанието на Джордан. Искаше да убие тази жена заради онова, което му беше причинила. Но сега по някакъв начин усети, че му казва истината. Това го накара да я намрази още повече, но разруши защитната стена, която така внимателно бе издигнал срещу нея.

— Ти си лъжкиня — изрече той неубедително.

Джил само поклати глава. Изглеждаше много малка и крехка, но притежаваше оръжие, на което той не можеше да противостои.

— А дори и да ми казваш истината — продължи той, — това няма да промени отношенията ни.

Лъжата, изречена от устните му, прозвуча кухо. Той си даваше сметка, че онова, което му бе съобщила току-що, променяше всичко. С изключение на омразата му към нея, която никога нямаше да се уталожи.

Настъпи продължително мълчание. Стояха само на две стъпки един от друг. Ако можеше, би издигнал цял свят между себе си и нея. Призляваше му, че я вижда пред себе си.

— Какво смяташ да правиш? — попита тя накрая.

Звукът на думите й го изпълни с желание да я удуши. Но тя носеше собственото му дете. Беше безсмислено да я убива.

— Освободи се от него — каза той с треперещ глас.

Тя го погледна.

— Наистина ли го мислиш?

За нея той беше прозрачен, разбира се. Беше сигурен, че бебето е негово. Знаеше дори кога е заченато. Щеше да помни тази нощ цял живот.

Погледна я мрачно. Тя вече му бе причинила неизразима мъка със своите лъжи, с изкусните си маски и с всепроникващия лъч на интуицията си, която й позволяваше да вижда в душата му. Тя бе въплъщение на съвършения фалш. Заради нея той също бе станал фалшив. И нищо, което занапред можеше да се присъедини към двамата, нямаше да бъде в състояние да ги промени.

Но тя носеше неговото дете.

— Не — каза той, победен. — Не, не го мисля.

Погледна я ужасен. Кристалните дълбини на очите й се разшириха, сякаш за да го погълнат. В този миг изглеждаше по-красива и по-ужасна от всякога.

Противоречиви сили тласкаха Джордан към съпругата му и в същото време с непреодолима сила го отдалечаваха от нея. А той бе изтощил всичките си сили само за да се владее.

Колкото до Джил, тя остана неподвижна, вперила поглед в него. Шлиферът скриваше крехкото й тяло, което го бе хипнотизирало със своя чар, омърсило е измамността си и сега съхраняваше ембриона на собственото му дете.

— Добре — каза Джордан, — добре.

Никой не се помръдна. Съпруг и съпруга се взираха в очите си, разделени от бездна, вечна като живата плът, която ги свърза заедно, този път завинаги.

52

Джонсънвил, щата Лонг Айлънд

На 30 март 1979 година Рос Уилър получи нов инсулт.

Загуби част от двигателните функции, които бе възстановил в лявата страна на тялото си след месеци рехабилитация, и „пропадна“ на някои въпроси от когнитивните тестове, които преди това не му създаваха затруднения.

Лекарите окуражаваха Лесли с думите, че подобни епизоди са нещо обичайно за пациентите с инсулт и представляват известно „влошаване“, с което болните и семействата им просто трябва да се примирят. Лесли не беше убедена във версията, която й се поднасяше, но нямаше нито средствата да потърси друго мнение, нито смелостта да го изслуша. Тя се вкопчи с детска доверчивост в оптимизма на лекарите, въпреки че вътрешно чувстваше зловещата истина, която те се опитваха да й спестят.

Рос трябваше да остане две седмици в болница за наблюдение и поредните тестове. Цената на тази хоспитализация щеше да принуди Лесли да вземе втора ипотека върху къщата, може би да потърси заеми от някои далечни роднини на Рос или свои. Неудобството да иска пари не я потискаше толкова, колкото развитието на болестта на съпруга й. Ужасяваше се при мисълта, че краят на живота й с него наближава. Половината от времето й бе изпълнено с отчаяни опити да го отрече, а другата половина — с усилия да се подготви за онова, което я очакваше.

През този ден тя излезе от стаята на Рос към обяд и му каза, че няма да се върне преди вечерните часове за посещение. Обясни му, че имала много работа в офиса. Заради последните събития била изостанала от графика за редица поръчки.

Рос прояви съчувствие и сам я подкани спокойно да си свърши работата, дори това да означава, че този ден повече няма да се видят.

— И накарай тези момичета поне малко да те облекчат — добави той. — Кажи им, че шефът им така е наредил.

Той стисна ръката й. И двамата се страхуваха, но Рос бе по-смелият от двамата. Въпреки че изглеждаше по-слаб и лицето му бе изкривено от това изражение на вътрешна болка, което толкова безпокоеше Лесли, той беше издигнал щита на своето чувство за хумор около тях двамата и помагаше да държат отчаянието й на разстояние.

Лесли го прегърна силно.

— Толкова те обичам — прошепна тя тревожно.

— И аз те обичам, момичето ми — отвърна той.

В очите й имаше сълзи, когато му махна от прага. Той беше забелязал това у нея още след първия удар, тази вълнуваща неспособност да сдържа сълзите си всеки път, когато се налагаше да се разделят.

Лесли не отиде в офиса. От болницата веднага потегли с колата към експресната магистрала на Лонг Айлънд и успя да стигне до Фармингтън за по-малко от час, като през цялото време се движеше с твърде голяма скорост.

Когато пристигна — Клиф Байър беше на работа, но Джорджия беше у дома с Тери.

Лесли не можа да скрие изненадата си при вида на малкото момченце. Краката му се бяха удължили, лицето му бе станало по-тясно, а в очите му се бе появила някаква особена зрелост, която тя не бе забелязвала до този момент. Не го беше виждала почти половин година. Болестта на Рос поглъщаше до такава степен времето и вниманието й, че тя не се беше обаждала на семейство Байър от месеци.

Джорджия знаеше за проблемите на Лесли и я посрещна с топла и съчувствена прегръдка.

— Как е Рос? — попита тя, снишавайки глас.

— Добре, доколкото позволява състоянието му, струва ми се — отвърна Лесли шепнешком, за да скрие от малкото момче тревогата в гласа си.

Тери, вече на шест години и половина, както обикновено в началото се срамуваше от Лесли. Но този път показа неудобството си, като й говореше хладно и учтиво, вместо да се вкопчи в полите на майка си, както правеше преди. Лесли усети как сърцето й се свива при мисълта за месеците, които бе пропуснала в растежа му. Чувстваше се така, сякаш бе предала него и себе си.

В началото беше развълнувана и притеснена, докато се опитваше да подхване разговор с него. Дълго време не успя да преодолее разстоянието между тях. Тревогата й за Рос сякаш бе изсмукала таланта й да общува с малкото момче.

Но после някогашната им близост постепенно се възстанови. Тери й показа някои играчки, които беше получил за рождения си ден, между тях и книжката с приказки, които тя му беше изпратила. Умението му да се оправя с играчките и разясненията му как точно се използват, я изпълни с гордост.

— Пораснал си — каза Лесли и почувства как сърцето й започва да бие учестено, докато съзерцаваше личицето му. — Сега си още по-красив, Тери. Скоро момичетата ще почнат да те преследват.

Той се усмихна. Лесли се опита да скрие тревогата в очите си. Вече беше толкова голям и така бързо се променяше! Половин година за възрастните не беше дълъг период, но беше страшно много време за децата, които се променяха до неузнаваемост.

— А ти си отслабнала — каза Тери, демонстрирайки качествата на собствената си памет. Успя да изненада Лесли с наблюдателността си.

Тя си помисли, че за нея последната година също бе революция. За това време нейният брачен живот се бе променил напълно, както и очакванията й за самата нея. Тя бе принудена да се приспособи към един нов живот и той бе оставил върху нея своя отпечатък.

— Защо да не помогнем на Лесли да приготви закуска? — каза Джорджия.

Направиха си нещо като следобеден чай с кафе за големите и мляко с прясно изпечени сладки за Тери. Предишният дух на съзаклятническо веселие отново ги обхвана и докато похапнат, двамата вече изобщо не се притесняваха един от друг.

После Тери показа на Лесли тетрадките и рисунките си от първи клас. При вида на големите и малките букви, изписани с детската ръчица, очите на Лесли плувнаха в сълзи, които тя се опита да скрие. Той седеше в скута й, докато разглеждаха нещата, и малкото му телце както винаги се бе сгушило в нея. Усещането я накара да потръпне от щастие и копнеж.

На няколко пъти улавяше погледа на Джорджия, в който струеше предишното съчувствие и отзивчивост. Джорджия изобщо не се безпокоеше, че може да бъде изместена от Лесли в очите на Тери. Лесли бе мъглява фигура в неговия живот, леля, която той чувстваше близка и очакваше с нетърпение, но чиято роля в неговата памет и сърце щеше завинаги да си остане случайна и фрагментарна, като серия моментни снимки. А Джорджия беше завинаги, земята и въздухът на неговото съществуване, и нищо не можеше да я измести от мястото й в сърцето му.

И тъй като Джорджия го знаеше, тя си позволяваше да насърчава взаимоотношенията между сина си и Лесли. Те не можеха да причинят болка на Тери, а означаваха толкова много за Лесли.

В три часа Лесли изведе Тери на тяхната ритуална разходка. Тръгнаха по тротоара покрай малките къщи с велосипедите, оставени по алеите, и тук-таме с по някой обръч за баскетбол.

— Помниш ли пътя към нашето тайно място? — попита тя.

— Нека ти покажа — отвърна той.

Хвана я за ръка и я отведе две пресечки по-нататък в парка. Тя със задоволство установи, че той си спомня съвсем точно къде беше тяхното специално място сред избуялата трева под дъбовете.

— Виждам, че не си забравил — каза тя.

Той кимна с усмивка.

— Искаш ли да поиграем? — попита тя. — Или да те повъртя на въртележката? Или ако искаш да се пуснеш по пързалката?

— Не още.

Той легна на тревата и се взря в клоните на дървото. След миг тя се настани до него.

— Значи помниш и това — каза тя.

— Да. — У него имаше нещо сериозно и почти мъжко, което я караше да се чувства по съвсем друг начин на старото им място.

— Днес виждаш ли някакви маймуни? — попита Лесли.

— Маймуни? — повтори той озадачен.

Сърцето на Лесли се обърна, когато си даде сметка, че той бе надраснал тяхната стара игра и я беше забравил.

— Забрави ли как се преструвахме, че виждаме маймуни сред клоните на дърветата? — попита тя. — Помниш ли как си бъбреха? А песничката, която си пеехме?

За момент той остана безмълвен.

— „Наскоро на панаира за животни бяхме“ — запя тя. Той леко се усмихна. — „Там зверове и птици какви ли не видяхме“ — добави тя.

— „Грамадният бабун, от лунна светлина огрян…“ — Той по-скоро го изрече, притеснен да пее като малко дете.

— „… косата рижа си решеше засмян…“ — Тя го притисна в обятията си. — Значи все пак си я спомняш.

— В началото не, но сега се сетих — отвърна той.

Вътрешно Лесли бе обзета от отчаяние. Знаеше, че Рос е в болницата под грижите на лекари, които се опасяват, че всеки момент може да получи нов масивен инсулт. Той щеше да го убие, в това нямаше никакво съмнение.

А това малко момченце, което я харесваше, и може би я обичаше по свой начин, растеше с всеки изминал ден и се променяше толкова бързо, че бе невъзможно да очаква от него да помни всичко, което бяха правили заедно при срещите си или пък техните малки ритуали. Той се гмурваше в своя свят и тя, Лесли, постепенно избледняваше от съзнанието му.

Почувства се така, сякаш като прегръщаше малкото мъжко телце, се вкопчва в нещо, което времето неизбежно щеше да й отнеме. Времето бе нейният голям враг, не само с Рос, който беше тласкан от болестта към края на своя живот, но и с това момченце, което с всеки изминал ден се променяше и се превръщаше в човек, който щеше постепенно да я забрави, докато сърцето му се откриваше за нови изживявания и нови хора.

Но тя щеше да се държи за онова, което й оставаше. Тази година я бе научила да не оплаква онова, което светът й бе отнел, а да бъде благодарна за всичко, което все още й даваше. Нещастието бе превърнало Лесли във воин. Тя ставаше специалист в умението да извлича максималното от неблагоприятни ситуации.

— Разкажи ми за учителката си — каза тя.

— Ами — започна той разсеяно, докато си играеше с пръстите на лявата й ръка. Забеляза венчалната халка. — Казва се госпожица Купърсмит.

— Добра ли е? — попита Лесли, притворила очи от удоволствие, докато малките пръстчета докосваха нейните.

— О, да — отвърна той. — Добра е. Миналото лято си купи нова кола. Каза ми, че ще ме повози някой ден.

— Ще бъде забавно.

Лесли слушаше какво й разказва и от време на време му задаваше въпроси, за да го насочи. Той й разправи за приятелите си в училище, за нещата, които правеха заедно, къде щели да ходят през ваканцията следващото лято и къде щели да го заведат неговите родители. Всяка негова дума бе истинско щастие за Лесли, безценен еликсир, който я приближаваше до него в този кратък миг.

— Сега, след като си вече достатъчно голям, за да пишеш, сигурно някой ден ще ми изпратиш писмо — каза тя.

— Да — отвърна той. — А ти ще ми отговориш.

— Можем ли да станем приятели по писма? — попита тя.

— Какво значи това?

Тя му обясни. Докато говореше, държеше ръчичката му в своята, вкопчила се сякаш против волята си в този несигурен знак, сочещ към бъдещето, този контакт, който щеше да продължи да го свързва с нея.

— Само че няма да има защо да си пишем — каза той внезапно.

— Защо? — попита тя.

— Защото — обясни той, — когато порасна, аз ще се оженя за теб. Значи няма нужда.

— Така си е — кимна тя, изпълнена с благодарност заради фантазията му.

По някакъв начин този горчиво-сладък момент, в който тя се бе вкопчила в него и в същото време го пускаше да си отиде, беше още по-красив заради своята мимолетност. Тя държеше в обятията си един беглец, създание, което се променя, амалгама от времето и нейната любов.

В този момент Лесли имаше чувството, че само мимолетните неща са истински. Важните неща в живота, уви, бяха онези, които винаги се изплъзваха. Онези, които оставаха твое притежание, бяха несъществени. Поне това бе собствената й истина, тъй като всички хора, които обичаше, сякаш изтичаха между пръстите й, също като това красиво момченце, което се изплъзваше в този нежен миг, дори когато й обещаваше да бъде неин завинаги, да порасне и да се ожени за нея.

И така, Лесли седеше с момчето си, което бе положило глава в скута й, вперило поглед в короната на стария дъб, който покровителствено полюшваше клони над тях. Тя вече бе зряла жена и бе научила своя урок за преходността в живота. Обучаваше се по твърде болезнен начин, че човек трябва да бъде много енергичен и умен с хората, които обича, да сграбчва своите мигове с тях като безценни падащи звезди, преди да са изчезнали. Изкуството на любовта се състоеше в умението завинаги да съхраниш в сърцето си тези златисти отблясъци, въпреки че те отдавна може да са престанали да бъдат реалност, да са изчезнали, забравени от всички останали.

За едно дете като Тери бъдещето бе необятно, открито за неговата находчивост и любопитство, място, където би могъл да направи всичко, което пожелае. За Лесли бъдещето бе враг, който хищно се стремеше да погълне нещата и хората, които тя обичаше. Миналото придобиваше все по-голяма важност за нея, защото него поне можеше да задържи и да изследва на спокойствие.

Беше твърде погълната от този труден урок и от овладяването на специалното умение да обича, отдалечена във времето и пространството, за да забележи каквото и да било извън момченцето в скута й.

По тази причина изобщо не й хрумна да хвърли поглед зад гърба си към храстите в дъното на парка, откъдето тайно я наблюдаваше Тони Доранс.

В резултат на което изобщо не видя изражението, изписано на лицето му, докато ги следеше с поглед.

Но този път Тони изобщо не гледаше Лесли.

Единственото, което виждаше, бе това малко момче.

И както Лесли разпознаваше собственото си сърце у Тери Байър, така Тони Доранс откри в това малко личице своя син от Лесли.

Книга четвърта

Най-красивата на света

53

Джонсънвил, щата Лонг Айлънд

16 юни 1979 г.

Както се оказа, състоянието на Рос не беше толкова безнадеждно. През пролетта той се позакрепи. Паметта му за имена и думи леко се подобри, а интелектуалният му капацитет възстанови равнището си отпреди Коледа. Благодарение на изключителната си воля, както и на ревностната рехабилитация, той командваше движенията си значително по-добре и можеше да изпълнява редица задачи, които след първия удар му бяха прекалено трудни.

Лесли си налагаше да гледа нещата от добрата им страна. В това отношение в лицето на лекарите тя намираше всеотдайни помощници.

— Мозъкът е толкова сложен орган, че ние не сме в състояние да предскажем какво ще стане — каза й доктор Гет. — Виждал съм пациенти, които се възстановяват след състояние, много по-тежко от това на съпруга ви. Само не забравяйте — най-важни са настоятелните усилия и любовта. Продължавайте да вярвате в Рос и той няма да загуби вяра в себе си. Всичко е възможно.

В тази слънчева сряда улиците на Джонсънвил излъчваха предчувствие за настъпващото горещо лято. Лесли беше на работа цяла сутрин и се върна у дома, за да отведе Рос в болницата за рехабилитационния цикъл. Сега се връщаше в офиса да довърши някои важни неща, които отлагаше твърде отдавна. Този ден обещаваше да свърши като много други — тя щеше да се прибере у дома и след една кратка вечеря да се строполи в леглото в девет или девет и половина и да потъне в изнурителен сън.

До този момент през деня бе хапнала само купичка овесени ядки в кабинета си. Последния път, когато бе посмяла да се претегли, тежеше петдесет и един килограма. Дори когато се сещаше да яде, нямаше никакъв апетит. Мисълта за храна й беше досадна и дори противна. Слабееше непрекъснато. Сестрата на Рос, една мила жена на име Кони, бе констатирала този факт с неодобрение и я бе посъветвала да се обади на своя лекар. Лесли я бе изслушала любезно и буквално след минути бе забравила за предложението. Енергията и концентрацията й стигаха само колкото да си върши работата в офиса и да посвещава останалата част от времето си на Рос. Не беше в състояние да мисли за себе си или за здравето си.

Тя внимателно изведе колата от мястото, където беше паркирана, като непрестанно гледаше в огледалото за обратно виждане, и се отправи към изхода на паркинга. Мушна билетчето си в малкия процеп и проследи с поглед как бариерата започна несигурно да се вдига.

В този момент вратата вдясно внезапно се отвори и някой се вмъкна в колата й.

От устните на Лесли се откъсна слаб викна уплаха. Помисли си, че искат да я ограбят. После видя кой е и пребледня.

Тони Доранс не се усмихваше. Изражението, изписано на красивото му лице, бе строго и решително.

— Да тръгваме — нареди той.

Лесли бе твърде стъписана, за да помръдне. Седеше, втренчила в него поглед, който излъчваше едновременно тревога и раздразнение.

— Какво… — заекна тя.

— Просто тръгвай — нареди той. — Искам да говоря с теб.

Лесли бързо се съвзе.

— Слизай от колата — изрече. — Слизай или ще…

— Преди да си свършила някоя глупост — прекъсна я Тони, — имай предвид, че вече знам кой е синът ми. Казва се Тери Байър. Живее във Фармингтън, Лонг Айлънд. Видях го. Видях ви двамата заедно.

Лесли го гледаше със зяпнала уста. Думите му изтриха всички мисли от съзнанието й като гъба, която избърсва от черната дъска написаното до момента.

Тони я гледаше студено. Тъмните му очи изглеждаха нечовешки, приличаха на стафиди или на черни обли камъчета.

Тя с усилие възвърна умението си да говори.

— Какво искаш? Защо си тук? — Раздразнението вече не звучеше в гласа й. Тя беше уплашена и не можеше да се овладее.

Разнесе се клаксон от колата зад нея, която чакаше да мине през изхода.

— Да тръгваме — каза Тони.

Тя настъпи педала на газта и мина през портала, след което зави по една от страничните улички, които минаваха покрай болницата. Нямаше представа какво ще се случи оттук нататък. Звукът от името на Тери, произнесено от устните на Тони, заличи познатия свят наоколо.

— На следващия ъгъл завий вдясно — нареди Тони.

Тя изпълни указанията му. Той я прекара през няколко странични улички до едно голямо гробище, покрай което тя често минаваше на път за болницата.

— Влез вътре — каза той. — Тук ще можем да разговаряме на спокойствие.

Тя мина с колата през портала. Идваше в него за първи път. Гледката на гробовете я накара да потръпне. Имената върху надгробните плочи изглеждаха някак зловещи, сякаш изпод камъка ги наблюдаваха живи хора. Беше твърде злокобно място, за да остава тук насаме с Тони, този човек, който й бе причинил толкова злини и сега така абсурдно се бе завърнал в живота й.

Тя продължи напред по една от алеите, докато Тони не й каза да спре.

— Изключи мотора — нареди той.

Лесли се подчини. Обърна се и го погледна. Не можеше да се отърси от усещането, че участва в някаква нелепа ситуация.

— Какво искаш? — попита.

Настъпи пауза. Тони се усмихна бавно и многозначително.

— Теб — отвърна.

Лесли се изсмя. Това бе презрителен смях и той веднага го разбра. Сграбчи я за китката.

— Не ми се присмивай, красавице — каза. — Това е голяма грешка. Когато всичко свърши, вече няма да се смееш.

Тя видя погледа му. Той бе сериозен по начин, който тя не бе виждала у него по-рано. В известен смисъл дори не приличаше на себе си. Беше твърде различен от онзи Тони, който тя познаваше по онова време, и дори от мъжа, който преди шест месеца се появи толкова неочаквано на прага й. Сега у него имаше нещо различно, нещо непреклонно и съсредоточено.

— Не знам какво смяташ, че правиш — каза тя. — Ти си вън от живота ми, Тони. И при това от много години. Дълго преди да срещна Рос Уилър и да се влюбя в него, аз вече те бях забравила. Ако те е обзела някаква безумна идея, че можеш да върнеш времето назад след всичките тези години…

— Аз видях момчето — каза той. — Видях нашия син, Лесли.

За момент в красивите й очи се мярна приглушен блясък на признание и после угасна.

— Ние нямаме син — каза тя. — За какво говориш?

— Без глупави лъжи, Лесли — каза той. — Нямаме време за това. Когато те видях у вас, разбрах, че нещо в този декор не е наред. Почувствах го инстинктивно. И продължих да те наблюдавам. Когато тръгна за Фармингтън да видиш момчето, аз карах след теб. Последвах те дори в парка. Бях само на няколко стъпки от вас, докато лежахте под онзи дъб. — Той се засмя. — Обзалагам се, че сте се чувствали като волни птички. А ти смяташе, че си била толкова внимателна…

Той погледна през предното стъкло и после отново се обърна към Лесли.

— Естествено, разбрах, че е мой, още от самото начало. Знаех, че е наш, на двама ни. Беше толкова очевидно. Има твоите очи, твоята усмивка… но всичко друго е мое. Носът, брадичката… всичко. Той е мой син, Лесли.

Тя не каза нищо. Знаеше, че не може да отрече казаното от него. Но искаше да разбере какво цели.

— Проучих семейство Байър — продължи той. — Разбрах за осиновяването. Не беше трудно… бива ме в тези неща. Родила си детето девет месеца след раздялата ни. Всичко със семейство Байър е било уредено предварително. Прибрали са го от самата болница. Притежават документи за осиновяване, но актът за раждане все още удостоверява, че ти си майката. Имам копие от него.

Той сви рамене.

— Не че тази информация ми е необходима. Познах сина си още щом го видях.

Лесли присви очи.

— Нямаш никакво право да обсъждаш семейство Байър или техния син. Абсолютно никакво. Това не те засяга.

Тони поклати глава с многозначителна усмивка.

— Аз съм бащата на момчето — каза той.

Лесли започна да разсъждава. По изражението на Тони личеше, че според него той има някакво въздействие върху Лесли. Но тя си спомняше, че той бе човек, който не пренебрегва логиката.

— Добре — каза тя. — Да кажем, че ти си биологичният баща на момчето им. Това не променя нищо. Ти си напуснал майката преди раждането на бебето. Аз родих детето и го дадох за осиновяване. Неговите родители бяха така мили да ми позволят от време на време да го посещавам. Това е нещо обичайно. Ти обаче нямаш никакви законни права над него. Абсолютно никакви. Ако се опиташ да предявиш някакви претенции, ще бъдеш изхвърлен от съда.

Тони поклати глава с горчиво задоволство.

— Смяташ се за много умна, нали? — попита той. — И си мислиш, че всичко си пресметнала?

Лесли го погледна с презрение.

— Какво има тук за пресмятане, Тони? Живей си живота. Ти ме изостави преди толкова време. Не си ли спомняш? Беше в деня, когато щяхме да се женим. Чаках те да дойдеш, но ти не го направи. Изостави ме, сякаш не струвах нищо за теб. Дори не се обърна. Помниш ли, Тони? Кажи?

Внезапна сила бе обагрила думите й. Те бяха като силни пръсти, които се протягаха към него, пръсти, от които струеше гняв. Трябваше да направи усилие, за да овладее гласа си.

— Аз продължих да живея. Имам съпруг, омъжена съм. Бебето, което родих преди шест години, си има дом. Той е щастливо, нормално дете… и съвсем не благодарение на теб. Защо не продължиш да си гледаш живота и не ме оставиш на мира?

Тони отново поклати глава.

— Ти май наистина не разбираш. Това, че пътищата ни се пресякоха след всичките тези години, съвсем не е случайност. Това беше съдбата, Лесли. През цялото това време нещо в живота ми не беше наред. Чувствах го, но не можех да го разбера. Смятах, че е просто лош късмет, погрешен избор. Но нещо съществено липсваше. После те видях отново и осъзнах какво е. Беше ти. Смяташ ли, че съдбата щеше да ме отведе до прага ти след всичкото това време, ако не се е опитвала да ми каже нещо?

Лесли го гледаше озадачена.

— Това е съвпадение, Тони, нищо повече.

Той поклати глава. В следващия миг на лицето му се изписа ласкаво изражение.

— Не — каза той. — Когато те видях, си помислих, че ще се строполя мъртъв. Ти беше онова, което през цялото време липсваше в моя живот. Ако ти кажа какво ми струваше да стоя там в твоята къща и да говоря за онази застраховка, когато сърцето ми се късаше… Никога няма да разбереш как се почувствах. Аз те обичам, Лесли. Не съм преставал да те обичам от тогава. Трябваше ми това щастливо стечение на обстоятелствата, за да го разбера.

Очите на Лесли се разшириха. Тя видя, че той беше искрен.

— Ти си луд — каза тя. Думите се изплъзнаха от устните й, жестоки и гневни, преди да успее да ги спре.

Сега изразът на мрачна решителност се върна в очите му. В него имаше нещо диво, сякаш неговата мъжественост избликваше от собствената му натрапчива идея. Тя напрягаше Лесли и дори я караше да изпитва отвращение, че е близо до него.

— Още първия път — продължи той — разбрах, че нещо не е наред с онази твоя малка къща в предградията и с болния ти съпруг. Не ми звучеше правдиво. Това не е твоето място. Не и на моята Лесли. Беше просто фасада.

Той погледна през прозореца. На лицето му бе изписано изражение на особена вглъбеност, която тя не познаваше у него.

— Знаех, че ако те следя, рано или късно ще открия истината — продължи той. — И действително се оказа лесно. Ти ме отведе право при момчето, Лесли. Върна ме обратно при нашата любов — твоето начало. Там, където двамата се разделихме.

Отново чувство за болезнено несъответствие прониза Лесли. В известен смисъл Тони беше прав за нея. Но не както той си мислеше. Ясно, беше я разкрил. Но в сегашния й живот имаше повече, отколкото личеше на пръв поглед. Тя отдавна си го беше признала и го беше приела. Но Тони не можеше да види липсващите връзки между отдавна несъществуващите им отношения и сегашния й живот. Ето защо можеше да смята, че тя продължава да го обича.

Но щеше да бъде трудно да го убеди, че греши. Тя виждаше как логиката му се губеше, погълната от неговата натрапчива идея.

— Да — повтори той. — Проследих те. И открих тайната ти.

Извърна се към нея и я. Погледна. В очите му блестеше триумф, но и още нещо.

— Това бях аз — продължи той. — Аз и моят син.

Лесли се ядоса, Той говореше пълни глупости. Но увиваше тези безсмислици с нещо стегнато и задушаващо, което включваше него, нея и невинния малък Тери Байър.

— Тони, ти си полудял! — възкликна тя.

Той бързо се наклони напред и сграбчи двете й ръце, преди да е успяла да го спре.

— Знаех, че ще кажеш точно това. Знаех го през цялото време. Опитваш се да твърдиш, че не е било нищо, че е отдавна минало. Но ти грешиш, Лесли. Ти винаги си грешала по отношение на мен. Истина е, аз те изоставих. Това беше голямата ми грешка, най-голямата грешка в живота ми. Защото тогава аз те обичах. И сега те обичам. Ти също ме обичаше. Не се опитвай да го отричаш. Тогава беше толкова очевидно, личеше в начина, по който ме гледаше, по който се любеше…

Той въздъхна при спомена. Тя се изчерви, защото не можеше да отрече, че той бе първият й любим, мъжът, който я бе превърнал от девойка в жена.

Той видя руменината й. Кимна леко, а в очите му проблесна разбиране.

— Ти беше единствената жена, която е означавала нещо за мен — продължи той. — И бебето, малкото момченце, е доказателство за това. Дори ти не можеш да го отречеш. Доказателство, че си ме обичала. Доказателство, че сме създадени един за друг. Аз пропилях седем години от живота си в напразни опити да затворя очи пред този факт. Но после съдбата ме накара да те открия отново. Сега знам кой съм. Знам къде ми е мястото. И къде е твоето.

Настъпи мълчание. Тя избягваше погледа му, но чувстваше как очите му настоятелно се взират в лицето й.

— Обичам те — каза той. — Ти си всичко, което съм обичал на този свят. Ти също ме обичаш, Лесли. Вече го знам. Просто искам да го чуя от теб. Моля те. Поне това ми дължиш.

Лесли поклати глава, сякаш да разкъса паяжината в съзнанието си. Неговата фантазия не беше пълна измислица; по някакъв изкривен начин тя отразяваше реалността. За нея бе просто безумие, но за него вероятно съдържаше неопровержима логика.

Тони сигурно бе отгатнал мислите й, защото нежно докосна ръката й.

— Виж, аз не съм луд, Лесли. Просто сбърках. Много. Вършех не онова, което трябваше. Поех по погрешната пътека. Пътека, която ме отведе далеч от теб. Но сега те намерих. Каквото и да се случи, това не може да промени. Ти си моя и аз съм твой.

Лесли почервеня от гняв.

— Достатъчно те слушах! Ако искаш да си строиш въздушни кули, това си е твоя работа. Съжалявам, ако животът ти не се е стекъл така, както си искал. Но не се опитвай да ми приписваш вината за това. Виждаш ли, Тони, ти изобщо не си се променил. Нямаш смелостта да поемеш отговорността за собствения си живот и затова ме въвличаш в него след всичките тези години, като че ли това може да те спаси. След като самият ти ме прелъсти и ме изостави да се оправям както мога…

Очите, й неволно плувнаха в сълзи при спомена за това какво бе представлявал този мъж за нея и за мъката, която бе изстрадала заради него.

Тя не вдигна поглед. Ако го беше сторила, щеше да види искреното изумление в очите му.

— А сега — продължи тя с несигурен глас, — сега смяташ, че можеш да нахлуеш обратно в живота ми, сякаш мястото ти е запазено. Е, не е. В моя живот вече няма място за теб. Не си ми необходим, не те искам!

— Знам колко болка съм ти причинил — каза той тихо. — Никога няма да разбереш как ме измъчва това. Но, виж, Лесли, ние получихме още един шанс. Съдбата ни даде още една възможност! Проумей го!

В очите й отново проблесна гняв.

— Грешиш. Съдбата ти е дала шанс да видиш в какъв боклук си превърнал собствения си живот. Ето какво означаваше появата ти като застрахователен агент на прага ми, Тони. Това беше смисълът!

Той извърна поглед. Резките й думи му причиниха болка. Не беше престанал да мисли за това унижение, откакто видя изражението на лицето й, когато отвори вратата и го видя там на прага. Това бе изразът на досада и зле прикрито презрение. Изразът, който всяка домакиня пази за нежелания търговски посредник.

— Ако си притеснена за пари — започна той, — това не е проблем. Върна ли те при себе си, ще стана мъжът, който бих могъл да бъда през цялото това време. Ще си намеря по-добра работа. Ще живееш в къща не по-лоша от тази, която притежаваш в момента…

Думите му заглъхнаха, когато видя погледа й. Това бе поглед, изпълнен с презрение заради абсурдността на фантазиите му.

Лицето на Тони пламна от срам. Усети, че тя го унижава съвсем преднамерено. Вече почти я мразеше заради това.

Отвори вратата и слезе от колата. Заобиколи, застана от другата страна и се наведе към Лесли.

— Обмисли нещата. Не бързай. — Тонът му бе хладен и делови.

— Не е необходимо — каза тя. — Не ми трябва време и освен това нямам нужда да мисля за теб. Сбогом, Тони.

Тя се пресегна да запали колата, но ръката му сграбчи ключа и го измъкна. После предизвикателно го разклати пред очите й.

— Съпругът ти знае ли, че имаш дете? — попита той.

Ръцете на Лесли, които стискаха волана, трепнаха. Тя гледаше право напред.

— Да, знае — отвърна тя. Гласът й леко трепереше. Молеше се лъжата да е прозвучала убедително.

Тони продължаваше да подрънква ключовете, като настоятелно я изучаваше с поглед.

— Е, добре, ще видим.

Лесли стисна зъби, за да не каже нещо, и продължи да се взира в предното стъкло.

— Ти нямаш деца от него, нали? — попита той. — А се обзалагам, че си опитала. Виждаш ли, скъпа, това само потвърждава моята позиция. Той не е мъжът за теб. Той е инвалид. Неудачник. Аз съм направил моите грешки, а той е твоята грешка. Един ден ще имаш много деца. Но това ще бъдат моите деца.

Лесли се почувства така, сякаш гърдите й бяха стегнати с въже. Събра всичката сила в треперещото си тяло и пое дълбоко въздух, сякаш за да го скъса.

— Ти си тъй жалък, Тони — каза тя. — Иди си и се опитай да живееш живота си. Желая ти щастие.

После взе връзката ключове от ръката му. Той не се опита да я спре. Тя успя да завърти ключа и да запали колата. Той започна да казва нещо, но тя не го чу, защото превключи на скорост, натисна здраво педала на газта и колата се понесе напред с оглушителен рев.

Докато се отдалечаваше по алеята на непознатото гробище, тя продължаваше да го наблюдава в огледалото за обратно виждане. Стоеше там, изправен в своя делови костюм, ограден от дървета и надгробни паметници. Беше зловеща гледка, образ на призрак от миналото, надигнал се сред тези гробове, за да се изправи срещу нея от кръв и плът.

Като се опитваше да потисне вълнението си, Лесли впери поглед в пътя пред себе си и си каза, че повече никога няма да се обръща назад.

54

„Пийпъл“ от 9 септември 1979 г.

Красива двойка очаква дете

„Тези дни милиардерът мечтател Джордан Лазаръс и неговата красива съпруга Джил не мислят единствено за прочутия и спорен проект «Лазаръс» и за облагородяването на градска Америка.

Докато съпругът Лазаръс работи по цял ден с правителствени ръководители и водещи фигури в света на бизнеса върху осъществяването на епохалния проект «Лазаръс», неговата съпруга Джил е заета да подготви уютно гнездо в семейния дом на Сътън Плейс за бебето, което очаква през ноември.

Запитана как вървят нещата, лъчезарната госпожа Лазаръс отговори на репортерите с красноречива лаконичност: «Аз съм в рая. Откакто се запознах с Джордан, мечтая да му родя дете. И сега това ще се случи. Твърде е хубаво, за да е истина».

Колкото до Лазаръс, не можахме да го открием за коментар, тъй като по дванайсет часа на ден той се уединява с избрани лично от него специалисти по градско строителство и финанси, които са се заели да превърнат в реалност негов проект за преструктуриране на вътрешността на големия град. Но по сведения на източници, близки до милиардера, той никога не е бил по-щастлив или в по-голяма вътрешна хармония със самия себе си.

«Джордан винаги е живял за бъдещето — казва неговият приближен сътрудник Сам Гадис. — Той е мечтател. Ето защо проектът „Лазаръс“ за него означава твърде много. Той иска да остави собствена следа в бъдещето. Такива са чувствата му и по отношение на очакваното с нетърпение дете. То също ще бъде част от бъдещето му — неговата връзка с идните поколения. С една дума, Джордан е изключително щастлив човек.»

Семейство Лазаръс непрекъснато са засипвани с поздравителни писма и картички, повечето от които гадаят какво ще бъде бебето — момче или момиче. Самият Лазаръс с усмивка отказва да отговаря на въпроса дали държи на наследник.

Какъвто и да е резултатът, ние прибавяла своите благопожелания към тези на цялата признателна нация.

Джил и Джордан, бъдете щастливи!“

Това бе най-ужасната година в живота на Джил.

С напредването на месеците тя непрекъснато бе принудена да демонстрира лъчезарна физиономия за пресата, докато в същото време в личния й свят цареше пълна разруха. Изпитанието й отнемаше много — може би твърде много, опасяваше се тя, за да й позволи да бъде истинска майка, когато роди своето бебе.

Вестта за нейната бременност резултатно бе осуетила плана на Джордан да се раздели с нея. Той незабавно преустанови процедурата по развода и започна да мисли за новия си живот като баща.

Реакцията му на тази промяна в плановете им бе твърде странна. Той изглеждаше напълно погълнат от подготовката за появата на бебето, дори в известен смисъл това бе неговата натрапчива идея. Противно на изложеното в пресата, Джордан, а не Джил, бе избрал южното помещение в апартамента им на последния етаж да се превърне във великолепна детска стая. Тя беше с най-красивия изглед. Пак Джордан се погрижи за всички подробности около обзавеждането и остави да се добавят само последните украшения, след като се разбере дали детето е момче или момиче.

През това време поведението му към Джил се изразяваше в неизменна хладна грижовност. Следеше я да не се преуморява и да наблюдава състоянието си. Лично я водеше на лекар и науми каквото можа за бременността и раждането.

Но в грижата му нямаше любов. Джил не се чувстваше като човешко същество, а просто като съда на неговата зараждаща се любов към нероденото дете.

В началото на бременността си тя се надяваше, че ще се любят. Смяташе, че бебето може да открие нови хоризонти на нежност между нея и Джордан и да поправи някои от пораженията, нанесени върху брака им.

Но Джордан не я докосваше. Веднъж или два пъти тя посмя да го приближи. Той се отдръпна от нея, а на лицето му бе изписано отвращение. Тя не беше сигурна дали той просто я мрази, или споменът за последния път, в който се бяха любили, когато тя съвсем съзнателно се бе предрешила, за да го предизвика и да го измъчи, му причиняваше твърде голяма болка. Във всеки случай студенината му я отблъскваше съвсем успешно. Тя повече не посмя да потърси близост.

Той продължаваше да спи в едно легло с нея, но то вече не беше брачно ложе. Просто я държеше под око заради нероденото й дете. Искаше да бъде на разположение в случай, че възникнеше някакъв медицински проблем, който можеше да застраши бъдещото бебе. Винаги спеше с гръб към Джил.

Джил никога не се бе чувствала толкова самотна или така неспособна да се владее. Нейният гинеколог й забрани да взема каквито и да било лекарства и тя отчаяно се опитваше да се подчинява на указанията му. Но ежедневното емоционално напрежение, с което трябваше да се справя, бе толкова непоносимо, че тя не можеше да мигне без приспивателно.

Криеше шишенцето с хапчетата в дъното на тоалетката си. Една нощ Джордан го намери и й поиска обяснение. Гневът, който искреше в очите му, я уплаши.

— Ако те хвана още веднъж с нещо подобно — предупреди я той, — ще те пратя в болница, където ще те държат под наблюдение, докато бебето се роди.

Студеният му поглед изразяваше смесица от жестока загриженост за собственото му дете и омраза към съпругата му.

Джил извърна поглед.

— Това е старо шишенце — каза тя. — Стои там от месеци. Нищо не гълтам. Няма да го правя и занапред. Обещавам.

Джордан сложи шишенцето в джоба си.

— Ще се погрижа за това — изрече заплашително той и напусна стаята.

След тази нощ Джил се чувстваше като затворник. Успя да се снабди с нови хапчета с помощта на една приятелка и вече ги криеше умело, като сменяше скривалището си няколко пъти в седмицата. Вземаше ги колкото се може по-рядко, тъй като винаги, когато бяха заедно, тя чувстваше изпитателния поглед на Джордан. Той явно дебнеше за някакви признаци, които биха му подсказали, че е гълтала успокоителни.

Когато бременността й напредна, тя установи, че хапчетата вече не са й така необходими. Въпреки че нервите й все още бяха обтегнати, сънят й идваше доброволно, за да сложи край на тревожните й дни, и я понасяше през пустите нощи като вълшебно килимче. Тя осъзна, че някакъв по-дълбок процес, независим от нейните планове и тревоги, следваше своя естествен ход, нещо основно и неустоимо, което осигуряваше здравето на нероденото й дете, като принуждаваше собственото й тяло да се отдаде на съня.

През тези месеци пропастта между Джордан и неговата съпруга зейна още по-непреодолима. И въпреки това ласкавата му загриженост за бебето, което растеше в утробата на Джил, ставаше все по-силна, докато тя наедряваше, и премина почти в еуфория, когато бебето започна да рита.

Вечер Джордан сядаше до Джил и ръката му нежно поглаждаше изпъкналия й корем. Когато бебето ритнеше, той веднага реагираше: „Ето! Усети ли го?“ и се усмихваше с момчешко въодушевление. В такива моменти се чувстваше ехо от спокойното, блажено щастие, което Джордан излъчваше през техния меден месец преди година и половина. Сякаш най-накрая той бе получил онова, което искаше, и животът му го изпълваше с доволство и дори с радост.

Но това напъпило щастие нямаше нищо общо с чувствата му към самата Джил. Той не криеше отчуждението си от нея. Когато докосваше корема й, той търсеше и искаше да почувства бебето, не своята съпруга.

Колко странно, колко ужасно бе за Джил да чувства гордата му ръка върху корема си, когато той искаше да усети как бебето рита! Да почувства как любовта му расте и разцъфтява, докато ласкавите му пръсти галеха кожата само на сантиметри от тялото на бебето. Той бе разделен от любимото си дете само чрез това було, тази повърхност от плът без значение, без съдържание — самата Джил.

Струваше й се, че ще полудее, чувствайки как любовта му минава покрай нея по този начин, устремена към невидимото същество в утробата й. Искаше тези пръсти да се движат по нейната плът, да галят самата нея. Но Джордан не изпитваше към нея никаква любов. Безликото бебе бе перверзна връзка, която го свързваше с нея против волята му.

Така Джил започна да усеща в състояние на депресия, че носи в утробата си чуждо тяло. И колкото повече ведрата любов на Джордан към това невидимо и непознато създание се засилваше с месеците, Джил се улавяше, че изпитва към него нарастваща омраза. Собственото й чувство я стъписваше и тя се опитваше да му се противопостави. В края на краищата това бе и нейно бебе. Тя трябваше да го обича, да очаква с нетърпение раждането му.

Но откакто се влюби в Джордан Лазаръс, всички нейни емоции бяха някак изкривени и неконтролируеми. Тя се чувстваше като безпомощна пионка в една безумна игра, която използваше любовта, за да унищожи тези, които я играеха, а не да им достави наслада.

Как можеше да изпитва естествена майчина любов към това неродено дете, когато то бе заченато в един болезнен, мъчителен маскарад на любовта, основан на всепоглъщащата ревност на Джил към друга жена?

Сякаш детето наистина принадлежеше на друга майка и Джил бе просто заместителят, използван, за да му даде живот на този свят. Как иначе можеше да си обясни страстната любов на Джордан към нероденото бебе и пълното му безразличие към жената, която износваше това дете за него?

Джил заставаше пред огледалото в банята и наблюдаваше как коремът й расте с всеки изминал ден, с всяка седмица. Нейното очарование от странната красота на бременността беше примесено с ужаса от пародията, в която двамата с Джордан превръщаха този жизнерадостен естествен процес.

Джил не беше щастливата, изпълнена с очакване майка, за която я мислеше светът. Бебето не беше любимият плод, който самата тя искаше то да бъде. Нито пък Джордан бе любящият съпруг, какъвто го описваха по вестниците. Всичко бе една огромна лъжа.

А причината за това бе, че в семейството имаше четвърти член, незрим и опасен, чието присъствие бе обсебило всички останали и ги бе превърнало в нещо, което те не бяха. И тази вдъхваща ужас съперница, притежаваща място в сърцето на Джордан, сега хвърляше сянката си върху самото съществуване на Джил. Тя започваше да чувства присъствието й в утробата си, където бе заченато собственото й дете. Виждаше я върху лицето си, като маска, която, надяната веднъж, вече не можеше да бъде свалена, като неизлечима зараза.

Или това бяха безумни мисли? Нима представляваха психически отклонения, породени от стреса, неизменно съпътстващ Джил през всичките тези месеци, от ревността й и разяждащата я потисната страст? Тя не знаеше. Просто си даваше сметка, че не е способна да се отърси от тях. С всеки изминал ден те я сграбчваха все по-здраво, бавно, безпощадно, докато детето в утробата й непрестанно растеше.

Колкото до Джордан, той не се съмняваше, че детето му е било заченато в нощта на перверзното превъплъщение на Джил. Освен това не беше в състояние да я погледне, без да види маската, която бе надянала през онази съдбоносна нощ. Витаещият образ, на когото Джил вдъхна живот по такъв съвършен начин, вече не можеше да бъде изтрит. Всеки път, когато я видеше, споменът за него изникваше в съзнанието му. И този факт, по-натрапчив от всякакъв укор, сега го държеше далеч от Джил.

Той осъзна със закъснение, че когато за първи път срещна Джил и стана жертва на магическото й сексуално въздействие, по времето, когато все още скърбеше по Лесли, онова, което го бе привлякло неудържимо, бе именно тази странна прилика и особеното подобие на техния чар. По онова време той не я беше осъзнал, беше твърде отдаден на мига, за да я забележи. Но сега си даваше сметка, че е била там от самото начало, някаква странна аура, която Джил притежаваше като амулет, който добавяше към собствената й същност нещо от Лесли.

Затова не беше чудно, че Бен, стюардът на яхтата, бе взел Джил за Лесли. Джордан трябваше да осмисли важността на тази случка още навремето, но не го беше сторил. Желанието го бе заслепило за истината.

Джордан разбра, че от самото начало е открил сърцето си за Джил чрез измама. Днес лицето й бе като огледало, което хвърляше жестока светлина върху собствения му фалш, както и върху нейния, върху бездънната, безкрайна лъжа, която представляваше техният брак.

Въпреки всичко Джордан чувстваше дълбока, изначална връзка с Джил, защото тя бе майка на неговото дете. Но не беше способен да й прости онова, което бе сторила. Нито можеше да се насили да я докосне, тъй като измамата в сърцевината на тяхната близост бе твърде ужасна. Но дори и да го стореше, да й откриеше сърцето си, макар и за миг, това нямаше да бъде неговият копнеж по Джил. Тогава щеше да бъде разобличен в цялата си голота, както стана в нощта на нейния маскарад. А това той не можеше да понесе.

Затова Джордан обърна гръб на самотната си съпруга. Дните му минаваха в работа по проекта „Лазаръс“, а нощите си прекарваше в опити да проникне с поглед в тялото на Джил и да види невинното създание в утробата й. В известен смисъл бебето бе неговото бъдеще. С раждането му Джордан щеше да се спаси от опетненото си минало и да започне живота си отново.

Знаеше, че не е редно едно дете да се появява на бял свят по този начин, но той беше безсилен. Искаше това бебе повече от всичко, което някога бе пожелавал през живота си. Възприемаше го като единствен шанс за щастие.

Щеше да изтърпи още няколко месеца заради него. И тогава щеше да започне, нов живот. Или поне така си мислеше.

Такова бе болезненото отчуждение между Джордан и Джил, отчуждение, невидимо за околния свят, когато внезапен обрат в събитията хвърли нова светлина върху тяхната агония.

Почина Мег Лазаръс.

Джордан научи за последния инфаркт на Мег в средата на една топла септемврийска нощ и веднага излетя с частния си реактивен самолет за Пенсилвания. Когато пристигна, Мег беше в интензивното на болницата „Св. Джоузеф“. Бяха извикали вече свещеник да изпълни последните ритуали.

Когато седна в самолета и по-късно, докато караше към болницата, Джордан бе обзет единствено от деловата мисъл, че трябва да бърза. Емоциите много отдавна му причиняваха такава неимоверна болка, че тази вечер, изглежда, имаше място единствено за чисто движение, за чиста воля.

Когато пристигна, братята и сестрите му се бяха събрали в чакалнята. Джералд, Клей и Райън седяха унило на столовете от метал и пластмаса и изглеждаха изтощени и безполезни. Майка му беше в стаята с Мег.

Луиз се хвърли в обятията му.

— Джордан — възкликна тя, — слава богу, че дойде!

Цялото семейство изглеждаше безпомощно и покъртително търсеше опора в Джордан. Мег беше техният духовен водач и да я загубят бе все едно да загубят почва под краката си.

— Тя… Как е тя? — попита Джордан.

Луиз извърна поглед и очите й се напълниха със сълзи.

— Пита за теб — отвърна тя. — Мисля, че се държи само… — Разрида се и не можа да каже нищо повече.

Сестрата въведе Джордан при Мег. Майката стана от стола до леглото, целуна безмълвно Джордан и излезе от стаята. Джордан сведе поглед към лицето на Мег. Маската на смъртта бе започнала да заличава чертите, които толкова обичаше. Мег изглеждаше като парцалена кукла. Взираше се с празен поглед в тавана.

— Мег — прошепна той и хвана ръката й. — Аз съм, Джордан.

Дълго време тя лежа, без да отговори. Но ръката й трепна в неговата и гърдите й се повдигнаха, докато се бореше да намери поне глътка въздух, за да каже нещо.

Той се надвеси над нея, за да не й се налага да мести поглед към него.

— Мег, аз съм, Джордан.

— Джорди? — Гласът й беше само ехо, така далечен и изкривен от неизбежната смърт, че изглеждаше почти неузнаваем.

— Тук съм, скъпа — каза той. — Всичко е наред.

Очите й бяха приковани в него, но без да го фокусират. Забеляза, че лицето й е мокро от сълзи, и с изненада установи, че са неговите собствени. Въпреки че не чувстваше нищо, освен неистовото напрежение, с което се бе устремил към нея, от очите му се стичаха сълзи.

— Джорди — промълви тя отново. И този път го видя. Ръката й немощно стисна неговата. — Ти дойде.

— Да, разбира се. Мислиш ли, че ще те изоставя в такъв момент? Не и аз, дете.

Тя нямаше сили да отвърне на усмивката му. Смъртта бързо я отдалечаваше от него.

— Джорди — промълви отново тя. После настъпи ужасна пауза. Той почувства как Мег се бори за последен миг ясно съзнание, тъй като гибелното опустошение в тялото й не оставяше никаква сила за мисълта й.

— Да, скъпа. Тук съм — отвърна той. Ако вече не й стигаше въздух да говори, поне щеше да я успокои с присъствието си, докато настъпи краят. — Тук, до теб. Повече няма да те изоставя Мег. Никога.

Той приближи лице до нейното и я целуна по устните. Кожата й беше хладна, вече отстъпваше в сковаността на смъртта.

— Обичам те — каза той. — Обичам те, Мег. Тук съм, с теб.

— Джорди. — С нечовешко усилие тя успя да използва гласа си и да накара очите си да го фокусират. — Слушай.

— Да, скъпа — каза той, като държеше и двете й ръце в своите. — Чувам те.

— Искам да бъдеш щастлив — каза тя.

Настъпи мълчание. Въпреки че тя бе на ръба на отвъдното, Джордан чувстваше силата на нейното въображение, което виждаше през него както винаги сигурно и истинно.

— Аз съм щастлив, Мег — каза той. Плитката лъжа изненада самия него и той извърна поглед.

— Не — каза тя. — Няма време… слушай.

— Да. — Думата се изтръгна като ридание. — Да, чувам те, Мег.

— Работил си толкова напрегнато — каза тя. — Дори прекалено. Отдавна си се загубил. През цялото време изобщо не си мислил за себе си. Сега се преоткрий… заради мен. Повече няма да бягаш.

— Да, Мег — каза той, стискайки вкочанените ръце. — Да, скъпа. Каквото кажеш.

Опитваше се да скрие болката, която тя му причиняваше. Мег разбираше какво бе направил от живота си. И сега, твърде късно, го призоваваше да върне часовника назад и да стане мъжът, който никога не е бил, мъжът, който е трябвало да бъде от самото начало.

— Ти не можеш да живееш без любов — каза тя. — Не се опитвай. Никога повече.

Силен спазъм я разтърси. Тя се взря в очите му.

— Бъди добър с Джил. Тя те обича.

— Да — излъга Джордан. — Да, знам, Мег. И ще бъда. Обещавам.

Думите се отронваха от устните, без да означават нищо. Той говореше твърде много със съзнанието, че го прави, за да прикрие празнотата на думите си.

Сълзите му капеха върху лицето й като студен дъжд, безполезен като лъжите му. Чувстваше по немощното стискане на ръцете й, че тя използва последните си сили, за да го накара да се обвърже с обещание.

Нещо невидимо сякаш се стовари върху нея и я смаза. Ръцете й се отпуснаха в неговите. Устните й се мъчеха да изрекат нещо. Той се приведе, за да се опита да ги чуе.

— Все още има време…

Светлината в очите й угасна. Цветът изчезна от страните й. Тя издъхна.

Джордан се отдръпна, като продължаваше да държи ръцете й. Взря се в безжизненото лице, което вече изглеждаше неузнаваемо.

После стана и отвори вратата. Братята и сестра му вдигнаха очи към него с отчаяна, безумна надежда. Той им показа с поглед, че краят е настъпил.

Майката извика и зарови лице в шепите си. Луиз се втурна в стаята, сякаш бързината й можеше да има някакво значение. Братята стояха безпомощно. Райън протегна ръце към Джордан.

Лекарят дойде заедно със свещеника. Оказа се дълга нощ. Джордан уреди всички формалности въпреки че изглеждаше така, сякаш нещо бе източило всичката му кръв, той бе хладен и делови с непознатите, нежен и грижовен с роднините.

Обади се на Джил призори, за да й съобщи скръбната вест. Уведоми я, че ще се върне след няколко дни. Джил звучеше покрусена, но гласът й беше толкова глух и далечен, че той не долови вълнението й.

Преди да затвори, я попита за състоянието й.

— Добре съм — отвърна тя. — Не се тревожи за мен. Погрижи се за семейството си. И се пази.

В думите й той долови ехо от последните думи на Мег. Бъди щастлив. Не можеш да живееш без любов. И когато започна изнурителната процедура по погребението на своята сестра, сякаш съзнателно той придаде на думите й ново значение. Щеше да бъде добър баща на детето, което носеше Джил. Щеше да намери в бащинството онова, което му липсваше като съпруг, и което не бе намерил в любовта.

Това ли имаше предвид Мег? Той не знаеше. Не я познаваше напълно, себе си също.

Но щеше да осигури на детето си сигурност и щастие. Или щеше да умре за това.

С тази мисъл за личния си живот Джордан обърна гръб на Мег и на една голяма част от себе си, за да се изправи още веднъж с лице към бъдещето.

55

Бебето се роди на десети ноември. Беше момиченце.

Кръстиха я Маргарет, в памет на Мег.

Когато я донесоха на Джил, тя я притисна до гърдите си със смесени чувства. В продължение на девет месеца този момент я бе изпълвал едновременно с ужас и с тръпнещо очакване.

Бебето бе невероятно красиво, свежо и румено, с млечносиви очи като на пеленаче и любвеобилни малки ръчички, които се свиваха в юмручета, докато издаваше гърлени звуци. Плачеше много малко и само се гушеше в гърдите на Джил. Беше толкова невинно и сладко, така жадно за живот, че видът му бе просто омайващ.

— Има очите на баща си — каза една от сестрите.

— И неговите коси — добави друга.

Детето наистина много приличаше на Джордан. Имаше неговите ясни, открити черти, душевното спокойствие и странния замечтан поглед.

Всички сестри бяха възхитени от Джордан заради огромното му богатство и популярност, както и заради всеизвестната му хубост, тъй че бе съвсем естествено те да виждат прилика между новороденото момиченце и нейния баща.

Но Джил не можеше да не забележи, че никой не говори за някаква прилика между детето и самата нея.

През първите няколко дни се опитваше да се убеждава, че това не означава нищо. С течение на времето бебето щеше да покаже типична амалгама от чертите на майка си и баща си.

Но тя не можеше да устои на порива си, взираше се в малкото личице с почти натрапчива придирчивост, сякаш търсеше някаква следа от себе си.

Дори и да я имаше, Джил не успя да я открие.

Джордан обожаваше бебето. И фактът, че е момиче, го изпълваше с нескрит възторг.

Още в първия миг, когато видя Мег, лицето му засия така, както Джил никога досега не го беше виждала.

Носеше я на ръце, притискаше я нежно до гърдите си, говореше й както малко мъже умеят, особено с момиченца. Имаше някаква странна, обезпокоителна близост между тях, сякаш си принадлежаха един на друг, сякаш бяха едно цяло още от самото начало и са имали нужда от Джил единствено в ролята й на посредника, изискван от природата, за да се съберат.

Джордан сияеше. Държеше се така, сякаш бе изтърпял дълъг период на самота с Джил, за да заслужи тази награда. В Мег най-накрая бе намерил сродна душа, човек, когото разбираше и комуто се доверяваше по инстинкт. И сега й се отдаваше възторжено и щедро, сякаш, срещайки я, той бе открил себе си.

Джил наблюдаваше всичко това и се чувстваше изолирана. Седеше в болничното си легло, а по-късно и на дивана вкъщи и гледаше как Джордан се наслаждава на такава близост с бебето, каквато на самата нея й бе чужда. И когато Джордан, след като си поиграеше с Мег, я връщаше на Джил — с очевидна неохота — тя се чувстваше нежелана. Сякаш обичта на детето вече й бе отнета от прелъстителното ухажване на нейния предан, очарователен, прекрасен баща.

Въпреки ежедневната близост с малката Мег, Джил с тревога установяваше, че все повече се отчуждава от нея. Макар че я обожаваше и любовта й към нея бе безспорна, тя не можеше да почувства единението, вътрешната връзка, която всяка майка би трябвало да усеща със собствената си дъщеря. Джордан, изглежда, осъществяваше връзката и на двамата родители. Неговата еуфория, която обгръщаше Мег като топла мантия, изолираше Джил.

Вероятно по тази причина Джил все повече се потискаше от факта, че бебето не прилича на нея. Мег беше отражение на толкова много черти от Джордан и както изглежда, на нито една от Джил.

По всичко личеше, че бебето в ръцете й спокойно можеше да бъде родено от друга жена, достатъчно бе бащата да е Джордан. Ако Джил не бе видяла със собствените си очи как детето излиза от утробата й, може би щеше да си зададе въпроса дали това дете изобщо е нейно.

Тази мисъл отне на Джил първоначалното удовлетворение от майчинството и я запрати в бездната на депресия, не по-малко натрапчива и мъчителна от онази, която я бе измъчвала през време на бременността.

В това болезнено психическо състояние й се струваше, че липсата на прилика между нея и бебето има своя абсурден смисъл.

В края на краищата, размишляваше тя, семето на това дете бе посято у Джил от мъж, който обичаше друга жена, в момента, когато Джил бе напрегнала цялата си воля в усилие да я имитира и дори да се превъплъти в самата нея.

Детето бе на Джордан, в това нямаше съмнение. Но беше ли всъщност дете и на Джил?

Малката Мег не беше плод на любовта, която свързваше Джордан с Джил, а на пропастта между тях, на непреодолимото им отчуждение. И това отчуждение, приело кръв и плът, се символизираше от друга жена.

Джил си каза, че е луда. Това бе едно беззащитно, невинно и прекрасно бебе. Нейното бебе. Джордан бе посадил това семе в тялото на Джил и то бе покълнало и израснало в човешко същество. Но можеше ли само тялото на Джил да се противопостави на другите ужасни сили, които бяха унищожили брака й с Джордан? Това бе въпросът. Утробата на Джил бе физическа реалност. Но беше ли достоен противник на сърцето на нейния съпруг?

Тези мисли измъчваха Джил, когато бе насаме с Мег. Докато кърмеше бебето, я обземаше обезпокоителното чувство, че самата й същност се изсмуква от нещо чуждо, нещо, което не й принадлежи. С цялата сила, на която бе способна, тя му се съпротивляваше.

И може би щеше да успее да овладее страховете си и да постигне известно душевно равновесие, ако Джордан бе проявявал към нея нежността, която един баща, естествено, изпитва към майката на своето дете.

Но раждането на Мег не бе стопило студенината му към Джил. Той не я отхвърляше открито. Заедно с нея се усмихваше на бебето, от време на време й предлагаше нежна ласка, беше загрижен за здравето й и я целуваше за лека нощ, като всеки добър съпруг. Но оскъдните му жестове на любов към нея така бледнееха в сравнение с всепоглъщащата му любов към Мег, че без никакво съмнение стената между него и Джил далеч не бе изтъняла след раждането на детето, а дори напротив — бе станала още по-непреодолима.

Джордан имаше очи единствено за дъщеря си. А когато в своето обожание намираше време да хвърли поглед към съпругата си, в тъмните му ириси проблясваше старата неприязън. Той не можеше да я изрази открито, тъй като тя щеше да разруши атмосферата на семейно благополучие, което неговата новородена дъщеря бе донесла в къщата. Но и не се опитваше да се преструва, че е изчезнала. Освен това знаеше, че Джил я вижда.

Нищо не се беше променило. Раждането на Мег само затвърди фаталната пукнатина в брака на Джил с Джордан, задълбочи пропастта между двамата. А Джил се чувстваше по-самотна от всякога.

И от дебрите на тази самота в съзнанието й се зароди нова и ужасна идея.

Един ден, около три седмици след раждането на Мег, както обикновено Джордан се прибра вкъщи за обяд да види бебето. Държа я на ръце, говори й, смени й пелените и тъкмо когато беше решил, че може да се откъсне за малко от работата, се обади секретарката му да напомни за някакво спешно съвещание.

Той подаде детето на Джил. Когато се наведе, тя усети неговия свеж мъжки мирис, примесен с аромата на бебе и пудра.

— Обади ми се, ако се случи нещо интересно — пошегува се той. Хвърли последен, изпълнен с любов поглед към Мег и излезе от стаята.

Джил държеше детето на ръце. Беше време за хранене. След миг тя щеше да откопчае блузата си и да предложи на бебето своята гръд. Но тя спря, задържа бебето пред себе си и продължи да се взира в лицето му, докато Джордан изчезна зад него. Ръцете й трепереха. Тя пребледня. Бебето усети безпокойството й и проплака.

Джил се взираше в очите на Мег, в нослето й, в челцето й, в овала на лицето й. Отново не откри никаква прилика между себе си и нея. Но сега, за неин ужас, в тези красиви черти видя прилика с друго лице.

Стисна очи, сякаш за да прогони този кошмар. Когато ги отвори отново, видя единствено малката Мег, красива както винаги, която я гледаше мрачно, защото беше гладна и изплашена от напрегнатостта на своята майка.

Въпреки това лицето на Лесли Чембърлейн, което й се бе мярнало в чертите на собствената й дъщеря като тайнствен образ зад късчето от мозайка, все още витаеше в съзнанието й. А дори когато избледня, той остана да виси между нея и Мег, проектираше се върху детското личице като вълшебен фенер на красотата и желанието.

„Полудявам“, помисли си Джил, мъчейки се да прогони тревожното видение от съзнанието си.

И притисна бебето до гърдите си, сякаш единствено детето можеше да я спаси.

56

Джонсънвил, щата Лонг Айлънд

15 ноември 1979 г.

Този петък бе много натоварен. Лесли напусна офиса в единайсет и бързо подкара обратно към къщи, за да вземе някакви документи, които беше забравила на тръгване за работа същата сутрин.

Остави Рос да ръководи нещата в офиса. От лятото той отново бе започнал да участва активно в работата. Прекарваше там толкова време, колкото му позволяваха ограничените сили и възможности, поддържаше осведомеността си за всички основни сметки и работеше върху идеи и планове, когато не бъбреше с персонала.

Разбира се, всичко бе чиста шарада. Рос нямаше нито силите да поеме отговорностите на един изпълнителен директор, нито ясната мисъл, необходима за бързите и трудни решения, които изискваше от своите служители рекламният бизнес.

Цялата работа на практика се вършеше от Лесли. Тя вземаше ключовите решения, осъществяваше прекия контакт с клиентите и се грижеше фирмата да работи с максимален капацитет. Тя предостави на Рос място за работа, за да му помогне да се чувства полезен и жив. Присъствието му в офиса бе почти символично. Но за него имаше своя терапевтичен ефект и в известен смисъл служеше за морална подкрепа на персонала и лично на Лесли.

Независимо от оптимизма на лекарите през последните няколко месеца Лесли бе започнала да осъзнава, че Рос никога няма да се възстанови напълно. Не че бе загубил своята топлота и интелигентност като личност или че се беше променил като съпруг. Но болестта завинаги го бе лишила от умствената и физическа сила да се справя с някогашната си работа.

Лесли и Рос бяха влезли в нова и може би последна фаза на брака си. Те вече не можеха да се надяват на възстановяване след всичките поражения, нанесени от няколкото инсулта, които бе прекарал. Но с обич, всеотдайност и усилена работа можеха да се сближат във времето, което им оставаше заедно. Тяхната любов бе единственото оръжие, с което все още разполагаха, за да се сражават с болестта на Рос.

Може би защото те двамата знаеха къде стоят и бяха дали своя последен обет като съпруг и съпруга, част от напрежението в техния ежедневен живот заедно бе изчезнало. Беше им някак по-спокойно и не така трескаво.

Днес например Лесли се чувстваше добре. Времето бе приятно свежо и тя бе облякла вълнена пола и пуловера, подарък от Рос за рождения й ден. Тялото й, макар и доста по-тънко от непрекъснатото напрежение и загуба на тегло, изглеждаше стегнато и дори енергично. Докато улиците от предградието минаваха покрай стъклото й, тя долавяше ехото от физическото благоденствие, на което се бе наслаждавала някога, когато младостта и свободата бяха единствените проблеми, с които трябваше да се справя в живота.

Очакваше с нетърпение останалата част от деня. Заедно с персонала току-що бяха завършили нова рекламна кампания за една основна нюйоркска банка, която имаше клонове из целия Лонг Айлънд. Това беше поръчка, която обичайно щеше да отиде към някоя основна манхатънска агенция. Но поредицата от успехи напоследък на „Уилър Адвъртайзинг“ привлече погледа на банковите администрации, а личният чар на Лесли свърши останалото.

Тази вечер в офиса щеше да има малко празненство, последвано от спокойна вечер у дома с Рос. Лесли щеше да лелей в обятията му на дивана, както правеше всяка вечер. После щяха да се качат горе и ако Рос имаше сили, да се любят.

Те отново правеха усилени опити за бебе. Идеята за бъдещо дете бе придобила ново значение и за двамата. Рос вече не виждаше в това обикновено потвърждение на собствената си мъжественост. Нито пък някой от тях го възприемаше като оправдание за неравностойния им брак или като доказателство за любовта на Лесли към Рос. Тази любов отдавна се бе самодоказала чрез хиляди жертви.

Не. Желаното дете сега въплъщаваше последния бунт на тяхната любов срещу неизбежната смърт, смъртта на Рос. Лесли знаеше, че бракът й не може да продължи още дълго. Тя искаше дете, за да вложи в него любовта си към Рос и да го замести в бъдеще.

Правенето на любов бе винаги неловък и рискован момент за мъж в деликатното положение на Рос. Но той приемаше предизвикателството с обичайната за себе си комбинация от смелост и чувство за хумор. И винаги с огромна нежност и любов към Лесли. По някакъв странен начин тя никога не се бе наслаждавала на сексуалния им контакт толкова, колкото сега. Държеше го в обятията си и използваше тялото си находчиво, като му помагаше да постигне удоволствието, което някога настъпваше толкова лесно и естествено. Нейната изобретателност и инициатива като любовница я караше да се чувства по-обвързана с Рос, повече негова съпруга. Техните успешни сливания бяха като малък триумф на любовта над болестта.

С тази мисъл Лесли навлезе в алеята пред къщата. Остави колата отвън, отвори вратата на гаража и влезе през кухнята.

Документите, които й трябваха, бяха в кабинета, но тя застина за миг в кухнята, заслушана в тишината на празната къща. После влезе предпазливо във всекидневната, като се оглеждаше, и отново се ослуша.

Не се долавяше никакъв звук, не се чуваше дори приглушеното скърцане от слягането на къщата или почукването на клон по някой от прозорците. Беше просто една празна къща по обяд — нищо повече.

Докато стоеше, заслушана в тишината, тя не си призна, че бе разтревожена заради Тони. Не беше казала на Рос за срещата си с Тони пред болницата. Нито пък й беше хрумнало да се обади в полицията или да сподели с някого за инцидента.

От една страна, тя смяташе твърдо, че Тони е една далечна и несъществена част от нейното минало. Не можеше да приеме мисълта, че той ще посмее да се натрапи в настоящия й живот. Това беше абсурдно. Тя му го беше казала онзи ден в гробището и беше сигурна, че той е разбрал колко е категорична.

От друга страна, тя бе твърде изтощена от грижите си по Рос в този труден период, за да възприема Тони сериозно. Срещата й с него я бе накарала да осъзнае колко жалък бе моралът му като човек. Въпреки че беше висок, красив и силен, той бе толкова повърхностен, толкова лишен от сериозността, която тя вече очакваше от един истински мъж, че той не беше успял да я впечатли нито с клетвите си в любов, нито със заплахите си.

Хвърляйки поглед назад към миналото, тя просто не можеше да повярва, че някога е била толкова наивна да смята, че е влюбена в този човек. Освен това чувстваше, че разумът издига висока стена между младежките й прегрешения с Тони и сегашния й живот, който във всяко отношение бе твърде сериозен. За Рос щеше да бъде толкова абсурдно да научи за Тони, колкото например за някоя детска любов на жена си, още докато е била дванайсетгодишно момиченце.

Въпреки това, когато се връщаше от работа, особено когато Рос не си беше вкъщи, тя се улавяше, че застива, изострила сетива, и се вслушва в тишината с непроявявана досега бдителност. Спомни си маниакалния поглед на Тони в гробището, налудничавата му убеденост, че е прав. Този поглед я плашеше достатъчно, за да я държи нащрек.

След продължителен миг на самотно бдение, Лесли излезе от кухнята и отиде в кабинета. Намери документите, които бе оставила там същата сутрин, и ги сложи в чантата.

Докато се връщаше към кухнята, тя се погледна в огледалото в коридора и забеляза, че тушът за мигли се е размазал. Избърза нагоре към спалнята, за да напудри лицето си и да оправи грима.

За да отиде в банята, трябваше да мине през спалнята. Видя леглото, на което щеше да лежи същата вечер с Рос след празненството. Тогава щеше да им предстои цял уикенд за отдих. Лека усмивка докосна устните й, докато си пудреше носа и си оправяше грима.

Все още мислеше за Рос и почивката, която ги очакваше, докато бързо прекосяваше спалнята, за да слезе на долния етаж.

Изневиделица една силна ръка я сграбчи и се уви около врата й, преди изобщо да може да извика.

Тони я дръпна грубо на леглото до себе си. Нямаше нужда да вижда лицето му, за да разбере, че е той. Някогашният спомен на тялото й за допира му беше достатъчен, за да й подскаже кой я държеше. За част от секундата се замисли как бе успял да се скрие така умело в собствената й спалня.

Опита се да се съпротивлява, но ръката, която я притискаше, бе толкова здрава, а и както бе отслабнала физически, изобщо не можеше да му бъде достоен противник. Главата й бе притисната към възглавницата. На нощното шкафче видя чашата и шишенцето с лекарство за Рос. Обзе я неистов гняв. Почувства се хваната в отвратителен капан.

— Какво си мислиш, че правиш? — изсъска тя в завивките. — Махай се оттук!

— Обичам те!

Думите бяха шепот в ушите й, почти изповед. Все пак я свариха неподготвена, въпреки че ги беше чула от устата му по време на разговора им в гробището. Тогава тя не ги беше възприела сериозно. Но сега тревожната и почти умолителна нотка в гласа му я изненада.

Тя престана да се мята, но тялото й остана напрегнато и със самата си скованост показваше колко нежелан е допирът му. Започна да мисли трескаво, търсейки най-бързия начин да го прогони от дома си.

— Не, не е вярно — отвърна тя.

Ръката я притисна отново, този път по-силно. Почувства коляното му над бедрата си. Сега си даде сметка, че ласкавите му думи прикриваха едва сдържан гняв.

— И ти ме обичаш — измърмори той, докосвайки с устни ухото й. — Признай си го. Кажи го.

— Никога. — Едва успя да го изрече, тъй като устата й бе притисната във възглавницата. Но от деформирания й глас отговорът й прозвуча още по-гневно.

За момент настъпи мълчание. Тя чувстваше как той се опитва да осмисли думите й, преценявайки степента на съпротивата й. Имаше някакво неизказано чувство, сякаш и двамата бяха на ръба на нещо.

После Тони мушна коляно между бедрата й. Вбесена, тя отново започна да се мята с всички сили. Той притисна още по-силно главата й във възглавницата.

— Викай, ако искаш — каза той. — Всички съседи са на работа. Да, аз проучих квартала, Лесли. Знам всичко за теб. Но в случай, че някой те чуе, за мен това е без значение. Нямам нищо против всички да разберат. И съпругът ти също. Аз не се боя да кажа на света кой съм и какъв съм ти.

Лесли не каза нищо. Тя едва си поемаше дъх и да извика, бе немислимо. Тежестта на тялото му я задушаваше.

— Сега ме чуй — каза той. — Искам от теб нещо съвсем елементарно. Само ми кажи истината. Признай ми, че ме обичаш и че никога не си преставала да ме обичаш. Признай ми, че не понасяш този съсипан старец, който се явява твой съпруг. Че никога не си го обичала… във всеки случай не както мен. Просто престани да лъжеш, Лесли, и всичко ще бъде наред. Обещавам ти.

Тя поклати глава. Нямаше да се огъне пред него, без значение колко я притискаше. Волята й бе по-силна от неговата. Дори мотивиран от любов, Тони не беше човек като нея. Той нямаше силата да властва над нея.

Но тази мисъл излетя от главата й, когато ръката му вдигна полата й и напипа ластичната материя на бикините й.

Миг по-късно тя почувства докосването на пръстите му между краката си.

Нещо в нея избухна. Тя се разтрепери, затресе и почна да се мята на всички страни. Разкрещя се, но протестите й бяха задушени от възглавницата, притиснала устата й. Всички мускули на тялото й се бяха стегнали в отчаяние.

Но пръстът продължаваше да се движи между краката й, търкайки влажната плът.

— Нали ме искаше тук преди? — мърмореше Тони. — Не виждаш ли, Лесли? Ти си създадена за мен.

Смъкна бикините й надолу.

Дълбока въздишка се изплъзна от устните му, когато видя голотата й.

— Толкова си хубава! — възкликна той.

Млечната заобленост на задните й части, дългите, красиви бедра, тънкият кръст, изтънял още повече от страдание, твърде много работа и тревоги, накара сърцето му да трепне.

— Господи, обичам те! — прошепна той. — Нямаш представа колко много. Годините, които пропилях… Съсипах си живота заради теб.

Безумие и логика хаотично се смесваха в гласа му, който сега бе станал дрезгав от страст.

— Кажи, че ме обичаш — настоя той. — Само го кажи, и ще спасиш и двама ни. Толкова е просто, скъпа.

— Мразя те!

Думите се изтръгнаха неволно. Тя се надяваше се, че той не ги е дочул, но не беше права. Усети го как се напряга.

Сграбчи косите й и разтърси главата й.

— Мразиш ме значи? — попита той с яростен присмех в гласа. — Мразиш ли ме?

Бикините й бяха смъкнати почти до коленете. Той ги дръпна силно и ги скъса. Ръката му здраво я притискаше в кръста.

— Значи ме мразиш — продължи той. — Сега ще видиш кой кого мрази.

Тя усети, че тялото му се движи и долови зловещото шумолене от събличане на дрехи. Знаеше какво щеше да се случи в следващия миг. Заля я пристъп на гняв и тя започна яростно да се съпротивлява.

— Да те вземат дяволите! Махай се оттук! Само да си посмял…

Но не можеше да му бъде равностоен противник. Много скоро той си смъкна слиповете и тя усети голите му крака върху своите.

— Аз бях първата ти любов — редеше той, докато я възсядаше. — Люби се за първи път с мен и ми беше благодарна. Молеше ме за още. Помниш ли? Все не ти стигах. Аз те дарих с малкото ти момченце. А сега ти ми казваш, че ме мразиш.

Цялото й тяло трепереше като лист. Усети как той се насочва към слабините й. Притисна се там, топъл и напрегнат, и започна да се движи. Вече беше влажен и готов да проникне в нея.

— Тони, само ако посмееш… — Тя се опита да го сплаши, но думите просто увиснаха във въздуха. Гласът й се превърна във вик на ярост и безпомощност.

Бавно той проникна в нея. Усещането, че е там вътре, за нея бе отвратително. Чувстваше го като чудовище, като ужасно, омразно нещо, което се бе натрапило във влажната неприкосновена и уязвима част от нея.

Той започна да се движи, като я държеше с железните си ръце, а онова нещо в нея стържеше и пронизваше, тласкано от манията му да си я върне и от собствената му ярост.

— А-ах — изпъшка той. — Обзалагам се, че отдавна не си го изпитвала, нали, скъпа?

Той се трудеше плавно и ритмично. Това беше абсурдна пародия на нежност.

— Басирам се, че тоя твой съпруг хич не го бива в това — въздъхна той. — Готов съм да се обзаложа, че изобщо не може да го вдигне така за теб, нали? И преди да се разболее пак е било същото, сигурен съм. Той е старец. Нима смяташ, че може да ти бъде мъж като мен? Мислиш ли, че може да ти направи деца, каквито можеш да имаш от мен?

В гласа му звучеше триумф и предизвикателство.

— Бас държа, че сте опитвали — продължи той. — Нали? Няма начин. Пробвали сте, ама него не го бива.

Внезапно Лесли престана да се съпротивлява. Лежеше неподвижна, изтегляйки се навътре в плътта си, там, където той не можеше да я докосне. Остави му тялото си като мъртва обвивка. Нека го вземе тогава. Но никога нямаше да се домогне до свободата й, до душата й. Те принадлежаха на Рос и лично на нея.

Тони незабавно усети това отдръпване. Студенината й го вбеси.

— Кучка! — изсъска той. — Оставяш ме да изсъхна. Това ти е играта през цялото време. Хвърляш ме на вълците и продължаваш да си живееш живота… Проклета кучка!

Той я удари по главата. При вида на красивата коса, която се разпиля по възглавницата, я удари отново. Тилът й пламтеше от ударите.

— Хайде, котенце — изръмжа той през стиснати зъби. — Не можеш да ми издържиш… Хайде!

Непрекъснато усилваше тласъците. Удари я отново, после зарови пръсти в косите й, дръпна я грубо и започна да си играе с главата й като жестоко дете с играчка.

Но тя вече не усещаше нищо. Беше намерила скривалище дълбоко в сърцето си, а то бе много по-силно, отколкото той смяташе. В това недосегаемо кътче скри любовта си към Рос и вярата си в онова късче живот, което бе спасила за тях двамата. Тони не можеше да проникне там нито с тялото си, нито с яростта си.

— Проклета кучка!

Тя чуваше ругатните и обидите му, но не чувстваше абсолютно нищо. Това бе нейната победа над него. Той нямаше място в сърцето й и тя му го доказваше.

Но някъде зад яростта му тя долавяше и чувстваше отчаянието му. Разбираше, че нещо в него се е отприщило, когато я е видял отново след всичките тези години, които вероятно са били ужасни за него. Осъзнаваше, че той протяга ръце към нея като към спасителен пояс, последна шамандура, която да го предпази, да не го остави да бъде погълнат от плаващите пясъци на собствения му живот. И с това, че го отхвърляше, колкото и оправдана да бе реакцията й, тя всъщност го оставяше да се удави.

Тъй че в неговите наказателни тласъци имаше нещо повече от ярост. Имаше безкрайна безпомощност и отчаяние, които тя можеше да наблюдава почти невъзмутимо от огромното разстояние, на което се бе отдръпнала.

И когато накрая яростта му избухна вътре в нея и тя чу дрезгавите му стенания, изведнъж осъзна, че това са воплите на едно отчаяно дете, не на здрав и силен мъж. У Тони нямаше сила. Вече не. Може би никога не е имало. Нито когато се беше запознала с него, нито много по-рано. Във всеки случай сега той бе свършен, победен от живота и от собствената си некадърност. И той бе направил жалък опит да си го изкара върху тялото й заради провала си. Отвлечено тя размишляваше, че вероятно това бе същността на изнасилването — импотентният гняв на мъжкаря, който си отмъщава на женското тяло за собствената си слабост. Един акт на омраза безспорно, но и на мъчителен, безпомощен копнеж.

Когато се дръпна и излезе от нея, тя не помръдна. Чувстваше как матракът под нея се поклаща, докато той ставаше от леглото. Чу го да се облича.

— Ти ме накара да го направя — каза той, като все още дишаше тежко. — Аз не исках да ти причинявам болка. Исках да те обичам. Но ти ме изостави. Имаш си тук своето кътче, играеш си на семейство с твоя старец. Не те е грижа за мен. Ти си единствената жена, която някога съм обичал и въобще не ти пука за мен. Нали?

Тя чу унижението в тези последни думи. Но не помръдна. Лежеше по корем, слушаше биенето на сърцето си и дишането си във възглавницата. Остави неподвижността и мълчанието си като последен отказ да се трогне от него.

Но в същото време осъзнаваше, че той бе искрен, когато каза, че тя е единствената жена, която е обичал истински. Картината на неговото отчаяние и самота й причиниха болка почти колкото насилието, което бе упражнил над нея. Единствено и само по този начин Тони винаги бе успявал да я трогне въпреки всичко.

Сега той, изглежда, успя да се овладее.

— Помисли за това, което се случи днес — каза. — Ти се връщаш при мен. По-добре се приготви. Нищо не може да застане на пътя ми, Лесли. И нищо няма да ме спре!

Звукът на лудостта му, която отново го караше да бърбори празни приказки след онова, което се бе случило току-що, я вбесяваше. Искаше да му изкрещи колко го презира, да спука детския му балон с най-жестоки думи, които можеше да намери. Но знаеше, че ще допусне грешка. Нещата бяха отишли твърде далеч. Тя трябваше да го накара да си тръгне и по-късно да намери време да планира стратегия как да се отърве от него.

Тя не вдигна поглед. В мълчанието си изглеждаше едновременно победена и недосегаема, безпомощна и тайнствена.

— И не викай полиция — допълни той. — Защото, ако го направиш, ще убия Рос.

Малкото име на Рос, изречено от Тони, й прозвуча непоносимо. Но тя не каза нищо.

— И бездруго той е пречката. Нали така? — попита Тони. — Нямаш никаква полза от него — той е твърде болен и твърде стар за това — но си е пречка. Това е основното, нали?

Лесли усети, че тялото й се смразява. Значи ето каква бе неговата игра. Заплашваше Рос, не нея. Виждаше Рос като основна причина за съпротивата й да го приеме. И в известен смисъл беше прав.

— Ти никога не си го обичала — каза Тони. — Чувствах го през цялото време. И сега пак. Той е просто преграда, която си издигнала между себе си и своето минало. Но няма да се измъкнеш по този начин, Лесли. Ще трябва да го оставиш и да се върнеш при мен, където ти е мястото… или той ще пострада. Слушай какво ти разправям, Лесли, аз не се шегувам. — Той млъкна за момент и после добави: — И без това е наполовина мъртвец.

Манията на Тони го бе направила хитър. Той знаеше какво ще я изплаши най-много. Не заплахата, че ще я отвлече, че ще й причини болка, дори че ще я убие. А една друга заплаха — че ще посегне на Рос, един беззащитен инвалид, последната й връзка с щастието.

Той постоя още миг, преценявайки ефекта от думите си върху нея. После изпъна рамене и се приготви да тръгва.

— Днес не съм бил тук — добави. — Имам добро алиби. Аха, помислил съм и за това. Помислил съм за всичко, Лесли. Не можеш дами попречиш да заема мястото, което ми се полага.

Той я погледна и устните му се изкривиха в злобна усмивка.

— Но ти няма да се обадиш на ченгетата, нали? Не и ако искаш съпругът ти да остане жив.

Сведе поглед към нея. Тя изглеждаше покъртителна и в същото време невероятно красива с тази пола, вдигната на кръста, стройните крака — изпънати върху леглото и спермата му вътре в нея. В този миг той усети, че по някакъв начин е възвърнал властта си над нея. Освен това я обичаше повече от всякога.

— Оправи се и отивай на работа — каза той. — И не забравяй — скоро ще ме видиш отново!

После излезе от стаята.

57

Ню Йорк, 10 януари 1980 г.

Това бе първата пресконференция на Джил.

По настояване на медиите и на личните си съветници Джордан най-накрая бе помолил съпругата си да позволи да бъде интервюирана заедно с бебето. Представителите на пресата по целия свят поглъщаха с любопитство всяка новина за първата рожба на най-богатия американец. Самият брак на Джордан с Джил толкова време не слизаше от заглавията, особено след развода му с Барбара, че плодът на този брак бе голяма новина.

Но имаше и по-важна причина Джордан да помоли своята съпруга да отстъпи пред настоятелните молби на медиите. Джордан се нуждаеше от подкрепата на всички реномирани вестници, които можеше да спечели в този решителен момент от първоначалното осъществяване на проекта „Лазаръс“. Той беше установил, че прокарването на законопроекта през Конгреса е само началото. Съдействието на какъвто и да е брой влиятелни личности, вън и вътре в правителството, се изискваше на всеки етап от този продължителен процес. Много от тези хора вече започваха да отказват подкрепа, докато Джордан или ги принуждаваше, или им предлагаше някакви услуги.

В този момент беше от първостепенна важност Джордан да запази не само задкулисното си въздействие, но и своя положителен обществен имидж. От това можеше да зависи бъдещето на неговия проект. Като най-младият и дръзновен богат бизнесмен на Америка, Джордан вече имаше блясък, който липсваше на равните му от света на финансите.

Красивата му жена и новороденото бебе увеличаваха този блясък и го превръщаха в обожавана от обществото фигура. Той трябваше максимално да се възползва от това преимущество.

Затова имаше нужда да спечели пресата на своя страна. А тя искаше Джил и Мег.

— Ще отнеме не повече от час — каза той на Джил. — Ще кажа на моя секретар по печата да режисира всичко.

Докато говореше с Джил, той държеше Мег на ръце. Усмихваше й се и я вдигаше над главата си.

— Искаш да се срещнеш с журналистите, нали, миличка? — попита той, като я гъделичкаше под брадичката и я целуваше по бузката. Мег, вече на два месеца, гукаше и се смееше гърлено на вниманието на татко си.

Джил седеше тихо до прозореца и ги гледаше. Беше взела успокоително, което след раждането на детето за нея бе нещо обичайно. През тези последни месеци действителността за нея бе приела нови измерения. Имаше нещо нереално по отношение на Мег, на растежа й, на усмивките й и преданата любов, с която я обграждаше Джордан. Сякаш всичко се развиваше зад някакъв екран, потискащо и дори зловещо, въпреки че образът на повърхността бе на радост и доволство.

— Предполагам, че нямам друг избор — каза Джил без всякаква сърдечност в гласа. Напоследък тя си създаде навика да говори на съпруга си доста хладно. Инстинктивен защитен механизъм я караше да го държи на разстояние.

След раждането на бебето Джордан не беше проявявал желание да се люби с Джил. Известно време тя се беше надявала, че възстановената й безупречна фигура ще го привлече. Правеше старателно упражненията си, полагаше специални грижи за грима и гардероба си, за да изглежда по-въздействаща. Напразно. Предишната страст, която тялото на. Джил разпалваше у Джордан, бе угаснала завинаги.

Настоящата му страст беше Мег.

Той държеше бебето, докато предумваше Джил.

— Направи го за мен — каза. — И за проекта. Ако от пресата решат, че харесват теб и бебето, това може да ни спечели преднина от месеци и дори година. Знам, че няма да е Бог знае колко приятно, но те моля да го направиш.

Той беше искрен. В същото време обаче в поведението му към нея имаше някаква безличност, някаква официалност, която беше там още отпреди раждането на бебето и това караше Джил да се чувства мъчително самотна в собственото си семейство.

Долавяйки тази студена нотка и сега, тя дръзна да го предизвика.

— А ако откажа?

Той я погледна както държеше бебето на ръце. В очите му проблесна гняв, който бе заменен от разочарование.

— Ако откажеш, ще трябва да се помъчим да измислим нещо друго — отвърна. Тя почувства как той още повече се отдръпна от нея. Реши да отстъпи с надеждата, че като му даде онова, което той искаше, може би щеше да открие малка пролука в тази все по-плътна завеса, която ги разделяше, да направи стъпка към връщането на съпруга си.

— Добре — каза.

Усмивката на облекчение върху лицето на Джордан бе нейната награда. Той целуна бебето. После, очевидно съобразил по-късно, отиде при Джил и я целуна по бузата.

— Ще те покажат по телевизията — изгука й той с щастлива усмивка. — Не е ли забавно?

Репортерите бяха приети в красивата детска стая, която Джордан бе обзавел за Мег. Бебето беше в леглото си и лежеше тихо между плюшените животни, докато репортерите си задаваха въпросите.

— Кажете, госпожо Лазаръс — попита един интервюиращ от нюйоркската телевизия, чийто репортаж щеше да бъде пуснат по телевизионната мрежа. — Как се чувствате като майка на момиченцето на Джордан Лазаръс?

Полагайки максимални усилия да пренебрегне непреднамерената ирония в думите на репортера, Джил успя да се усмихне. През дългия си живот на измама тя никога не се бе чувствала така безпомощна. Наистина лекарствата, облекчаваха значително болезненото психическо състояние, в което изпадаше, когато беше сама. Но от тях ставаше твърде нервна и притеснена в ситуации, в които от нея се изискваха бързи решения или действия. Тя се помъчи да намери думи, които щяха да прикрият истинските й емоции и в същото време щяха да прозвучат искрено и да се отразят добре на Джордан и Мег.

— Никога не съм била толкова щастлива — отвърна Джил. — От малка си мечтая за подобно щастие, но никога не съм смятала, че детската ми мечта може да се превърне в реалност.

Собственият й фалш я шокира. Усети как успокоителното се устреми нагоре и почти замаза думите й. Тя се запита дали ще бъде в състояние да лъже убедително в това състояние на омаломощеност.

— На кого според вас прилича бебето — на майка си или на баща си?

— Е — усмихна се Джил, — има характера на баща си. Това е сигурно. Но мисля, че е взела моето…

Трудно й беше да намери думата. В продължение на два месеца тя не бе успяла да открие нито една своя черта у дъщеря си.

— … моето чувство за хумор — излъга тя накрая, без дори да знае какво точно казва.

— Как се чувства господин Лазаръс като баща на момиченце? — попита друг репортер. — Мислите ли, че е искал син?

Джил се засмя високо.

— Да се каже, че е доволен, че има момиченце — отвърна тя, — би било най-сдържаното изказване на годината. И то именно това. Луд е по нея.

— Предполагам, че чувството е взаимно? — усмихна се репортерът.

Джил кимна.

— Разбират се чудесно — отвърна. — Много са близки и смятам, че много си приличат.

— Какво имате предвид? — попита репортерът.

Успокоителното сякаш бе изсмукало способността на Джил да мисли ясно. Какво имаше предвид, наистина? По какво си приличаха Джордан и Мег? И за какво говореше тя? Какво правеше тук с тези репортери със студени погледи, които нито я харесваха, нито се интересуваха от нея, а просто бяха жадни за сензации?

— Вижте — започна тя, — те и двамата притежават невероятната способност да се забавляват. Мег може да лежи с часове и просто да се взира в камиончето в леглото си. По същия начин Джордан може да съзерцава някоя картина безкрайно и дори да наблюдава минувачите по улицата. Или просто да гледа Мег. Те и двамата се чувстват така непринудено на този свят, че ме учудват. Докато аз… аз съм някак по-напрегната, струва ми се. Винаги тичам насам-натам, върша разни неща. Не притежавам тази съзерцателност…

Думите й заглъхнаха. Тя не знаеше какво говори. С всяко изречение сякаш потъваше все по-дълбоко в някаква яма без дъно и смисъл.

Въпросите продължиха още час, безмилостни, натрапчиви, понякога нетактични. Повечето от тях бяха баналните въпроси, които представителите на пресата задават на съпругите на популярните мъже. И въпреки това много от тях като че ли дълбаеха раните в психиката на Джил, причинени от отчуждението й от Джордан и неговата близост с бебето. И колкото повече засягаха болката й, толкова по-изобретателна трябваше да става в лъжите си, за да им отговаря. Никога през живота си не бе изживявала нещо толкова изтощително.

Защо според вас господин Лазаръс обича толкова много своята дъщеря?

Сега, след като вече имате дете, чувствате ли се по-близка със съпруга си?

Смятате ли, че бебето прави брака ви още по-проникновен?

Как се чувствате като жена на един от най-обожаваните секс символи на Америка?

И така нататък, все по-безпощадно. Джил продължаваше с лъжите си, потъваше все по-дълбоко в ямата и през цялото време чувстваше как жестоката истина за брака й постепенно изплува на повърхността на лъжите й. Страдаше неимоверно.

След деветдесет мъчителни минути всичко приключи. Секретарят на Джордан за връзки с пресата насочи репортерите към студения бюфет в гостната. Джил едва дочака да си тръгнат. Канеше се да остави Мег на бавачката, да се качи горе, да глътне още едно успокоително и да си вземе гореща вана. Чувстваше как потта се стича под мишниците й, провокирана от прожекторите и от собствения й емоционален хаос.

Точно се канеше да се сбогува с репортерите, когато се случи нещо озадачаващо.

Една фигура се отдели от групата и се отправи към нея. В същия момент няколко репортери се обърнаха да видят какво ще стане. Блестяща, във великолепен костюм на Шанел, който й придаваше небрежно-елегантен вид, с боядисани в по-светъл цвят коси и ярка весела шапка, съчетана с подходяща чантичка, към Джил се приближаваше Барбара Консидайн.

— Джил! — възкликна тя достатъчно високо. — Толкова се радвам да те видя!

Джил се помъчи да си придаде непринудено изражение, защото видя как фотографите вече се извръщаха, за да заснемат двете съпруги на Джордан Лазаръс, които се срещаха в общество. Запита се как, за бога, Барбара се бе озовала там. Пристъпи напред и протегна ръка.

Барбара я пое, притегли Джил към себе си и сърдечно я прегърна.

— Много ми е приятно да те видя след толкова време! — възкликна Барбара.

За ужас на Джил няколко репортери се втурнаха обратно към тях с отворени бележници. Телевизионният оператор отново насочи прожекторите си. Барбара се усмихваше подканващо към журналистите.

— Наистина е трогателно да ви видим двете заедно — заяви един репортер от известно клюкарско списание. — Това е доста необичайно.

Барбара поверително се обърна към него.

— Ни най-малко — каза тя. — Двете с Джил сме отдавнашни приятелки. Между нас никога не е имало лоши чувства. С Джордан имахме добър брак, но после се разделихме. Когато се ожени за Джил, аз бях щастлива заради него. Тя е красиво момиче и великолепен човек.

Барбара се обърна към Мег, която бавачката държеше на ръце.

— Но днес дойдох да видя нея! — поясни Барбара и взе бебето. — Как си, скъпа? — попита тя. — Тези глупави репортери изморяват ли те?

Репортерите я наблюдаваха с усмивка.

— Изглеждате като член на семейството — отбеляза един от тях. — Такава ли се надявате да бъдете и за Мег?

— Разбира се! — отвърна Барбара. — Аз съм нейната стара леля Барбара и такава възнамерявам да остана. Никое дете няма да бъде глезено така, както аз ще глезя това момиченце тук, само някой път да убедя Джордан и Джил да я пуснат да ми гостува едно денонощие. Засега човек не може да я изтръгне от ръцете на баща й.

Барбара бе в удивителна форма, шегуваше се с репортерите, гушкаше бебето, обясняваше колко е привързана към Джил и как с Джордан ги свързва дълго и искрено приятелство. Нямаше и сянка от някогашната й срамежливост, която я правеше толкова притеснителна в общество. Държеше се като истинска знаменитост, която разцъфтява от вниманието на медиите.

В един момент стана сериозна и заговори за любовта си към Джордан, за техния брак и раздяла.

— В известен смисъл — каза тя — аз имам специални чувства към Мег и Джил. Виждате ли, аз не можах да даря Джордан с детето, което исках да има от мен. Опитвахме всичко, но явно не ни е било писано. Не това бе причината за раздялата ни, но винаги съм го чувствала като голяма загуба. Когато Джордан се ожени за Джил, аз самата ги насърчавах за бебе. А сега Мег вече е сред нас и аз се чувствам като кръстница. Никой не я е желал на бял свят повече от мен. И никой не може да я обича повече… с изключение на родителите й, разбира се.

Джил наблюдаваше всичко това с удивление. Барбара сипеше лъжите си виртуозно. Репортерите бяха истински трогнати от привързаността й към детето. Едва ли някой подозираше, че Барбара не бе стъпвала в дома им до този ден, че не бе изпратила поздравителна картичка нито за бременността на Джил, нито за раждането на Мег и нито за миг не бе проявявала и капчица сърдечност към Джил.

Това бе едно възхитително представление, достойно за самата Джил, и то в най-добрата й форма.

Тя обаче изобщо не подозираше каква бе целта на всичко това.

След петнайсетина минути бъбрене с репортерите Барбара каза, че трябва да си тръгва. Джил нямаше търпение да я изпрати и да се оттегли в спалнята си.

Фотографите настояваха за снимка на двете жени с бебето. Мег започваше да се унася, но Джил я вдигна внимателно и я гушна до гърдите си. Барбара застана до Джил. Направиха снимки на Мег с Джил, после на Мег с Барбара и накрая с двете заедно. За облекчение на Джил бебето се примири с всичко това, без да се оплаква.

После бавачката взе Мег и Джил остана насаме с Барбара, а репортерите за втори път започнаха да си прибират нещата. Джил погледна Барбара, която съзерцаваше малката Мег в ръцете на бавачката.

— Как влезе тук? — попита тя тихо, когато беше сигурна, че никой от репортерите няма да я чуе.

— Една от тях ми е приятелка — отвърна Барбара. — Спомена ми за това мило събиране и аз реших да намина. Исках да видя малката.

Както гледаше Мег, присви очи.

— Красива е, нали? — попита тя.

Джил кимна.

— Да.

Последва кратко мълчание, само колкото изпънатите нерви на Джил да усетят оръжието, което се точеше в мисълта на Барбара, за да бъде използвано срещу нея.

— Но не прилича на теб — добави Барбара. Гласът й беше суров, поверителен и недостъпен за останалите.

Джил направи усилия да прикрие реакцията си на тези думи. Трябваше да продължава да се усмихва за един-двама фотографи, които продължаваха да снимат.

— Не разбирам какво имаш предвид — каза Джил.

— Много добре разбираш — каза Барбара и покровителствено хвана ръката на Джил, докато тя се усмихваше към репортерите. — Не прилича на теб. Прилича на нея. Затова Джордан е така луд по Мег.

— На кого? — попита Джил, пребледняла.

Барбара се обърна и погледна Джил в очите.

— Ако още не си го разбрала, жал ми е за теб.

Джил усети, че й се завива свят. Стаята буквално се залюля пред очите й. Думите на Барбара бяха толкова възмутителни и в същото време така близко до раната вътре в нея, че ги почувства палещи като отрова.

Събитията се нижеха като картини на разкривен екран. Върнаха бебето на Барбара за прощална целувка. После Барбара прегърна Джил, преди да се сбогува на фона на аплодисментите и благопожеланията на репортерите.

Джил успя някак си да се сбогува с нея и после да се отърве от журналистите. Пелената, която я отделяше от околния свят през тези последни мигове, бе станала още по-плътна. Чувстваше се така, сякаш се промъкваше през море от плаващи пясъци.

„Тя не прилича на теб. Прилича на нея.“

Думите бяха като зловещ хорал, който отекна мрачно в душата на Джил. Прозвучаха правдоподобно, ужасно реалистично, защото отразяваха ирационалните страхове, които я бяха обсебили още от раждането на детето, страхове, които я откъсваха от Мег и Джордан и я оставяха в миазма от отчаяние и самота.

„Тя прилича на нея.“

Джил остави Мег на бавачката и се довлече до горния етаж. Глътна две успокоителни вместо едно и успя да си вземе горещ душ, след което се строполи на леглото си. Репортерите си бяха отишли и Мег спеше. Джил беше сама. Но не можеше да заспи. Дори сънотворните не успяха да й осигурят някакво отпускане. Думите отекваха в нея, невъзможни и в същото време реалистични, безумни и едновременно с това жестоко логични.

Тя прилича на нея.

Лежеше на леглото си и наблюдаваше как сенките на следобеда пълзят по тавана тайно и зловещо. Чудеше се дали някога ще може да заспи отново. Думите в съзнанието й нямаше да й позволят, защото бяха отворили вратата към нещо невъобразимо.

В другата стая, някъде отдалече, долови гласа на дъщеричката си, която сладко мълвеше нещо в съня си.

58

Джонсънвил, щата Лонг Айлънд

Лесли Уилър се взираше в очите на съпруга си.

— Обичам те.

Рос се усмихна въпреки болката. Макар че измъченото, почти сурово изражение не слизаше от лицето му, сега то бе озарено от сиянието на любовта, което сгря душата на Лесли.

— И аз те обичам, малката — каза той и чувството му за хумор се издигна като щит да закриля тях и любовта им.

Тя все още беше гола, но вече му беше помогнала да си облече пижамата. Току-що бяха правили любов. Постигнаха го по финия, сложен и труден начин, който болестта ги бе принудила да овладеят. Тази вечер бяха успели. Рос бе свършил вътре в нея и Лесли беше щастлива.

Той лежеше и й се възхищаваше. Въпреки тревогата и преумората, от които бе отслабнала, тя изглеждаше невероятно красива. Излъчваше някакво особено сияние, което я правеше неустоима.

Той докосна гърдите й. Вкуси с наслада от физическото й присъствие, хранейки се с любовта й към него. Очите му искряха с възхищение и признателност.

Постепенно на лицето му се изписа умора.

— Не оставай до много късно — заръча й той.

— Няма — отвърна тя.

Откакто бе получил първия си инсулт, той си лягаше час-два преди нея. Невероятните усилия по време на сеансите в рехабилитационния център така го изтощаваха, че трябваше да се прибира в спалнята още в началото на вечерта. Лесли оставаше, довършваше някоя работа от офиса, понякога чистеше нещо по къщата, просто четеше или размишляваше.

Той гледаше как нощницата й се плъзна по силуета на голото й тяло.

— Каква жена! — възкликна с усмивка той. — Не знам какво съм сторил, че да те заслужа.

Тя го приближи отстрани.

— Лека нощ — прошепна и го целуна по устните. — Обичам те.

— А аз двойно — измърмори той, полузаспал.

Тя угаси осветлението. Докато излизаше от стаята, долови равномерното му дишане.

Отиде в кухнята и се спря да прегледа списъка си за утре. Предстоеше й дълъг ден в офиса, включително и обяд с клиент. На път за вкъщи трябваше да напазарува. Типичен изтощителен ден, подобен на толкова други, с които бе свикнала през последната година.

Излезе от кухнята и отиде в сутерена, като проверяваше вратите и прозорците. После обиколи всекидневната, гаража, задната веранда, външната врата откъм на кухнята. Накрая се качи на пръсти горе и отново провери всички прозорци.

Когато свърши, отново се върна във всекидневната, където светеше само една лампа до пианото. Почете около половин час, като бавно отгръщаше страниците на книгата си от библиотеката. Беше роман. Усмихна се, когато си спомни колко пъти го беше вземала и връщала, докато работеше при госпожа Бабидж в библиотеката.

В десет и половина угаси светлината и се настани в едно от креслата, вслушвайки се в обичайните нощни звуци. В гората навън се обади бухал. Една кола зави зад ъгъла в края на улицата, от което се чу лекото изскърцване на гумите по паважа. Долови познатото топуркане на една катеричка, която често притичваше по покрива.

Стискаше в ръце най-дългия и остър кухненски нож, който притежаваше. Нямаше да го остави през цялото време, докато седи тук. Знаеше, че същата вечер можеше да заспи в това кресло, както беше правила толкова пъти през изминалите няколко седмици. Рос никога нямаше да разбере за това, тъй като тя винаги се връщаше в леглото късно през нощта и сутринта се събуждаше до него.

Лесли охраняваше своя дом.

Реши да постъпи така след дълго и неудовлетворително събеседване с един лейтенант от полицията, някой си Грег Клемънтс.

Описа положението си на лейтенанта ясно и безпристрастно, разказа му за някогашната си връзка с Тони Доранс, за брака си с Рос, за удара на Рос и завръщането на Тони. Не скри абсолютно нищо, включително й онова, което се бе случило последния път, когато Тони бе дошъл в къщата й, въпреки че й костваше много.

Лейтенантът бе любезен, отнесе се към нея с разбиране, но полза нямаше.

— Ако незабавно бяхте повдигнали обвинение за изнасилване срещу него, можехме да направим нещо — каза той. — Обстоятелствата са тежки…

Тъжната усмивка на Лесли му подсказа защо не бе предявила обвинение срещу Тони. Знаеше колко незначителни са шансовете да прати Тони зад решетките за изнасилване. Щяха да бъдат само неговите показания срещу нейните. Освен това Тони беше казал, че има сигурно алиби. И вероятно не я беше излъгал. Манията му го беше направила безмилостно хитър — обстоятелство, което тя не трябваше да подценява.

Имаше и друга причина за нежеланието си да се сражава с Тони публично. Тя искаше да запази двете половини от живота си разделени. Не искаше Рос, вече болен и дълбоко угрижен човек, който буквално се бореше за живота си, да разбере за Тони. Мисълта за това й се струваше противна. Искаше да защити Рос на всяка цена.

— Как да постъпя в такъв случай? — попита тя. — Тони ще се върне. Сигурна съм. Мисля, че ще се опита да нарани Рос. Той го вижда като пречка между себе си и мен.

Детективът кимна замислено.

— Вижте, мога да открия къде живее чрез застрахователната компания, за която работи. Ще го издирим и ще проверим дали срещу него има някакви обвинения и дали е осъждан. Но нищо повече. Само че преди да е направил нов опит, не можем да предприемем никакви мерки. Никой няма право да арестува човек за нещо, което би могъл да извърши. Мога всяка вечер да пращам патрулна кола покрай вас просто за да ви проверява. Но нищо повече. Съчувствам ви за проблема, госпожо, но ние нямаме нито средствата, нито хората, необходими за подобни ситуации.

След като видя страха и тревогата в очите на Лесли, той се приведе напред и добави:

— Знам имената на някои надеждни частни детективи. Можете да наемете човек, който да държи под наблюдение къщата ви. Въпреки че това ще струва пари.

И изобщо няма да спре Тони, помисли си Лесли. След като е бил достатъчно изобретателен да проникне в къщата й веднъж, щеше да намери и нова възможност.

Освен това тя нямаше пари за частен детектив. Болестта бе погълнала всичките им спестявания.

Лесли благодари на лейтенанта и се върна вкъщи, за да обмисли ситуацията.

Изводът й беше елементарен: тя лично трябваше да поеме отговорността за охраната на собствения си дом и собствения си живот, докато Тони престане да бъде заплаха.

От този ден нататък тя седеше в тази всекидневна, стиснала своето оръжие в ръка, и очакваше Тони да направи своя ход.

Лесли се беше отпуснала в креслото, усещайки как сънят почва да я залива на съблазнителни талази. Сладостната отмала след любенето с Рос плюс дванайсетте часа работа в офиса и вкъщи я бяха изчерпали напълно. Вече едва успяваше да си държи очите отворени.

Огледа се безмълвно в мрака. Като дете се страхуваше от тъмното. Все още пазеше смътни спомени за това как баща й влизаше в стаята й, за да държи ръката й и да я успокоява, когато се страхуваше през нощта.

Но сега мракът бе неин съюзник. Тя се чувстваше почти част от него, сякаш бе невидима. Щеше да го ползва като подкрепление, за да закриля себе си и съпруга си.

Лесли почувства прилив на нова сила и хладна решителност. Насилвайки я физически, Тони в известен смисъл бе изразходил оръжията си срещу нея. Той бе нахлул в най-уязвимата й част само заради по-голямата сила на тялото си, но бе открил, че на същото това място тя бе издигнала срещу него непреодолима стена. Той бе напуснал спалнята й разгневен и безпомощен, защото си даваше сметка, че въпреки изнасилването, не бе успял да я сломи.

Може би още я желаеше, може би още я наблюдаваше тайно, но сега тя вече бе достатъчно силна морално, за да се сражава с него. Тя не се страхуваше.

С тези мисли Лесли седеше сама в креслото и се вслушваше в шумовете на къщата. Сега тя й се струваше по-приветлива и стабилна от когато и да било, обгърнала я отвсякъде в мрака, тъй като това бе нейният дом. Нейните стари стени се сливаха с нея в мълчание, за да бдят през нощните часове, докато зората отново я върнеше при Рос.

Главата й клюмна на облегалката. Всичко бе неподвижно и спокойно. Тя затвори очи и към нея се устремиха мощни вълни от видения, за да я отнесат в сладките сънища.

Един приглушен глас внезапно я разбуди.

— Няма смисъл, Лесли.

Тя се стресна и вдигна глава. Ръката й стисна ножа. Усети как тялото й се смразява.

Беше Тони.

Помъчи се да запази самообладание. Беше чакала този момент и сега беше готова.

— Махай се! — прошепна тя в мрака. — Махай се веднага или ще те убия.

Чу тих смях.

— Никого няма да убиеш — отвърна гласът. — Ти си създадена за любов, не забравяй! Не за боец.

Настъпи мълчание. Лесли цялата се тресеше. Ако можеше да го види, да го открие, щеше да го убие с голи ръце. Достатъчно дълго бе обсебвал живота й.

Следващите му думи я накараха да подскочи, тъй като той се беше приближил, без тя да го чуе.

— Слушай — продължи Тони. — Тази нощ идваш с мен. Няма нужда да си вземаш чанта. Аз ще ти дам всичко, от което имаш нужда. Ще тръгнеш тихо и мирно. Когато съпругът ти се събуди утре, ти няма да бъдеш тук.

Той отново млъкна и тайнствено се сля с тъмнината. Тя се огледа, като се опитваше да разбере къде е.

— Но ако се опитваш да се съпротивляваш — добави той, — ако откажеш да тръгнеш доброволно, тогава съпругът ти изобщо няма да се събуди утре. Защото ще бъде мъртъв.

Той спря, за да я остави да прецени думите му.

— Ако те е грижа за него и искаш да спасиш живота му, стани от онова кресло и тръгни с мен — каза Тони. — Знам, че не го обичаш истински. Не както една жена обича мъж. Ти просто си се вкопчила в него, за да забравиш миналото, да забравиш нас. Ти го използва като щит между себе си и действителността. Това не може да продължава повече. Или тръгвай с мен, или аз лично ще го очистя. Не искам да му причинявам зло, Лесли, но ако ми се наложи, няма да се поколебая. — Изсмя се тихо. — Тази вечер ви чух горе — добави с презрение. — И ти наричаш това правене на любов? Ти живееш в лъжа, Лесли. Ти не си съпруга. Ти си болногледачка.

Тя усети как, докато говореше, той все повече се приближава към нея. След миг щеше бъде достатъчно близо и тя щеше да нанесе своя удар. Стискаше ножа с две ръце. Успееше ли да го нарани веднъж, инициативата щеше да бъде нейна. Разстоянието до стълбите, до телефона, беше съвсем кратко, а тя познаваше добре този мрак.

И никой нямаше да я обвинява. В края на краищата тя отбраняваше своята къща.

Преди да довърши мисълта си, нещо я удари по двете китки така силно, че тя извика от болка. Ножът падна на килима. Ръцете й се вдървиха. После вълна от болка прониза пръстите й и плъзна нагоре към лактите.

Тони вероятно я бе ударил с всичка сила. Ето сега бе в краката й и претърсваше килима за ножа. Осланяйки се на инстинкта си, Лесли нанесе удар с крак в тъмнината. Чу го как извика. Явно го беше ритнала в лицето или във врата. Опита се да стане, но една силна ръка се сключи около раменете й.

— Повече не се опитвай! — изръмжа той в ухото й. — Искаш ли да спасиш живота на мъжа си, или не?

Той я дръпна близо до лицето си. Тя усети дъха му. Имаше нещо кисело, диво в миризмата му. Натрапчивата идея бе прогонила човека у него и бе оставила само звяра.

Той отново я бе надхитрил. А на горния етаж, без да подозира за нейната битка и поражение, спокойно спеше съпругът й.

Останала без сили, Лесли се отпусна в ръцете на Тони.

— Добре — каза тя, — ще дойда с теб.

Усети реакцията му в прегръдката. Той си отдъхна и вече я държеше някак по-нежно. Китките и пръстите й все още бяха изтръпнали. Тя изглеждаше безпомощна като коте.

— Е, така е по-добре — започна той. — Знаех, че ще размислиш…

Все още говореше, когато тя изведнъж се изтръгна от обятията му, скочи от креслото и хукна към стълбите.

Изненадата й предостави миг преимущество. Тя беше права — наистина познаваше мрака в къщата си по-добре от него. Точно когато стигна до стълбите, чу как зад нея се преобърна маса. Втурна се нагоре, като вземаше по две стъпала наведнъж.

Чу зад себе си тежко тупване и яростно ръмжене. Точно когато стигаше последното стъпало, една ръка сграбчи крака й.

Тя се обърна и го ритна трескаво със свободния си крак. Чу го как изруга, когато петата се заби болезнено в носа му. Беше се вкопчила на живот и смърт в колоната в края на парапета, а краката й ритаха и блъскаха.

Никой от двамата не казваше нищо. Тяхната битка вече не се нуждаеше от думи.

Лесли се бореше яростно, но ръцете на Тони бяха силни. Той дръпна глезена й, успя да докопа другия й крак и започна методично да се издърпва по тялото й. Тя се съпротивляваше още по-яростно, като със свободната си ръка успя да го одере по лицето. Искаше да го убие.

— Кучка! — чу го да съска. — Малка кучка!

Беше се превърнала в неговата мания, но зад това чувстваше и едва сдържаното насилие. Знаеше, че той съвсем не я преследва от любов. А от омраза. Омраза към собствената му неприспособимост, към пропиляния му живот и към нейната независимост. Вкопчен така в краката й там на стълбите, той беше трагична фигура и се опитваше по някакъв начин да докопа живота, който беше изпуснал.

Но собствените й сили все повече намаляваха. Тя не можеше да му бъде съперник. Беше се борила твърде дълго, чакала твърде много нощи, работила твърде усилено месеци наред без нужната храна, сън или спокойствие. Тази вечер нямаше повече сили да се съпротивлява.

Тони почувства капитулацията й. Покатери върху нея, тялото му покри нейното почти както онзи ден, в който я бе изнасилил на леглото й. Ръката й все още беше вкопчена в парапета, но тя бе изтощена. Обви ръка около талията й с победоносна отмала, наслаждавайки се на своята власт над нея. Вдъхна аромата на косите й, смесен с мириса на страха. След миг щеше да я отведе оттук. После можеше да прави с нея каквото си поиска.

Точно се беше замечтал, когато изведнъж лампите в коридора светнаха.

Заслепен от внезапната светлина, Тони вдигна поглед към края на стълбите. Рос Уилър стоеше на площадката по пижама и халат и го гледаше.

Беше особен момент, красивият млад мъж, който се взираше в очите на по-възрастния, пращящият от здраве младеж лице в лице със своя болен противник.

От гърлото на Тони се изтръгна яростен рев. Почна да избутва Лесли встрани, за да може да нападне Рос.

Едва тогава видя, че другият държеше пистолет. Твърде късно. Прозвуча изстрел.

Рос Уилър бе с тежък недъг. Но навремето владееше различни оръжия и добре познаваше механизма им.

Тони видя пистолета и отскочи назад. После, когато куршумът го уцели, извика и се затъркаля надолу по стълбите. Мракът на всекидневната го погълна. Чуха се звуци на строшени мебели и после трясък от кухненската врата, когато Тони побягна навън.

Лесли лежеше в краката на своя съпруг, все още покъртително вкопчена в парапета. Рос бавно коленичи, за да й помогне. Пистолетът се изплъзна от ръката му и тупна на килима.

Лесли с мъка се изтегли до края на стълбите. Тялото й тръпнеше болезнено от борбата с Тони. Тя обви ръце около врата на Рос и възкликна:

— О, господи! О, Рос…

Той я прегърна нежно и я потупа по рамото. Почувства красивото й тяло през нощницата и се усмихна.

Тя го погледна.

— Ти какво… — заекна тя. — Откъде…

— Знаех, че нещо не е наред — отвърна Рос. — Не ми трябваше да мисля дълго. А и разполагам с предостатъчно време за това, Лесли. Ако ми се наложи, все още мога да събера две и две.

— А откъде… взе пистолета? — попита тя, свела поглед към револвера.

— Имах си го — отвърна той. — Това е Дивият запад. Не знаеше ли? Длъжен съм да защитавам жените си.

Изненадана от жизнерадостния му хумор, Лесли се усмихна и го целуна. После за учудване и на самата себе си, избухна в ридания.

Той дълго я държа така, коленичил в горния край на стълбището, притиснал главата й до гърдите си. Погали косите й и сложи ръка на рамото й.

— Трябваше да ми кажеш — промълви накрая той. — Можех да ти помогна по-рано.

Тя кимна.

— Не исках да те замесвам — обясни тя. — Разбираш ли, всичко това бе толкова отдавна. Истинско безумие, че бе решил да се връща по този начин. Просто смятах, че трябва да се оправя сама, да… Не знам какво съм смятала.

Не без усилие Рос седна до нея на най-горното стъпало. Тя си даде сметка, че той е инвалид, който не може да извършва ред елементарни дейности. И все пак, току-що бе спасил живота й. Бе защитил техния дом. В този момент се разкъсваше между гордостта от него и срама от онова, което бе причинила на двамата.

Следващите му думи я свариха съвсем неподготвена.

— Ти предупреди ли семейство Байър? — попита той.

Тя поклати глава.

— Не съм мислила за това. Той искаше мен. Само спомена Тери, за да се опита да ме убеди…

— Трябва да им се обадиш — настоя той. — И на полицията. Като предпазна мярка.

— Да, прав си.

Внезапно тя пребледня и погледна Рос изумено.

— Искаш да кажеш… че си знаел за…

— Отдавна — отвърна той. — Разбрах още преди да се оженим. Но не исках да ти казвам. Това беше твоя лична работа. Реших, че ще ми кажеш, когато ти намериш за добре.

— И никога не си ме обвинявал? — попита тя.

— За какво да те обвинявам? Защото си човек? И имаш минало? Обичах те повече от всичко. Съжалявам само, че трябваше да го изтърпиш сама. Трябваше аз да те закрилям, а не обратното.

Тя го прегърна силно.

— Ти наистина ме защити.

И беше права. В този миг за първи път от толкова месеци насам Лесли се почувства в безопасност.

Две нощи след нападението, което Тони Доранс извърши в дома на Лесли, един мъж похлопа на вратата на Клиф Байър във Фармингтън, Лонг Айлънд. Когато Джорджия Байър отвори, непознатият я заплаши с пистолет и поиска от нея да му доведе малкото си момченце.

Джорджия бавно отстъпи назад. Мъжът я последва.

Когато вратата се затвори зад него, шестима униформени полицаи го поздравиха със заредени пистолети. За секунди обезоръжиха похитителя, сложиха му белезници и му прочетоха правата.

Тони Доранс — с превързана лява ръка заради огнестрелната рана, която бе получил преди две нощи — бе откаран на задната седалка на патрулната кола в полицейския участък и впоследствие му бе наложена мярка за неотклонение отместен съдия. Месец по-късно бе съден за опит за отвличане, за нахлуване в чужд дом, за насилие, телесна повреда, за незаконно притежаване на нерегистрирано оръжие и ред други обвинения, свързани с тероризирането от негова страна на Лесли Уилър и опита му за отвличане на Тери Байър.

Съдебните заседатели единодушно го признаха за виновен и Тони Доранс бе осъден на четирийсет години затвор. След произнасяне на присъдата бе откаран в „Атика“, където започна своя нов живот като затворник.

59

Ню Йорк, 20 февруари 1980 г.

Очите на целия свят бяха насочени към Джил Лазаръс.

Снимката й с малката Мег бе по кориците на повечето списания. Националните медии я обсипваха с внимание не само заради красотата и популярността й като съпруга на Джордан Лазаръс и майка на първото му дете, но и по ирония на съдбата заради забележителната демонстрация на „класа“ и благородство, с което Барбара Консидайн бе привлякла вниманието към тях двете.

По някакъв начин епизодът с Барбара бе възпламенил интереса на пресата. Обществото се залъгваше с идеята за сърдечни взаимоотношения и дори близко приятелство между двете съпруги на Джордан Лазаръс. Джил бе обсаждана от репортери, които искаха да й зададат въпроси не само за Джордан и Мег, но и за приятелството й с Барбара. Имаше дори желаещи да направят пространно интервю с двете заедно, но Барбара тактично отказа с аргумента, че е твърде заета. Всъщност Джил не беше виждала Барбара от деня на изненадващата й поява на пресконференцията заради Мег.

Потокът от настоятелни молби за интервюта с Джил не секваше. Джордан трябваше да наеме нова секретарка просто за да ги разпределя. А Джил не можеше да отказва на всички, тъй като новият й имидж бе чудесно преимущество за Джордан и неговия проект. Всяка седмица основните радиостанции съобщаваха за нови дръзки промени, които се извършваха във вътрешността на големите градове, благодарение на Джордан и неговата армия от инженери, крупни бизнесмени и финансови експерти. Проектът „Лазаръс“ бе сензация. И Джил Лазаръс бе част от нея.

Когато не даваше интервюта, тя вземаше все повече хапчета, като ги смесваше в ефикасни комбинации в напразни опити да потуши вулкана вътре в себе си. Но с увеличаване на дозата те като че ли отслабваха въздействието си. С всеки изминал ден Джил все повече губеше почва под краката си.

Винаги когато бе възможно, си стоеше вкъщи, търсейки убежище от любопитството на външния свят. Но домът за нея се бе превърнал в мрачния затвор, където толкова неща й напомняха със зловеща натрапчивост за собствената й самота и самоунищожение.

Все по-рядко виждаше Джордан, възпрепятствана от новите си обществени задължения. А когато бяха заедно, той никога не я допускаше до себе си, изправил между двамата своя щит от хладна учтивост. Беше по-мъчително да го вижда, отколкото да мисли за него, докато бяха разделени.

Междувременно, да бъде с Мег, за нея се превръщаше в истинско страдание. Колкото повече изучаваше лицето й, усмивчиците й, докато детето си играеше в леглото или в кошарата, толкова по-странна й се струваше. Далеч без да бъде любимото продължение на плътта й, Мег й изглеждаше като непознато същество, което със собственото си съществуване представляваше част от затвора, който откъсваше Джил от света.

Джил вече бе достигнала етапа, в който бе загубила доверие в себе си по отношение на бебето. Страхуваше се не само от въздействието, което можеше да има постоянната й упоеност, а дори повече от хаоса от чувства, които бушуваха в нея. Колкото повече се опитваше да се отърси от собствените си натрапчиви идеи, толкова по-упорито те се загнездваха в съзнанието й, замъгляваха го и я изпълваха с ужасни и непонятни мисли. Тя вече не се познаваше, тъй че нямаше представа на какво можеше да се окаже способна.

Понякога гледаше как Джордан държи Мег на ръце и й разправя колко му е липсвала през тежкия работен ден, как я отнася до прозореца да погледне към Ийст Ривър, как й показва шлеповете, докато охка и ахка на чудесата на света. В такива моменти Джил се улавяше, че наблюдава дъщеря си с ревност и омраза. Налагаше й се бързо да отмества поглед, преди Джордан да е забелязал изражението на лицето й. А когато й връщаше детето, тя нервно го гушваше, като се напрягаше да излъчва непринудена майчина топлота, докато ужасният, ненавистен порив продължаваше да я изгаря вътрешно.

И трябваше да понася тази агония съвсем сама. Мег беше само едно бебе и не можеше да й помогне. А Джордан вече не си правеше труда да забелязва Джил нито като жена, нито като човешко същество. Той имаше очи единствено за дъщеря си.

След месец от това изпитание Джил беше на края на силите си.

В студения следобед на една сряда тя излезе от апартамента и нареди на шофьора да я закара в центъра. Накара го да я остави на Пето Авеню и му каза, че ще се обади, когато има нужда от него. Щяла да пазарува, поясни тя.

А в действителност просто искаше да излезе на улицата, да се махне от къщи. Навън сред нормалните хора и далеч от собствения си живот.

Докато вървеше, неузнаваема зад прикритието на слънчевите си очила, тя разглеждаше угрижените безстрастни лица на нюйоркчани, които минаваха покрай нея в несекващ поток. Беше им благодарна. Те бяха човешки същества, най-обикновени хора, живеещи своя еднообразен живот, изпълнен с борба и гняв. Каквито и да бяха недостатъците им и дори пороците им, те бяха на светлинни години от разредения, негоден за дишане въздух на нейния дом, в който тя нямаше място.

Разглеждаше витрините с безразличие. Спря се пред някакъв бижутериен магазин, където видя чифт копчета за ръкавели, които изглеждаха подходящи за Джордан. Не ги купи. Беше твърде изморена за подобен помирителен жест. После мина покрай магазин за детски играчки, където видя великолепно коте, в което Мег щеше да се влюби. С последни сили влезе и го купи. Струваше сто долара, но си струваше — котето бе невероятно, просто като живо, с красива козина като на тигър.

Тя пое към Шесто Авеню и се спря на площад Рокфелер да погледа кънкьорите.

После вдигна очи и видя позната гледка.

Вдясно, точно зад сградата на RCA беше седалището на „Лазаръс Интърнешънъл“.

Джил трябваше да отметне глава назад, за да види върха на небостъргача. Почувства, че й се завива свят. Сякаш съпругът й се извисяваше над нея, а волята и страстта му я превръщаха в джудже, смазваха я.

От другата страна на Шесто Авеню се намираше седалището на „Консидайн Индъстрис“ в Манхатън. В този момент в същата тази сграда Барбара Консидайн сигурно седеше в своя кабинет. Жената, която Джордан бе направил своя съпруга, жената, която никога не беше обичал. Жената, която бе изчерпила своите хитрости, опитвайки се да го задържи, и накрая го беше загубила заради противник, който я превъзхождаше по умения и порочност. Самата Джил.

Въпреки това Барбара изглеждаше толкова щастлива, така преливаща от жизненост, когато нахлу по време на пресконференцията в апартамента на Джил. Почти като котката, която бе излапала канарчето. Докато Джил, победителката в тяхната битка за Джордан, сега държеше една безсмислена награда и понасяше страдания, дълбоки колкото лъжите, в които бе живяла през целия си живот. Каква ирония, помисли си Джил, че загубилият е толкова жизнен и доволен, а победителят, обсебен от собствените си привилегии, бавно полудяваше.

За момент Джил задържа погледа си върху небостъргача, замислена за онова, което Барбара й бе казал миналия месец, докато фотографите ги снимаха заедно.

Тя не прилича на теб…

Инстинктивно тръгна да пресича улицата, понесла плюшеното коте в найлоновата си торба.

Внезапно се стресна от пронизителен клаксон и скърцане на спирачки. Не само че беше тръгнала да пресича на червено, там дори нямаше пешеходна пътека.

Разстроена, тя скочи обратно на тротоара, отиде до най-близкия ъгъл и изчака светофара, заслушана в бесните удари на сърцето си. Когато светна зелено, прекоси и влезе в главната сграда на „Консидайн Индъстрис“.

Пред асансьорите имаше портал с охрана.

— Бихте ли съобщили в кабинета на госпожа Консидайн за мен? — попита тя единия от двамата мъже от охраната.

Той я погледна с подозрение. Никой не посещаваше могъщата Барбара Консидайн по този начин.

— За кого да съобщя, госпожице? — попита мъжът от охраната.

— Джил Лазаръс — отвърна тя. — Госпожа Джордан Лазаръс.

Той вдигна вежди.

— Един момент, моля.

Последва пауза. Джил се озърна из пищното мраморно фоайе. Всичко, което видя, изглеждаше тежко, почти гибелно в своята мощ, от блестящите каменни стени до лъскавите врати на асансьорите.

След удивително кратко време телефонът иззвъня и човекът от охраната каза на Джил да се качи на 56-ия етаж. Когато стигна горе, тя веднага забеляза един открояващ се кабинет, на чиито стъклени врати беше написано:

„БАРБАРА КОНСИДАЙН

ГЕНЕРАЛЕН ДИРЕКТОР“

Джил влезе. Секретарката се усмихна и позвъни във вътрешния кабинет. Барбара се появи почти веднага. Беше облечена в стегнат делови костюм. Пак имаше онзи жизнен и енергичен вид, който бе озадачил Джил преди месец. Изглеждаше слаба и елегантна. Когато пристъпи напред, й се стори много висока, сякаш се извисяваше над нея.

— Каква изненада! — възкликна Барбара и въведе Джил в личния си кабинет. — Разполагай се. Желаеш ли нещо за пиене? Кафе? Може би някакъв алкохол? — В последната реплика Джил имаше чувството, че долови намек за тайното си пиене напоследък, но нямаше как да бъде сигурна. Емоционалният хаос, в който се намираше, караше съзнанието да й играе номера.

— Нищо, благодаря.

— Е, на какво дължа тази чест? — попита Барбара.

Джил погледна Барбара в очите. Пелената, която я отделяше от реалността през тези последни месеци, я караше да изглежда далечна и малко зловеща. Джил изруга собствената си слабост. Едно време тя беше виждала други хора, техните мизерни грижи и слабости с безмилостна яснота, която й позволяваше да ги манипулира така, както тя желаеше. Сега тази яснота бе изчезнала и заедно с нея както властта й над самата нея, така и над другите. Но тя мобилизира онова, което бе останало от силната й воля и заговори.

— Какво искаше да кажеш с онази реплика — попита тя, — която ми отправи, докато фотографите ни снимаха?

Барбара вдигна вежди, привидно озадачена, но бързо се отказа от позата на недоумение и погледна изпитателно Джил.

— Какво искаш да кажеш с това какво съм искала да кажа? — попита Барбара.

Объркана от така построеното изречение, Джил примигна.

— Знаеш за какво те питам — каза тя. — Става въпрос за Мег. Ти каза, че не приличала на мен.

Барбара излезе иззад масивното бюро и седна в креслото до Джил. Джил усети парфюма й.

— Наистина ли искаш да знаеш? — попита Барбара.

Джил кимна.

— Понякога — продължи Барбара замислено — природата може да говори с плътта на едно дете. Виждаш ли, аз знаех всичко за Джордан и Лесли. Наблюдавах ги внимателно. Видях как я гледаше. Усетих любовта им. Прозрях характера й. Дори сърцето й, в известен смисъл. Разбрах какво Джордан обича у нея, какво вижда и цени.

Тя се поколеба за момент, сякаш възпирана от жалост. После заговори хладно.

— В детето той обича не теб, а Лесли.

Когато тези ужасни думи стигнаха до съзнанието й, Джил за момент затвори очи. После ги отвори и видя другата жена, която я гледаше втренчено.

— Това дете не е твое — каза Барбара. — То принадлежи на Лесли и Джордан. Затова Джордан е толкова щастлив, че я има. Затова я обожава.

Настъпи мълчание. Изглежда, Барбара внимателно подбираше думите си.

— Аз не можах да му родя деца — каза тя. — Знаеш причината. Но дори и да беше възможно, той нямаше да иска дете от мен. Желаеше единствено Лесли. А сега чрез теб той има нейното дете. Ти беше просто майката заместител, съдът.

Тя се усмихна.

— Затова не прилича на теб — каза тя. — Съвсем естествено.

Барбара може би парадираше, насърчавана от явната деформация на Джил. Но тя не можеше да знае колко чудовищен бе ефектът от думите й. Никой не знаеше по-добре от Джил как тя се бе маскирала като Лесли, как бе съживила душата на Лесли от дълбините на собственото си пусто сърце, за да плени Джордан. Сега беше хваната в собствения си капан. Бебето, Мег, бе живото доказателство на нейния триумф и провал, на нейното престъпление и наказание.

Майка заместител. Думите прозвучаха убийствени с правдивостта си.

Джил се стегна, за да окаже съпротива на Барбара.

— Грешиш. Мег прилича на мен. Много хора го казват.

Барбара я удостои с продължителен скептичен поглед.

— Мисля, че лъжеш. Но дори и да не е така, или да смяташ, че не е така, аз знам какво вижда той, когато я погледне.

Тези думи зашеметиха Джил. Барбара я наблюдаваше внимателно и усети, че ударът й попадна право в целта.

— Виждаш колко е щастлив, нали? — попита тя. — Ти никога не си успяла да го накараш да се чувства по този начин. А е щастлив, защото ти го дари с детето на Лесли. Той повече няма нужда от теб. Получи онова, което искаше.

Джил се насили да устои на погледа й. Някъде дълбоко в нея просветна последен проблясък от някогашното й ясно видение. Направи усилие да проникне в душата на Барбара. Какво искаше тя? Защо се поставяше в такова неизгодно положение, като говореше тези безумни неща, сякаш бяха истина, защо съобщаваше тези лъжи с такава убеденост и сигурност?

За част от секундата отговорът сякаш проблесна в очите на Барбара. Там имаше мотив, разбираем, чисто човешки мотив, който Джил усети, толкова бе осезаем. Само ако сетивата й бяха по-изострени, поне малко…

Но образът на Барбара отново се замъгли, парфюмът, червилото и безупречният й маникюр се сляха в една картина, която заплува пред погледа на Джил, сякаш беше халюцинация. И самата Барбара някак се надигаше, извисяваше, много по-висока отпреди, докато Джил все повече се смаляваше като Алиса в страната на чудесата, след като бе погълнала съдбоносната бисквита. Все по-малка, по-малка, по-малка…

После Барбара изчезна съвсем. Джил се строполи на пода в безсъзнание.

Когато дойде на себе си, лежеше на мекия кожен диван в дъното на кабинета на Барбара. Една от секретарките с много разтревожен вид й вееше с някакво списание, докато друга разтриваше дланите й.

Барбара стоеше зад тях, без да казва нищо.

— Добре ли сте, госпожо Лазаръс? Да повикам ли лекар? — попита секретарката.

Джил идваше на себе си много бавно. Комбинираното въздействие на успокоителните и емоционалното изтощение, което се натрупваше в тялото й, не можеше да се изтрие за миг.

— Чаша вода — промълви тя. — Моля ви…

Секретарката й донесе чаша ледена вода. Джил отпи немощно.

— Да повикам ли лекар? — отново попита секретарката. — Има тук в самата сграда. И друг път ни е помагал.

— Не, не. Само шофьора ми. Ако се обадите на шофьора ми, всичко ще бъде наред. Ще го изчакам.

— Глупости! — каза Барбара, поемайки нещата в свои ръце.

— Личният ми шофьор ще те закара у вас. Вероника, ти ще отидеш с нея, за да съм сигурна, че ще се прибере без произшествия.

— Да, госпожице Консидайн — отвърна прилежната секретарка.

— Сега ни оставете за момент — нареди Барбара. — Звънни ми, когато колата е готова.

Секретарките излязоха. Барбара и Джил отново бяха сами. Барбара седна в креслото до Джил и хвана ръката й.

— Добре ли си? — попита тя.

Джил не каза нищо. Успя да прецени неискрената загриженост на тази фалшива приятелка, на тази екзекуторка с усмихнато лице.

Настъпи продължително мълчание. Двете жени се гледаха в очите. Очевидно позициите бяха разменени. Сега Барбара беше силната. Въпреки че беше само една жена от плът и кръв, тя бе въоръжена с истината; докато Джил, чиято липса на обикновена човешка уязвимост някога я правеше нечовешки силна, сега лежеше просната в краката на своята тържествуваща съперница.

Барбара въздъхна.

— Съжалявам, че те разстроих — каза тя. — Понякога истината боли. Никой не знае това по-добре от мен.

Имаше предвид начина, по който Джил й бе отнела Джордан. Мислеше за собственото си трагично минало и за начина, по който Джил се бе възползвала от него, за да открадне съпруга й.

Тогава Джил можеше да вижда през Барбара. Тя бе открила слабите й места и бе атакувала безмилостно. Точно както Барбара атакуваше в момента.

При тази мисъл Джил си припомни мимолетното усещане от мига, преди да припадне, когато й се стори, че видя проблясък от онова, което се криеше зад привидната сила и жестокост на Барбара. Сякаш прозря играта, която тя играеше. Игра на изчакване…

Джил се мобилизира и смело заяви на Барбара:

— Ти си луда! Говориш така, защото той те захвърли. Той никога не те е желал. Желаеше мен.

Барбара се разсмя — приглушен, зловещ смях.

— Само жена истински може да проникне в съзнанието на друга жена — каза тя. — Може и да си ме победила, но тогава аз виждах през теб, както и сега. Ти играеше роля от самото начало. Знам всичко за теб. Ти си експерт в това отношение. Въртиш мъжете на малкия си пръст, като се представяш за онова, което смяташ, че искат да бъдеш. Но твоят гамбит обърна огъня срещу теб. Той никога не е искал теб. А жената, която ти имитираше. Но ти го разбра едва когато вече беше твърде късно. Когато твоят мъничък маскарад се материализира в едно дете, в живо човешко същество. Сега за теб е твърде късно. Разбираш ли? Защото, след като има детето, той повече не се нуждае от теб.

Барбара бе впила в Джил победоносен поглед, изпълнен с омраза. Джил го посрещна с мъка и въпреки че направи усилие да му устои, бе принудена да отстъпи. Изруга наум собствената си слабост. Ако можеше да възвърне силата си, щеше да победи тази жена въпреки чувството й за превъзходство.

Но Джил бе твърде немощна, за да отвърне на удара. Някогашните й оръжия я бяха изоставили в критичния момент.

Секретарката почука на вратата.

— Шофьорът е готов, госпожо. Да ви помогна ли?

— Един момент.

Вратата се затвори. Барбара помогна на Джил да стане от дивана. Джил изглеждаше като призрак, бледа и изпита като смъртник, а в същото време Барбара се извисяваше над нея снажна и преливаща от жизнени сили.

Тя изпрати до вратата Джил, която се облягаше на нея като безпомощно дете.

Внезапно на прага Джил се спря.

— Какво да правя сега? — попита тя умолително.

Барбара се усмихна.

— Много просто. Убий я.

Джил я погледна с широко отворени очи.

— Лесли?

Барбара поклати глава.

— Ти все още не разбираш — отбеляза тя. — Мислех те за по-интелигентна.

Джил пребледня, когато разбра какво имаше предвид Барбара.

— Мег! — прошепна тя.

В отговор Барбара я удостои с продължителен пронизващ поглед, изпълнен с непоколебима решителност.

60

Ню Йорк, 1 март 1980 г.

Джил лежеше на леглото си. Мег бе неспокойна и шишето й даде Джордан. Търпението и топлотата му бяха удивителни. Твърде малко мъже и още по-малко отрупани с ангажименти генерални директори бяха способни на подобна нежна загриженост към едно бебе.

Джордан бе безупречен баща. Той сякаш винаги знаеше как да успокои Мег, когато бе раздразнителна, или да я приспи, когато бе неспокойна. Познаваше настроенията й и тя, изглежда, му се доверяваше абсолютно с малкото си телце и грандиозните си емоции. Удивително бе да се наблюдава тази тяхна близост. Мег бе твърде мъничка, за да го лъже, твърде неопитна, за да е овладяла женските хитрини. А той сякаш се опиваше от детската искреност. Нейните крехки изблици на гняв и безпокойство го умиляваха не по-малко от гальовните й усмивки и гукане. Тя не криеше нищо и затова той бе способен да приема с любов всяка нейна проява. Или така поне мислеше Джил.

Междувременно Мег изобщо не бе същата с Джил. Не се гушеше в нея, не си гукаше така, както го правеше с Джордан. Само лежеше отпусната в ръцете на майка си, сякаш се задоволяваше с топлотата на нейното присъствие, но без да се чувства добре в прегръдките й.

Същата вечер, след като бебето изпи съдържанието на шишето си, Джил го изкъпа и преоблече за лягане. Свърши това с ревниво чувство за собственост, като си даваше сметка, че ако му беше позволила, Джордан щеше да го свърши с удоволствие.

Докато сапунисваше и обливаше сладкото телце на Мег, тя бе обезпокоена от безмълвната й пасивност. Вероятно защото от успокоителните ръцете й ставаха непохватни, Джил се опасяваше, че може по някакъв начин да й причини болка, като чукне главата й в страничната стена на ваничката или дори като я изпусне така, че да потъне под водата. Напоследък Джил все повече бе измъчвана от страха, че може случайно да нарани Мег.

След банята я отнесе в детската стая и остана с нея няколко минути, преди да угаси светлината. Стоеше там и хапеше нокти, наблюдавайки невинното детско личице. Мег изглеждаше толкова прекрасна и толкова чужда.

След известно време в детската влезе Джордан. Грабна Мег на ръце и я гушна. Джил чуваше от съседната стая как й говори нещо дълго и неясно, докато й пожелава лека нощ.

През тези последни месеци Джил много пъти беше наблюдавала как двамата си общуваха. Тя лежеше по гръб, а Джордан се надвесваше над нея, хващаше двете й ръчички и започваше да й говори. Тя му отвръщаше с усмивки, с тихи гърлени звуци и красноречиво изражение, което показваше, че му има пълно доверие и великолепно разбира неговата любов. Те бяха едно.

Джил нито веднъж не бе съумяла да общува с Мег по този начин.

Това само потвърждаваше вътрешното й убеждение, че още в нея бебето бе някак отчуждено от нея. Отчуждено заради страстта на Джордан към друга жена. Още по-близко с Джордан заради тази страст… и откъснато от Джил още в собствената й утроба.

Всеки ден Джил се опитваше да отхвърли тази своя теория. Но сега, след като я бе чула и от устата на Барбара бе видяла собствената си изкривена логика, потвърдена от външен наблюдател тя нямаше сили да й се противопоставя повече. Това бе част от поведението й към Мег, към Джордан, част от лицето, което виждаше всеки ден в огледалото.

Когато Джордан излезе от детската стая, Джил отново отиде при Мег. Очичките й вече бяха затворени и тя изобщо не усети, когато майка й се наведе и я целуна.

После Джил се отправи към спалнята.

Спря се в банята, за да си глътне още едно успокоително, набързо среса косите си, добави малко руж върху страните си и легна в леглото да чака Джордан.

Това бе момент, който обмисляше цял ден, и преди това седмици наред.

Беше облечена с нова нощница, която бе купила специално за случая по време на една замаяна, но резултатна обиколка по магазините в началото на седмицата. Не беше открито прелъстителна, а възбуждаща с копринената си материя и модела си. Подчертаваше сочните й гърди и пищните й бедра. Караше я да изглежда по-малко като сирена и повече като привлекателна млада съпруга и майка, чието тяло пази своите прелести за любящия съпруг, бащата на детето й.

Джил се бе подготвила емоционално за тази нощ с цялата сила, която й бе останала. Тя трябваше да изкове нова връзка със съпруга си. Не успееше ли, беше загубена.

Вече обвиняваше единствено себе си за всичко, което се беше случило. Тя бе решила да си спечели Джордан от амбиция, не от любов. Оказа се хваната в собствения си капан, когато разбра, че той е имал голяма любов, любов, която не може така лесно да бъде изличена от сърцето му. Също като съпругата му, която Джил хирургически бе отстранила от живота му.

Джил бе започнала да изпитва нужда от него, да го желае, когато разбра, че сърцето му принадлежи на друга. И така бе получила наказанието, което заслужаваше. Сама си беше застлала тази постеля и заради раждането на Мег бе принудена да спи в нея.

Но мъчението, което понасяше понастоящем от сутрин до вечер, бе нечовешко, непоносимо. Душата й буквално се раздираше. Трябваше да се помъчи по някакъв начин да стигне до Джордан, преди да е станало твърде късно.

Джордан влезе в стаята. На устните му все още играеше усмивка, останала от минутите, прекарани с Мег.

Той погледна жена си, докато си събличаше ризата.

— Толкова е любвеобилна. И има главица на раменете си. Вече го чувствам. Мисля, че понякога наистина разбира какво й говоря.

Сияеше от щастие. Изобщо не забеляза изражението на Джил. Готвеше се да се върне във всекидневната, където както обикновено вечер щеше да сложи в ред някои документи и да почете.

Налагаше се да го прекъсне.

— Джордан! — каза тя.

Той се обърна към нея. В очите му се четеше познатата любезност, насложена над хладния преценяващ поглед.

— Да? — изрече въпросително той.

— Джордан, аз…

За миг думите й се изплъзнаха. От седмици се подготвяше за този миг. Вече не смееше да загуби кураж.

— Какво има? — попита той. — Добре ли си?

Тя успя да се усмихне.

— Не ти ли харесва новата ми нощница?

Той отмести поглед към дрехата, забелязвайки деликатните очертания на гърдите и бедрата й. Тя бе слаба, но все още много хубава, с дълги руси коси, които се спускаха до раменете й, и безупречни слаби крака, които помръдваха под ефирната материя.

— Много е хубава — отвърна той. Гласът му бе властен, но той бе разбрал посланието й.

— Джордан — каза тя. — Липсваш ми…

Той се поколеба, сякаш не можеше да вземе решение.

После пристъпи напред. Тя му помогна, като бързо угаси нощната лампа.

Стаята потъна в сенки, приглушената светлина откъм банята бе единственото осветление.

Джордан седна на леглото до нея. Бавно прокара ръка по бузата й, после по рамото и надолу към гърдите. Тя притвори очи при докосването му.

После я целуна. Тя го прегърна и го притегли към себе си. Целувката му имаше странен, непознат вкус. Бяха минали толкова месеци… Всъщност близо година.

От гърлото й се изтръгна стон, по-скоро на болка, отколкото на възбуда.

Той пое тялото й в силните си обятия. Беше като кукла, защото се беше смалила, а той бе все така снажен, силен и в добра форма.

Притегли я към себе си. Тя се помъчи да се покаже гъвкава и изпълнена с желание, но в този миг лек спазъм, причинен от месеците й на тревожна самота, я накара да се напрегне в ръцете му. Той незабавно я пусна. Джил разбра, че според него в края на краищата тя го отблъсква. Той вече се готвеше да си тръгне. Тя се вкопчи в ръцете му и успя да се усмихне нежно.

— Дай ми още една възможност — каза, като успя да постигне ехо от нежната непринуденост, с която го бе прелъстила при първата им среща.

Той отново я пое в обятията си. Целунаха се и тя почувства ръцете му, които обгърнаха лицето й и заровиха пръсти в косите й. Това бе жест, който той често правеше в миналото, взирайки се в очите й, докато русите коси окръжаваха лицето й.

Той започваше да се възбужда, чувстваше го с плътта си. Собствените й сетива пулсираха с някаква смесица от изпепеляваща жега и полярен студ. Тя прокара несигурна ръка по бедрото му, все по-близо до члена му, който вече беше готов под панталоните му и я очакваше.

— О, толкова те желая! — прошепна тя.

Той не каза нищо. Помогна му да свали нощницата й, която откри слабините и гърдите й. Сега тя бе гола, ефирна и прекрасна както винаги, може би дори по-красива за него, защото тялото й носеше следите на майчинството. Тя бе майката на обожаваното му дете и отново го искаше в себе си.

Ръцете му се отпуснаха върху гърдите й. Зърната й набъбнаха под палците му. Виждаше го как е свел поглед към тялото й, очарован, може би както някога, когато я срещна за първи път и тя за него бе загадка. Дъхът му ставаше отривист, както всеки път в онези първи дни, докато съзерцаваше голотата й.

В този момент предишната й личност, онази, която го бе прелъстила в началото, й се притече на помощ. Тя се отпусна по гръб с усмивка и притегли главата му към гърдите си. Ръцете й обвиха врата му, докато той я целуваше. Тя беше, или изглеждаше, естествена и преливаща от желание, когато поднесе гръд към устните му.

— Толкова те желая! — каза тя.

С момичешка дързост го обърна на една страна. Разкопча ризата му и после смъкна ципа на панталоните му. Разсъблече го бързо, виждайки как напрегнатия му пенис се устреми напред, освободен от гащетата. Тялото му бе толкова красиво, толкова стегнато и мускулесто… Запита се как бе оцеляла, без той да я докосва почти цяла година.

Обичам те.

Думите бяха на върха на езика й, но не посмя да ги изрече. Страхуваше се, че това са последните думи, които той искаше да чуе, последните, на които, щеше да повярва, изречени от нейните уста. Затова само го притегли върху себе си и обгърна с ръце кръста му.

— Ммм — измърка, — толкова е хубаво да те чувствам.

Казваше му тези думи преди много време, когато телата им бяха готови да се слеят. Молеше се сега да предизвикат същите чувства както някога.

Той остана безмълвен, но нетърпението в голата плът, притисната в нейната, не оставяше съмнения за чувствата му. Ръцете му бяха върху раменете й и поглъщаха жадно мекотата й. Очите му бяха широко отворени и я съзерцаваха в здрача.

Краката й се разтвориха приканващо. Бедрата й се потъркваха настоятелно в неговите. Тя зарови ръце в косите му.

— Мина толкова време — изстена тя. — Толкова ми липсваше.

Сега дългият, втвърден член между краката му се приготви да проникне в нея. Единствено нежно докосване й подсказа, че и двамата са влажни и готови за любов. Тялото му се напрегна, дългите му ръце я прегърнаха по-здраво, слабините й очакваха предстоящите тласъци. Той проникваше все по-дълбоко, сантиметър по сантиметър, като нежно я галеше с връхчето си, преди да потъне в нея с цялата си напрегната дължина, както винаги досега.

Заля я безкрайно облекчение, като че ли най-лошото беше свършило, като че ли пропастта между нея и съпруга й тази нощ най-накрая щеше да бъде преодоляна. Мъките, които бе изстрадала, самотата, подозренията, отчаяните пориви сега щяха да свършат. Нещата щяха да станат както едно време, когато бе момичето, което тя знаеше, че Джордан иска, когато неговото желание и страст бяха несъмнени.

— Моят герой — прошепна задъхано тя, докато той проникваше все по-дълбоко, устремен към самата й сърцевина. — Моят прекрасен принц…

При тези думи той замръзна. Ръцете му, които обгръщаха раменете й, се сковаха. Той я погледна с присвити очи.

— Пак роличка, а? — попита той. В гласа му звучеше гняв и ужасна студенина. — Това ли е най-доброто, на което си способна след всичкото това време?

Тя се взря в него с ужас. Вкопчи се в ръцете му, сякаш за да му попречи да избяга.

— Джордан, не! Бях развълнувана. Не знаех какво говоря. Моля те, Джордан!

Но беше твърде късно. Той рязко се отдръпна от нея, а силният му гръб се напрегна, за да му помогне да се махне по-бързо от нея. Освободи се от прегръдката й и се изправи, съвсем гол.

— Мислех си, че може нещо да си научила през всичкото това време, но виждам, че не съм бил прав. Ти си същата измамница, каквато винаги си била. Е, ще трябва да спиш сама тази нощ, скъпа. Поносимостта ми към фалшификати не се е увеличила през последните тринайсет месеца.

— Джордан, недей! — извика тя. — Ти не разбираш! Толкова те желаех… Просто се изпуснах. Моля те, Джордан. Върни се! Обичам те…

— Любов? — попита той с горчив сарказъм. — Какво знаеш ти за любовта?

Бързо навлече панталоните и ризата си и напусна стаята. Тя остана да лежи сама в леглото, придърпала завивки над гърдите си; сърцевината й изгаряше от желание да го има, а сърцето й бе готово да се пръсне. Разтресе се в безмълвни ридания. Искаше да стане и да го догони, да се вкопчи в него и да го помоли да се върне. Но знаеше, че щеше да бъде излишно. Той беше решил. Омразата в очите му не й беше оставила никакво съмнение. Тя бе получила своя последен шанс и го бе провалила.

Чу как Джордан излезе от апартамента. Мъката, която я разкъсваше, беше истинска, така естествена, като на всяка нормална жена, която бе обичала с цялото си сърце и бе отхвърлена. Някогашната Джил Флеминг щеше да смята, че при нея подобна емоция не е възможна, че тя е характерна само за нисшите същества.

Сега Джил бе запратена обратно в човешкия род. Но не разполагаше със средствата, с които нормалните хора се научават да издържат ужасите на мъката, паниката на обруганата любов, защото никога не бе имала нужда от тях, а сега вече беше твърде късно.

И Джил лежеше в леглото си, така откъсната от човешкия род, както от собствената си душа.

Нямаше представа колко време е спала. По някакъв начин успокоителните се бяха съчетали с емоционалното изтощение и с тяхна помощ съзнанието й бе изключило. Измъчваха я странни сънища, в които витаеше образът на Джордан с други жени, Джордан с Мег, Джордан, проклинащ Джил, след което й обръща гръб и си отива завинаги. Събуди се от звъна на телефона, който седеше върху нощното й шкафче. Дванайсет и половина. Джордан сигурно още беше навън.

Замаяна, тя стана и отиде нататък по коридора до стаята на Мег. Влезе и погледна спящото бебе. Мег лежеше по корем, а дупето й стърчеше нагоре. Дишането й бе спокойно и едва доловимо. Сви ръчички веднъж и после отново ги отпусна.

Джил леко я потупа по гърба и после я погали по бузката. Детето не реагира.

После Джил се върна в спалнята си. Седна на леглото и се запита къде ли е Джордан. Беше твърде изтощена, за да реши дали да вземе още едно хапче.

Телефонът иззвъня отново и тя се сепна, вече съвсем будна. Грабна нетърпеливо слушалката.

— Джордан?

Последва кратко мълчание.

— Джил? — Беше женски глас.

— Да. Кой се обажда?

— Значи го няма, нали? — В гласа се долавяше весела нотка, която почти веднага се смени с жесток триумф. — Ти си съвсем сама. — Джил го позна.

— Барбара — изрече тя немощно.

— Измисли ли вече как? — попита гласът.

Джил изпъна гръб. Ръката, която държеше слушалката, се затресе.

— Аз… какво? — попита тя.

— Сигурно ще искаш да е безболезнено — каза гласът, — защото си добра майка. Но не забравяй — длъжна си да го направиш!

Чу се щракване и линията замлъкна.

Джил седеше сама на ръба на леглото си и стискаше слушалката с две ръце сякаш бе живо същество, което можеше да се окаже опасно, ако го пуснеше.

След известно време телефонът започна да бръмчи силно, за да й напомни, че трябва да бъде затворен.

Но Джил не го чу. Собственият й протяжен вопъл го заглушаваше.

61

Джонсън Вил, щата Лонг Айлънд

30 март 1980 г.

Беше събота.

Денят бе необичайно топъл. Лесли и Рос трябваше да изминат доста голямо разстояние. Рос носеше по-малката чанта с картофения чипс и салфетките, Лесли — кошницата с останалите неща за пикника. Рос си помагаше с бастуна. И двамата крачеха бавно. Никой от тях не се притесняваше. Много отдавна бяха свикнали с немощта на Рос и я приемаха като част от живота.

И двамата бяха в добро настроение. Времето беше приятно. Пасища и овощни градини ограждаха селския път, който водеше към мястото им за пикник — малък хълм с един стар бряст, където преди години Рос често бе водил своите дъщери и съпругата си.

Беше красива местност, пасторална и спокойна. На пасището отвъд шосето се виждаха няколко крави. Две или три се бяха излегнали лениво, напечени от слънцето. В нивата се виждаше един неподвижен трактор. Отнякъде долетя гарван и се устреми към синьото небе с широко разперени криле. После изчезна от погледа им, а след него и огряната от слънце сцена, като картина, безмълвна и вечна.

— Толкова е тихо! — възкликна Лесли.

— Както винаги — каза Рос, докато я наблюдаваше как разстила одеялото под дървото. — Затова обичахме да идваме тук с момичетата. Няма жива душа. Дина често казваше, че това е нашето място.

— Наистина създава такова усещане — усмихна се Лесли. — Сякаш не е било тук, преди да дойдем, и няма да бъде, след като си отидем. Като магия.

— Точно така, момичето ми — каза той.

Тя бе коленичила да отвори кошницата и в този момент вдигна поглед към него. Той се открояваше на фона на синьото небе, с тежките клони над него и гъстата гора в края на пасището. Сега косата му беше бяла, а той — много слаб. Изглеждаше по-немощен от всякога. Но в очите му искреше любов, сияйна като огряната от слънце картина.

Лесли потъна в обятията му.

— Обичам те.

Той нежно я погали, сякаш бе силен и стар като това дърво и тя спокойно можеше да се приюти в сянката му.

— И аз те обичам, мила — отвърна той.

Дълго време останаха така, полюшваха се на пъстрата сянка, без желание да се откъснат един от друг.

Рос първи развали магията.

— Хайде да ядем — каза той. — Умирам от глад.

Обядът им премина в отлично настроение, въпреки че и двамата не ядоха много. Бяха си донесли бутилка вино, която Лесли отвори, докато Рос я наблюдаваше. Разговаряха за бъдещите си планове. Планове за предстоящата неделна вечеря с Нанси, която пристигаше със самолет от Рочестър. Планове за идната седмица, когато в офиса щеше да има доста работа. Планове за лятото, които включваха двуседмична почивка във вилата в Саут уест Харбър, Мейн, където Рос бе водил семейството си, докато момичетата бяха малки, но в която не бе стъпвал вече няколко лета и сега искаше да я покаже на Лесли.

Имаха планове за идната година и за годината след нея, която включваше голямо разширяване на клиентелата на „Уилър Адвъртайзинг“, назначаването поне на още трима души, както и наемането на съседния магазин на Чърч Стрийт. Това бяха смели новаторски планове, които Рос никога не би градил сам, но които одобри безпрекословно, когато Лесли му изтъкна техните финансови преимущества. Мисленето й както винаги бе амбициозно и с размах, но не прибързано. Тя беше с вроден талант за бизнес, както често си разсъждаваше Рос. Стига да искаше, можеше да бъде президент на собствена корпорация.

Тази възможност все още съществуваше, помисли си той.

Приключиха с обяда и прибраха нещата от пикника. Лесли се облегна на дънера на старото дърво, а Рос положи глава в скута й.

— Нямам търпение да видя вилата — каза тя. — Никога не съм ходила в Мейн. В детството си не пътувах никъде, стояхме си само у дома. Дори езерото Мичиган видях едва когато станах тринайсетгодишна. Всъщност не сме карали истинска почивка, ако не се смятат една-две екскурзии до Уисконсин.

Тя се усмихна.

— Лятото за мен означаваше училищна ваканция. Тогава навличах шорти и тениска и по цял ден търчахме из града с Кати Ъруин и Хайди Еверхарт. Купувахме си разни дреболии от дрогерията, гледахме един и същ филм по няколко пъти, разполагахме се на предната веранда на семейство Еверхарт и играехме на карти…

— Мммм, разказвай още — изрече неясно Рос.

— Няма нищо особено за разказване — отвърна Лесли. — Беше толкова спокойно детство. Нищо не се случваше. Така поне ми е останало в съзнанието. Може би защото оттогава станаха толкова много събития. Сякаш нямаше нито миг скука, откакто завърших колежа.

Рос мълчеше. Тя стисна ръката му.

Пред погледа й премина трескавата картина на живота й като голяма. Първо „Огълви, Торп“ с вечно мрачния и подозрителен Бъд Оуънс и нейния отчаян гамбит, свързан с преустройството на „Орора Лайфстайлс“. Никога нямаше да забрави как трескаво бе проучвала живота на Бартън Хатчър и безумния си план да се преобрази като обичната му починала съпруга, за да го спечели на своя страна. Беше изненадана, когато планът й се оказа успешен, и направо шокирана, когато кампанията по преустройството на „Орора Лайфстайлс“ докара на компанията милиони долари и направи Лесли знаменитост.

След тази първоначална победа животът й се превърна в трескава последователност от предизвикателства, всяко следващо още по-амбициозно от предишното. Тя гледаше как талантът й се разгръща с натрупването на опит и бе започнала да се мисли за истинска жена, вече достатъчно зряла да управлява собствената си съдба.

Колко измамен се оказа този неин образ. Емоционално тя бе като момиченце, изгубено в гората, на светлинни години от действителното познание за самата себе си. И точно в онзи момент, когато преливаше от погрешни представи за собствената си същност, на сцената се появи Тони Доранс.

Тони напълно обърка живота й и го отклони в съвсем различна посока, която в крайна сметка я отведе при мъжа, когото сега държеше в обятията си. Какви изненади ни поднася животът, помисли си тя. И най-голямото нещастие, което ни е сполетяло, може да се окаже за добро, което осъзнаваме години по-късно. Дори може би никога…

По някакъв абсурден начин тя трябваше да благодари на Тони за Рос. Никога нямаше да го срещне, ако не бе последвала така отчаяно и безнадеждно своя син до Лонг Айлънд. От Тони през Тери към семейство Байър съдбата я бе отвела при Рос Уилър.

За миг тя се замисли за неочакваното завръщане на Тони в живота й предната година. Все още не й се вярваше, че е истина. Всичко около тази история изглеждаше толкова изкривено, толкова погрешно. Не виждаше какъв бе смисълът животът й да направи пълен кръг и отново да пресече пътя на Тони. В това нямаше никаква поетична справедливост, никаква хармония или правота. И досега гледаше на този внезапен завой в жизнения си път като на безумие, на нещо сбъркано. Това бе някаква грешка на боговете, гънка в плаща на съдбата.

Тя сведе поглед към Рос и погали оредяващите му бели коси. Изглеждаше повече от всякога като старец. Но бе нейният старец. Тя се усмихна на уместността на познатия израз. Да, когато срещна Рос, съдбата я дари с нова опора в живота. Може би не точно живота, който бе виждала в мечтите си, но все пак добър живот. Чувстваше се обичана заради самата себе си от човек, когото уважаваше и на когото имаше пълно доверие. Живот, заради който си заслужаваше да жертва много.

В този момент в съзнанието й изникна едно друго лице и тя трябваше да положи усилие, за да го прогони. Даде си сметка, че ако обстоятелствата се бяха стекли по друг начин, тя нямаше да седи под това дърво с Рос Уилър. Щеше да бъде далеч, омъжена за Джордан Лазаръс и може би щеше да си мисли весело, че криволичещата пътека, по която бе поела след детството, я бе отвела до Джордан, голямата любов в нейния живот; мъжът, спечелил сърцето й от мига, в който го бе видяла за пръв път, и комуто щеше да принадлежи завинаги. Колко успокояваща и удивителна щеше да бъде подобна мисъл! Като Пепеляшка накрая в обятията на своя прекрасен принц, тя нямаше да може да се освободи от чувството, че всичко е твърде хубаво, за да бъде истина.

Но не биваше да мисли за това, не биваше да мисли за Джордан. Не и ако искаше да бъде щастлива и да стъпва на земята. Джордан бе дошъл от друг свят и я бе пренесъл там с любовта си. Буквално я бе накарал да полети. Времето, прекарано с него, й се струваше като мит, преливащо от щастие, което бе твърде красиво, за да е истина.

Джордан завинаги щеше да остане в душата й, скрит в едно тайно кътче, в което тя не желаеше да надзърта. Всеки път, когато, видеше поредните материали в пресата за Джордан, съпругата му и бебето, за неговата всеотдайност към проекта за преустройството на градовете и непрестанно нарастващата му слава, тя неизменно извръщаше поглед като от нещо, което бе твърде болезнено или твърде чуждо, за да я вълнува.

И въпреки това Джордан бе в сънищата й почти всяка нощ. Приемаше най-различни образи — най-често на непознати мъже, на баща й или на Рос, понякога нейният собствен, но винаги си беше той. Когато се събудеше, тя си спомняше съня си и го разпознаваше въпреки преобразяването. После го изтласкваше от съзнанието си и се обръщаше към деня, който й предстоеше.

Такъв е животът, помисли си тя. Жената трябва да освободи мислите си от Прекрасния принц, ако се надява да живее на този свят, а не да бъде съкрушена от него. Нека остане в сънищата, ако е необходимо. Може би там му беше мястото от самото начало.

С тази мисъл тя се усмихна и сведе поглед към съпруга си.

Рос вдигна поглед и видя нежността и любовта в очите й.

Знаеше, че тя си мисли за нещо тайно. Много пъти през време на болестта си, а и преди това, той бе виждал това изражение на лицето й. Сякаш бе някъде далеч и трябваше да се върне при него със смело усилие на волята и сърцето си.

Рос никога не бе изпитвал ревност по тази причина. Знаеше, че тя не му принадлежеше изцяло, но това само правеше любовта му към нея още по-болезнена. Онази част от себе си, която му бе посветила, бе много повече от всичко, на което се бе надявал или за което бе мечтал за себе си. Преливаше от щастие само при вида на това красиво и загадъчно лице.

Той разбра, че техните усилия да направят дете, бяха обречени от самото начало. Не защото той бе по-стар, нито заради болестта му. Причината бе по-дълбока. Лесли му бе дала всичко, на което бе способна, но останалото не й принадлежеше. А само в онова невидимо кътче можеше да бъде заченато тяхното общо дете.

Той го прие. Трябваше да й бъде благодарен, че бе жертвала толкова много заради него и да й се възхищава за упоритостта, с която се мъчеше да се откъсне от призрака, какъвто и да е той, в сърцето й, да се отдаде на Рос — за добро или за зло, докато…

Както си разсъждаваше над тази мисъл, светът под него внезапно се преобърна. Той отвори широко очи, за да намери Лесли, но тя беше изчезнала. Дървото беше изчезнало, пасището също. Той стоеше в майчината кухня и беше малко момче. Нещо къкреше на печката.

Майка му разбърка бързо тенджерата и измърмори: „За бога, сто пъти го помолих да я оправи. — После се обърна към Рос. — Миличък, бързо ми донеси ръкохватките“.

Той се обърна, но сега и кухнята бе изчезнала. Той беше на някакъв влак. Вървяха между вагоните и той погледна към пукнатината в металния под. Виждаше как земята профучава под тях. Беше замаян и ужасен. Помъчи се да извика, но гласът му не излезе. Натрапчив мирис на изгорял мазут изпълни ноздрите му.

После този мирис изчезна, заменен от острия аромат на солена вода. Чу виковете на морските птици. Океанът бе навсякъде около него. Вълната го издигаше все по-високо и по-високо.

Свирепа болка заля черепа му. Знаеше, че вълната го носеше вън от самия него към нищото. Болката бе непоносима.

Земята се въртеше бясно. Той беше готов да се предаде на този шемет, само за да се отърве от болката, ако не беше съзнанието, че остави ли се да бъде отнесен, повече никога няма да види Лесли.

Затова направи страхотно усилие и се опълчи с последните остатъци от силата си срещу самия свят, срещу вълната. Докато се бореше, някъде дълбоко в него се надигна стон и се устреми навън.

Силите му се изчерпваха и вече щеше да се предаде, когато в един безценен миг светът отстъпи, завъртя се обратно около оста си и го върна в началната точка. Лесли беше там и го гледаше.

Обичам те.

Думите прозвучаха в сърцето му, но устните му вече бяха студени.

Последното, което видя, бе лицето й.

62

Вашингтон, 1 април 1980 г.

Розовата градина пред Белия дом бе изпълнена с репортери.

Те бяха тук, за да видят официалния прием, организиран от президента, за целия екип от специалисти и ръководството на проекта „Лазаръс“.

Групата беше голяма. Само административният състав включваше близо двеста човека. Пристигаха от различни големи градове из цялата страна. През последната година бяха организирани в стегнат, дисциплиниран екип, така експедитивен и резултатен в действията си, като най-добрия отряд със специално назначение в правителството или в бизнеса.

Много от тях бяха млади, но далеч не всички. Джордан Лазаръс бе подбрал своя екип както по енергия, така и по опит. Много от хората му през целия си професионален живот бяха работили като урбанистични специалисти и познаваха проблемите на централната част на града като самите себе си. От тях почти всички отдавна се бяха уморили и отчаяли, като виждаха как тези райони все повече западат, независимо от максималните им усилия, и пред очите им техните жители все повече затъваха в бедност и отчаяние.

Джордан Лазаръс им бе дал нова мечта, и с нея — нов оптимизъм.

Този ден те седяха и слушаха с щастливи усмивки президента на Съединените щати, който им говореше:

— Тук сме днес, за да ви приветствам с добре дошли и да ви благодаря. Нито един екип от професионалисти не е бил по-талантлив или всеотдаен от вас и нито един отряд със специално назначение не е бил по-важен за нашата страна.

Погледът на президента обходи голямата група. Той беше доволен и това личеше. Успехът на проекта „Лазаръс“ бе увеличил неговата популярност и сред двете партии най-малко със сто процента и почти бе осигурил преизбирането му.

— Докато ви говоря днес — продължи той, — проектът „Лазаръс“ само осем месеца след началото на осъществяването му, вече е довел до важни промени във вътрешността на нашите градове. Ще приведа само няколко примера: в Чикаго ползващият се с лоша слава Уест Сайд бе отчасти построен наново от своите жители по съвет и със средства, предоставени от правителството и света на бизнеса, съюзени в ново партньорство. В Харлем бе извършена подобна, но още по-съществена реконструкция. В Лос Анджелис районите Уотс и Ингълуд бяха обновени. Из цялата страна резултатите са все така насърчаващи. За безработните от гетото се откриват нови работни места, но това далеч не е всичко. Тези хора стават собственици на същите сгради, които са гледали как западат около тях през последните пет поколения. Активността на бандите намалява с всеки изминал ден. И най-удивителното е, че целият този процес носи печалба не само за корпорациите и финансовите институции, които са инвестирали в тях, но и за местните, щатските и федералните управления, които съдействат на тези институции.

Президентът направи пауза, за да погледне Джордан Лазаръс, който беше седнал с трима от най-доверените си сътрудници близо до подиума.

— Човек може да каже, че проектът „Лазаръс“ е изпреварил с десетилетия нашето време — продължи президентът. — Или пък че като нация бяхме изостанали с десетилетия от времето си и накрая проектът „Лазаръс“ ни изведе на предна линия. И в двата случая не се боя да кажа, че проектът е работа на социално-икономически гений. Благодарение на всички вас безнадеждността и ужаса на вътрешните градове, толкова отдавна смятани за тъжен, но неизбежен вторичен продукт на икономическия прогрес, днес се премахва. А с това не само жителите на градското гето, но и ние като нация получаваме още един шанс да заживеем в хармония, в развитие и при благоприятни възможности.

Президентът се усмихна.

— Целият свят ни гледа тази година, докато проектът „Лазаръс“ върви все по-бързо и по-бързо към целта си. Гордея се с възможността да кажа, че за първи път светът не гледа на нашите градове със съжаление, а с възхищение.

Обходи с поглед тълпата.

— Искам да благодаря на всички ви за неизчерпаемата енергия, за вашата съзидателност и за онова, което може да бъде наречено единствено ваш патриотизъм. Но мисля, че никой тук няма да ми възрази, ако заявя, че всичките ни общи усилия щяха да постигнат твърде малко, ако не беше далновидността и всеотдайността на един човек, човекът, който постави началото на всичко това и който завинаги ще остане като творецът и пионерът на най-важната самостоятелна социална инициатива на нашия век — Джордан Лазаръс.

Публиката от персонал, зрители, официални лица и представители на пресата незабавно станаха на крака. Близо хиляда души поздравиха с възторжени възгласи Джордан Лазаръс, който се изправи, за да приеме аплодисментите, махайки с ръка, и който вдигна палец за насърчение и почест на работниците по проекта „Лазаръс“, събрани пред него.

Журналистите бяха в еуфория. Никога досега не бяха имали по-подходящ сензационен случай или по-добра възможност за снимки, когато Джордан Лазаръс удостои събралите се наоколо репортери с всеизвестната си ослепителна усмивка.

Единственото съжаление на фотографите бе, че Джил Лазаръс не беше там да застане до съпруга си. Според секретарката по печата на Лазаръс, малката Мег страдала от остро възпаление на ухото и Джил останала вкъщи да се грижи за нея. Съобщиха, че майка и дъщеря ще гледат отразяването на това велико събитие по новините същата вечер.

Джил бе сама у дома и четеше сутрешния вестник.

Сведенията за здравето на Мег не отговаряха на истината и бяха съчинени от секретаря по печата на Джордан. Мег бе във великолепно здраве, ако не се смяташе леката й хрема.

Истинската причина, поради която Джил не отиде на приема в Белия дом, бе, че тя бе твърде съсипана емоционално, за да се завлече дотам.

Атмосферата между Джил и Джордан бе станала толкова непоносима след провалената им любовна нощ предния месец, че когато Джордан спомена за приема, Джил съвсем открито отказа да отиде.

Джордан, изглежда, се колебаеше как да реагира на отказа й. През последната година той я бе карал да използва обществения си имидж, за да подпомогне проекта „Лазаръс“. И тя се бе подчинявала на желанията му, очевидно за собствена сметка, като се имаха предвид обстоятелствата, при които бе сключен бракът им.

Но днес проектът вече не се нуждаеше от нея. Освен това беше очевидно, че тя е в твърде лоша форма. Бледността и болезнената слабост вече започваха да личат дори на снимките й.

— Добре — каза той. — Грижи се за себе си. Ще се видим утре вечер.

Това бе предната вечер. Джил се беше събудила сама тази сутрин. Сега беше почти единайсет. Заради хапчетата не бе успяла да стане по-рано, но пък те й бяха добавили шест часа сън.

След като провери Мег, която беше с бавачката си, Джил се върна в леглото и изпи две силни чаши кафе, напрягайки се да събере сили за предстоящия ден. Не беше лесно.

После хвърли безразличен поглед на вестника и прегледа новините. Сред заглавията фигурираше и изригването на вулкана на връх Сейнт Хелънс. Икономиката си беше все така зле. Държавен преврат в Ел Салвадор. Америка бе решила да бойкотира Московските олимпийски игри заради нападението на Русия над Афганистан. Роналд Рейгън бе спечелил първичните избори в Ню Хампшър със съкрушителна победа. Служителите от американското посолство в Иран са задържани като заложници.

Някои от тези новини можеха по един или друг начин да се отразят на Джордан и проекта „Лазаръс“. Джил отдавна се беше научила да следи вътрешните и международните новини, тъй като те влияеха изключително на проекта на Джордан и оттам — на настроението му. Но днес заглавията се замъгляваха пред очите й. Беше само единайсет сутринта, а Джил се чувстваше така, сякаш бе полунощ. Искаше просто да обърне гръб на този ден и да спи.

После видя нещо във вестника, което я накара напрегнато да седне в леглото.

Въпреки че Джордан бе в благо настроение, той изнесе кратката си реч към гостите и представителите на пресата в Розовата градина като в сън, а в това време мислите му бяха на съвсем друго място. Тази сутрин се бе събудил с особено настроение. Чувстваше се така, сякаш нещо в живота му се бе променило, нещо ужасно важно, въпреки че не можеше да разбере точно какво.

Предната вечер го прониза неясна тревога, когато целуна Мег за лека нощ, докато тя спеше в леглото си, и се сбогува с Джил, която лежеше в спалнята и го наблюдаваше с морни очи. Джордан имаше чувството, че неговият малък свят е застрашен по някакъв начин и това го изпълваше с безпокойство. В същото време имаше странното усещане, че съдбата се канеше да се намеси в живота му, може би за добро. Той не можа да стигне до дъното на своите противоречиви емоции и ги изтласка от съзнанието си, за да отстъпи място на собственото си напрегнато очакване на приема в Белия дом.

Когато приключи речта си, той се ръкува с президента и с другите присъстващи официални лица с надеждата, че ще си тръгне колкото се може по-скоро. Осъзнаваше, че това е голям ден за него и за проекта „Лазаръс“, но продължаваше да се чувства притеснен и нямаше търпение да си тръгне.

Все още не можеше да напусне. Трябваше да вземе участие в обеда, даден от президента в чест на екипа на Лазаръс, и следобед, преди да тръгне за летището, да се срещне с някои от съветниците в Белия дом. Джил щеше да го чака у дома.

Помисли да й се обади, но си даде сметка, че няма какво да й каже. Въздъхна и тръгна към президента, протегнал ръка.

Джил се взираше в първата страница на вестника си. В полето забеляза бележка, нанесена с молив с ясен, сигурен почерк. Тя гласеше: „Некролози, 112 стр.“.

Джил дълго съзерцава бележката. Отпи от силното си кафе. Побиха я леки тръпки. После обърна тежкия вестник на страницата с некролозите. Отстрани до един от тях имаше знак с молив.

РОС УИЛЪР

„Рос Уилър от Джонсънвил, Лонг Айлънд, почина в събота от инсулт. Г-н Уилър, основател и дългогодишен президент на «Уилър Адвъртайзинг», процъфтяваща рекламна агенция в Лонг Айлънд, оставя съпруга Лесли и дъщери Нанси и Дина от предишен брак.

Изказване на съболезнования от 11 до 3 часа в дома на г-н Уилър. Погребалната служба ще бъде изнесена в Първа независима църква, Джонсънвил, вторник от 10 часа.“

До малкия некролог имаше допълнителна бележка с молив. Джил я прочете и пребледня.

„Тя е свободна“ — гласеше съобщението.

Джил усети как ръцете й, които стискаха вестника, се вдървиха. Дълго време главата й сякаш беше празна. После постепенно се овладя. Мислите й не бяха разумни, но логиката й произтичаше от всичко, което й се бе случило през последните две години.

Тя затвори очи. Видя Джордан с Лесли. Вече знаеше, че те ще намерят отново пътя един към друг. Нямаше сила на земята, която да ги задържи разделени. Самата Джил, в опит да застане между тях, само се бе превърнала в космически канал, който ги свързва, а собствената й плът бе засилила тяхната близост, създавайки дете, което принадлежи по-скоро на тях, отколкото на нея.

Некрологът и написаното с молив жестоко послание констатираше с болезнена яснота, че обречената на нещастие идилия на Джил с Джордан Лазаръс бе приключила. Скоро той щеше да поиска свободата си. И тя щеше да бъде принудена да му я даде.

А тръгнеше ли си, той щеше да вземе със себе си и Мег. Само това имаше смисъл. Той обожаваше Мег, живееше за нея. А Мег в края на краищата всъщност никога не е била дете на Джил.

Да, звучеше съвсем логично. Джил неизбежно щеше да се превърне в нещо излишно, пето колело по пътя на новия му щастлив семеен живот.

Докато мислеше, Джил бе започнала да трепери като душевноболна. Вестникът в ръцете й се тресеше. Вече не виждаше стаята наоколо. Да, помисли си тя. Всичко свърши. Това е краят. Нямаше смисъл да се опитва да застава между Джордан и Лесли. Дори ако трябваше да убие Лесли, сърцето му щеше да продължава да й принадлежи. Самата Джил винаги щеше да бъде само жалък заместител, вариант на Лесли, нещо като покъртителна маска, чието съществуване правеше мястото на Лесли в сърцето му още по-недосегаемо.

Нищо не можеше да направи. Нищо, освен тихо да изчезне.

Изведнъж нещо проблесна в съзнанието й. Хрумна й, че имаше поне едно нещо, което можеше да направи. Макар че самата тя бе загубена, съществуваше една грешка, която тя беше в състояние да поправи.

Сведе поглед към страницата. Сега вече позна почерка в полето. Усмихна се тъжно, сгъна вестника и го сложи в кошчето за отпадъци.

Изправи се, поколеба се около минута в объркаността си и после се овладя.

Влезе в спалнята на Мег. Бавачката четеше списание, докато Мег си играеше спокойно в креватчето си.

— Госпожо Къркуд — каза Джил, — днес можете да си тръгнете по-рано. С Мег заминаваме за Вашингтон. Отиваме при господин Лазаръс.

Госпожа Къркуд вдигна поглед озадачена.

— Но той ми каза, че тази вечер се прибира — рече тя.

— Има промяна в плановете — излъга Джил. — Днес следобед трябва да ни направят снимки заедно с Мег. Ще се приберем късно вечерта. Няма да имаме нужда от вас до утре. Бихте ли приготвили една малка чанта с нейни неща? Аз ще бъда готова след няколко минути.

— Тревожи ме хремата й, госпожо — каза бавачката.

— Не се притеснявайте — усмихна се Джил. — Ще й взема лекарството.

Джил се върна в спалнята, свали си нощницата и взе много горещ душ. В голямото огледало мярна отслабналото си тяло. Но някакъв начин видът й, белезите на продължителните страдания, които й бе причинил Джордан, доведоха до ново просветление. Вече знаеше какво трябваше да направи. Никога през живота си не се беше чувствала толкова сигурна.

Започна да приготвя багажа си. Ръцете й бяха престанали да треперят.

Следобедът за Джордан Лазаръс бе твърде дълъг. Срещата с президента и неговите сътрудници продължи повече от три часа. Това не трябваше да го изненадва, тъй като проектът „Лазаръс“ бе една изключително сложна тема, но Джордан не го беше очаквал. Когато си тръгна от Белия дом, вече солидно бе изостанал с графика.

След обяд се беше спуснала мъгла и полетите от Вашингтонското национално летище бяха отложени за след пет часа.

Докато Джордан стигна до Ла Гуардия вече бе шест и половина. Влезе в апартамента си на Сътън Плейс едва в седем и половина. Беше звънил на Джил да я предупреди, че ще закъснее, но никой не се обади. Тогава си помисли, че е заспала или е излязла на разходка с Мег и госпожа Къркуд. Докато чакаше асансьора, за да се качи, той нервно барабанеше с пръсти. Когато отключваше вратата, видя, че ключът в ръката му трепери. Нямаше търпение да види семейството си.

Вратата се отвори и откри празен апартамент. Вътре цареше пълна тишина.

— Джил? Госпожо Къркуд? — извика Джордан.

Бързо тръгна по стаите, като пътьом светваше лампите. В детската нямаше никой, в спалнята на Джил също. Госпожа Къркуд не се виждаше никъде, както и готвачката.

Джордан се спря във всекидневната и започна трескаво да разсъждава. Къде може да са всички? Дори и Джил да е извела Мег на разходка, госпожа Къркуд или готвачката трябваше да са тук.

Джордан погледна във фоайето и после в кухнята за бележка от Джил. Такава нямаше.

Започна да се притеснява. Отново претърси стаите. Всичко изглеждаше на мястото си. Самият порядък в жилището беше тревожен. Нито една възглавничка или пепелник не бяха размествани.

В голямата спалня видя сгънат брой на „Ню Йорк Таймс“ в кошчето. Това беше нещо обичайно. Джил често четеше вестника още в леглото. По заглавията за вулкана личеше, че вестникът е днешен.

Накрая се върна в стаята на Мег, стаята, която познаваше най-добре. Застана там, вперил поглед във вещите на Мег, а очите му трескаво се местеха от леглото към кошарата. За секунди осъзна, че нещо не беше наред. Нямаше го мечето на Мег и бебешкото й одеялце. Той отиде при гардеробчето й и рязко го отвори. Малкият й куфар липсваше от рафта.

Няколко мига Джордан стоеше там и разсъждаваше. После се върна в кухнята и вдигна телефона. За миг се запита на кого да се обади. Спомни си странното чувство, обзело го същата сутрин в Белия дом, усещането, че този ден нещо ще се случи в живота му. Огромна промяна, за добро или за зло. Слушалката леко трепереше в ръката му, докато набираше един номер в седалището си в Ню Йорк.

— Сам Гадис там ли е? — попита.

— Не, господин Лазаръс. Все още е във Вашингтон. Някакво съобщение за него?

— Моля ви, звъннете му и му кажете веднага да ми се обади — нареди Джордан. — Аз съм вкъщи. Кажете му, че е спешно.

Той затвори телефона и застана сам насред кухнята. Страхуваше се отново да обиколи апартамента. Знаеше, че там няма да намери никаква следа от семейството си. А смисълът на тази ужасна празнота с всеки изминал момент все по-болезнено проникваше в съзнанието му.

Телефонът милостиво иззвъня буквално след две минути.

— Сам — каза Джордан. — Може да имаме проблем тук с Джил и Мег. Искам да вземеш хеликоптер и веднага да тръгнеш за Ню Йорк. Чакам те в апартамента. — Той огледа празната кухня. — И се обади на твоите приятели в нюйоркската полиция. Мисля, че днес ще ни потрябват.

63

Ню Йорк, 2 април 1980 г.

Часове след изчезването на Джил Лазаръс цяла армия държавни служители на закона и частни детективи бяха мобилизирани за издирването й.

Въпреки че ФБР бяха отказали намеса, тъй като Джил не бе извършила федерално престъпление, местните и щатските агенции проявиха готовност да помогнат на Джордан Лазаръс заради огромната полза, която неговият проект бе допринесъл за полицейските участъци из цялата страна. Обичайните процедури за търсене на изчезнали бяха прескочени и Джил и Мег бяха обявени за всеобщо издирване. Полицията бе подпомогната от стотици частни детективи, които Джордан бе събрал от десетина агенции в различни щати. До второ нареждане Джил щеше да бъде третирана — неофициално, разбира се — като беглец и случай от първостепенна важност.

Но операцията беше трудна, защото издирването на Джил и малката Маргарет трябваше да се извършва в пълна тайна. В този решителен момент от осъществяването на проекта „Лазаръс“, както и предвид високия социален имидж на Джордан, за обществеността би прозвучало скандално, ако се разчуе, че жена му е избягала и е отвлякла детето. Проектът „Лазаръс“ бе трезва, реалистична цел, смятана за престижна от такава висша инстанция като президента на Съединените щати. Една потресаваща новина из личния живот на Джордан можеше да върне проекта назад с месеци, дори с години.

Джордан не можеше да не подозира, че Джил е имала точно това предвид, когато е избягала. Искала е нейният прочут съпруг да се почувства притеснен от нея. Искала е да бъде принуден да скрие, че е изчезнала, дори и ако трескаво се е заел с издирването й. Потънала в своя емоционален хаос, Джил се е чувствала безполезна, ненужна. Сега тя използваше единственото, с което можеше да му причини болка. Бе избрала идеалния момент. След като не беше способна да го направи щастлив като съпруг, след като не можеше да бъде майка на детето им, тогава можеше поне да го нарани с мъката си. Можеше да обърне срещу него собствената му омраза към нея. По този неочакван начин Джил си отмъщаваше за повече от година емоционално наказание в ръцете на съпруга си.

Полицаите навсякъде щяха да бъдат нащрек за млада, привлекателна жена, която пътува сама с бебе. Снимките на Джил бяха разпратени, но навсякъде полицаите имаха заповед да не ги излагат и да не допускат хората да ги видят.

До този момент в историята на полицейското разследване не фигурираше провеждането на такава крупна секретна акция. Всички летища и гари бяха под наблюдение. Бяха посетени всички хотели и мотели, като във всеки от тях снимката на Джил дискретно бе показвана на собствениците.

Проблемът се състоеше в това, че всеки път, когато фотографията на Джил беше показвана на страничен човек, съществуваше опасността от чисто любопитство той да сподели това с някой друг. Полицаите правеха каквото могат, за да убедят собствениците на мотели и гарови чиновници, че това не е Джил Лазаръс и че разследването няма нищо общо с Джордан Лазаръс или неговата съпруга. Но техните твърдения не предизвикваха нужния резултат. Беше само въпрос на време цялата общественост да узнае за станалото и Джордан да се превърне във фокус за безброй ненаситни репортери.

Средствата за масова информация, винаги жадни за скандал, вече надушваха разследването. Скоро някой по-съобразителен репортер щеше да разбере какво става. Тогава щеше да последва канонада от въпроси. Джордан и неговата секретарка по печата бяха подготвили една версия за тази цел, че Джил и Мег са заминали в провинцията на почивка. Това вероятно щеше да отблъсне атаките на пресата за няколко дни. Но не задълго.

Междувременно Джордан имаше много по-голяма тревога от неудобството, което можеше да му създаде изчезването на съпругата му. През първите няколко часа той дори не можа да се накара да сподели своите опасения с най-близките до него полицейски служители и частни детективи.

Той не вярваше, че Мег се намира в безопасност с Джил.

Джил бе отчаяна жена. Поведението й през последните няколко месеца ставаше все по-нестабилно. И още по-лошо, Джордан знаеше, че нейните чувства към дъщеря им не бяха като на нормална, щастлива майка. Тя виждаше Мег като чуждо същество, което стоеше между нея и съпруга й, като съперница, която бе изиграла съществена роля в разбиването на брака й.

Това бе безумна гледна точка, но Джордан не можеше да я окачестви като израз на обикновено психическо заболяване у потиснатата си съпруга, защото той лично бе направил твърде много, за да я подхранва.

Факт, който не призна пред полицията.

След като агенциите за опазване на закона се включиха с пълна сила в издирването, пред тях се разкри едно още по-зловещо препятствие.

Началникът на контингента от нюйоркската щатска полиция, бе поискал от Джордан рутинна лична информация за Джил, включваща описание на здравословното й състояние, родители, образование и месторабота. Джордан му беше казал онова, което знаеше — че Джил е родена в Мериленд, че родителите й са починали, докато е била съвсем малка, че е отгледана от родителите на майка си, след което е учила в колеж в Мериленд и накрая е взела научна степен магистър по Бизнес администрация в щатския университет в Охайо. Джордан не знаеше къде е работила Джил, преди да стане изпълнителен помощник на Джесика Хайтауър. Не го интересуваше и затова не я беше питал.

Детектив Ланиер, прехвърлил петдесетте мъж, чието лице носеше циничното изражение, отпечатък на дълги години работа в полицията, извика Джордан сутринта, след като хората му бяха изпратени по задачи във връзка с издирването на Джил.

— Вашата съпруга ви е излъгала — заяви той безцеремонно.

— Направихме проверка в Мериленд. Раждането й не е отразено в регистрите на нито една болница там. Няма никакви данни за нея в гимназиите или в който и да е от университетите, които споменахте. Номерът на социалната й осигуровка е фалшив. Родителите на майка й, за които ви е разказвала, никога не са съществували. Лично аз много се съмнявам, че изобщо някога е стъпвала в Мериленд. Поне дотолкова, че да остави някакви следи.

На суровото лице на детектива се четеше скрито съжаление. Джордан Лазаръс, най-богатият човек в Америка и една от най-уважаваните личности в целия свят, не знаеше коя е собствената му съпруга.

Когато чу тези стъписващи новини, Джордан пребледня.

— А името, което е използвала за брачното ни свидетелство? — попита той.

Детективът поклати глава.

— Фалшиво — отвърна той. — Проверихме го в нашите компютри. Не знам коя е вашата съпруга, господин Лазаръс. Но съм сигурен, че не е тази, за която се представя. Защото тази личност не съществува.

Джордан пое дълбоко въздух.

— Е — каза той. — Това малко усложнява задачата ни, нали?

Детектив Ланиер се усмихна студено.

— Определено.

От този момент нататък загадката Джил се превърна във фокус на разследването заедно с настоящото й местонахождение.

И докато часовете се нижеха мъчително, изпълнени с напрегнато очакване и ужас, Джордан бе принуден да отчете факта, че в този момент, когато повече от всякога се нуждаеше от информация за личността на Джил — минало, характер, възможни реакции при стрес — на практика той бе с празни ръце. Даваше си сметка, че изобщо не познава своята съпруга.

И поради този пропуск по негова вина дъщеря му можеше да се окаже в опасност.

Тъй като всичко, което Джил бе разказала на Джордан за своето минало, бе лъжа и тъй като не бе научил почти нищо за нея, откакто бяха сключили брак, Джордан бе принуден да се върне към времето на тяхното запознанство.

Насочи детективите към „Хайтауър Индъстрис“, където Джил бе работила, преди да я срещне. Резултатите от това проучване не бяха от полза. Предишните служби, които Джил бе записала в личното сведение, предназначено за личен състав на „Хайтауър“ се оказаха абсолютно фалшиви. Джил бе заявила, че е работила в две други компании — една фирма за проучване на пазара в Делауеър и още една компютърна фирма в Калифорния. И двете бяха фиктивни. Препоръките в личния й архив, подписани от предполагаеми служители в личен състав на съответното учреждение, също бяха фалшиви.

Завеждащият Личен състав в „Хайтауър“, който бе наел Джил, вече не работеше в компанията. Беше се пенсионирал и сега живееше на плаваща вила във Флорида. Полицията го издири за броени часове. Каза, че си спомнял Джил заради славата й впоследствие най-напред като дясната ръка на Джесика Хайтауър и после заради брака й с Джордан. Но твърдеше, че няма спомен за обстоятелствата, при които е била назначена. Била от нисшите служители, каза той, и то много отдавна. Не съществувала обичайна процедура, поясни той, да се проверяват препоръките на всички бъдещи служители. А и представянето на Джил на стандартните тестове за интелигентност било толкова впечатляващо — нейният коефициент за интелигентност бил 160 — че той я наел без колебание.

От полицията благодариха на този човек и продължиха нататък. Историята му звучеше логично. Само че той не им каза цялата истина. Беше спал с Джил Флеминг в деня на нейното назначаване, в три часа след обяд в някакъв хотел в центъра. Способностите, които бе показала на тестовете за интелигентност, бяха нищо в сравнение с майсторството й на любовница. Нямаше да забрави този следобед до края на живота си и щеше да отнесе спомена в гроба си.

Не виждаше причина да го разкаже на полицията. Това нямаше да им помогне да я открият сега. А на него изобщо нямаше да му се отрази добре, това беше сигурно. Не и ако Джесика Хайтауър разбереше за тази история. Тя бе своенравна жена и ръката й наистина беше дълга.

На формуляра отличен състав на „Хайтауър“ Джил бе записала: „Родители Грант и Марта Флеминг от Шеридан, щата Кънектикът. Родена в болницата «Светото семейство» в Бангор, щата Мейн, на 22 февруари 1950 година. Посещавала училище в Мейн до втори клас, завършила гимназиалното си образование в Кънетикът и продължила да учи в университета в Рочестър, бакалавърска степен по бизнес. Не омъжвана. С две по-големи сестри, Джоселин и Алиса, омъжени“.

Всички тези твърдения бяха неверни. Грант и Марта Флеминг не съществуваха. Нито предполагаемите й сестри. Нямаше архив за средното й образование в Мейн или Кънетикът. В университетите в Рочестър изобщо не бяха чували за нея.

Джил беше нереална личност, крачеща измислица. Въпреки че сега бе известна в целия свят като съпругата на Джордан Лазаръс и беше давала интервюта пред стотици издания — въпреки че беше „домашно име“, известно едва ли не във всяко домакинство в буквалния смисъл на тази дума, — тя не съществуваше. Беше само профил, повърхност без дълбочина, непознаваема въпреки своята популярност.

Джордан се проклинаше, че не е проявил повече любопитство към нея, когато се запознаха и той попадна в плен на нейния чар. Щеше да бъде толкова просто да нареди на своите хората да я подложат на изчерпателна проверка. Как би могъл да използва тази информация сега! Но той осъзна с горчива усмивка, че именно нейното магическо въздействие бе притъпило любопитството му към миналото й и дори към собствения й характер. А това въздействие не беше единствено заслуга на Джил. То произтичаше от неизлечимата отчаяна любов, която изпитваше към друга жена, истинското лице зад маската на Джил, истинската тайна зад нейното очарование. Това бе собствения му неосъществим копнеж по Лесли, отразен чрез Джил, който го бе заслепил за истинската й същност. А самата Джил не само бе приела тази лъжа, тя съвсем преднамерено я беше подклаждала.

Тъй че тайната на фалшивия му брак, която вече бе причинила достатъчно беди, сега по ирония на съдбата отново се връщаше при него, за да го обсеби по този фатален начин. Той не можеше да помогне на полицията да открие съпругата му, защото не знаеше нищо за нея и никога не бе проявявал достатъчно любопитство, за да установи или научи нещо за личността й.

Почти си представяше как Джил се усмихва на себе си при мисълта за безпомощността на своя съпруг, докато бяга все по-далеч, устремена към загадъчната си цел. Знаеше, че Джордан няма следа, по която да тръгне. Неговото безразличие към действителната личност под измамната повърхност го лишаваше от възможността да я преследва.

Единствената диря, която извеждаше от тази привидна безизходица, можеше да дойде от самата Джесика Хайтауър.

Джесика се срещна на четири очи с Джордан и началника на неговия специален екип от детективи. След като й бе казано достатъчно за настоящото положение, за да разбере защо Джордан е толкова разтревожен, тя се съгласи да сподели онова, което знаеше за Джил, и да запази тайната на Джордан.

Показаха й личния формуляр, който Джил бе попълнила в „Хайтауър“ няколко месеца преди двете жени да се срещнат. Тя го виждаше за пръв път. Докато го проучваше, на лицето се изписа смущение, което не беше много по-различно от това на Джордан. Собствената й мания по отношение на Джил, започнала още от онова падане от коня, поставило началото на тяхната връзка, също бе притъпило любопитството й към миналото на младата й приятелка. Не знаеше нищо за онази част от живота й, освен че Джил — по нейни собствени твърдения — била сам-сама на света, без никакви живи роднини.

Но Джесика откри едно съответствие в досието, което предостави на детективите нова следа.

— Джил ми каза, че е работила в „Континентал Продъктс“ в Детройт, фирмата не фигурира тук в служебната й характеристика, но знам, че е истинска, защото наредих да проверят. Заемала е нисша длъжност. Някой си Харли Шрейдър й погодил номер и тя била уволнена. — Джесика се изкашля малко притеснено. — Знам къде може да бъде намерен господин Шрейдър — поясни тя. — Подразних се, когато Джил ми разказа своята история, и не съм го изпускала от очи.

Тя даде на детективите един адрес. Джордан сърдечно й благодари за отзивчивостта. И ако се питаше защо и откъде тя знаеше местонахождението на някакъв съмнителен административен служител на име Харли Шрейдър, той бе достатъчно тактичен да не зададе подобен въпрос. Беше наясно, че преди брака си Джил Флеминг бе означавала много за Джесика. Може би дори твърде много.

Въз основа на информацията от Джесика детективите посетиха „Континентал Продъктс“ още същия следобед.

От архивите в Личен състав наистина се изясни, че Джил Флеминг е била назначена там на работа преди около девет години. Данните бяха изпратени по факса на Джордан и неговите сътрудници в Ню Йорк.

Документацията определено представляваше интерес. Също като онази в „Хайтауър Индъстрис“ тя включваше абсолютно фалшива служебна характеристика. Имаше сведения за образование в два университета, работа по договореност в две несъществуващи компании, както и препоръки от двама предишни началници, също недействителни.

Личните данни, съобщени от Джил при кандидатстването й за работа явно противоречаха на съобщените по-късно при подаването на документите й в „Хайтауър“. И все пак имаше някои странни и красноречиви прилики.

Джил бе назовала различни родители. Според формуляра майка й се казваше Джоселин. Името на баща й беше Чарлс. Този път имаше брат и сестра — Дейвид и Бетани. Записано място на раждане: Хоумстед, Флорида.

Детективите забелязаха повторението на името Джоселин в двата формуляра. Но не можеха да направят никакъв извод от това очевидно съвпадение.

Така следата към Джил Флеминг бе загубена.

Колкото до някогашния административен служител Харли Шрейдър, неговата бизнес кариера, след като бе напуснал „Континентал Продъктс“, представляваше задънена улица.

През 1975 г. бе уволнен по кратката процедура от „Континентал“. Оттогава бе работил в десетина компании, заемайки все по-ниски постове и последователно бе освобождаван от всяка една от тях.

Детективите проследиха падението на един мъж на средна възраст, който се бе провалил напълно в кариерата си. Онова, което не видяха, бе изкусната ръка на Джесика Хайтауър, преследвала Харли Шрейдър от работа на работа, използвайки властта и влиянието си, за да предизвиква уволнението му от всеки следващ пост. Те наистина намериха доказателства за постепенното му алкохолизиране и за сексуални приключения с все по-съмнителни жени.

Харли изрази изненада; когато го попитаха за Джил Лазаръс. Да, навремето познавал Джил, каза той, докато двамата работели в „Континентал Продъктс“. Но познанството им било съвсем бегло.

— Тя бе просто едно момиче от канцеларията на долния етаж — отвърна той. — Аз почти не разговарях с нея.

Погледна детективите и видя тревогата, изписана на лицата им.

— Но мой колега я познаваше много по-добре — добави той не без известен намек в гласа. — Можете да го издирите. Той вече не работи в компанията, но вероятно няма да е трудно да го откриете. Казва се Рой Инглиш. Те двамата с Джил бяха доста близки по едно време. Той сигурно ще бъде в състояние да ви даде някоя и друга подробност около личния й живот.

Харли, естествено, не разкри истината за кратката си връзка с Джил или за номера, който й беше изиграл, представяйки я за своя любовница. Самият факт, че я търсеха от полицията плюс твърде голямата й популярност, стигаха да затвори устата на Харли. Не подхождаше на великия Джордан Лазаръс да разбере, че красивата му жена някога е имала любовник и враг на име Харли Шрейдър. Наказанието за подобна информация можеше да бъде много по-тежко от нещастията, които Харли вече бе преживял след уволнението си от „Континентал Продъктс“.

Тъй че той отклони детективите, като междувременно им подхвърли името на Рой Инглиш.

Същата вечер Джордан Лазаръс излетя за Маями, където Рой Инглиш понастоящем бе президент и генерален директор на голяма и преуспяваща параходна и производствена фирма.

Рой Инглиш държеше просторен кабинет с изглед към океана. Той поздрави сърдечно Джордан и му предложи питие, което той отказа.

Рой бе прехвърлил петдесетте, косата му вече сивееше, а слънцето на Флорида бе обагрило суровото му лице с тъмен загар. Изглеждаше здрав и силен въпреки уморения поглед. На бюрото му от тиково дърво стоеше снимката на съпругата му, красива и много по-млада жена, заедно с две малки деца.

— Имате прекрасно семейство — каза Джордан.

— Благодаря ви — отвърна Рой. — Те ми поддържат интереса, така да се каже. Ожених се относително късно и това ме направи щастлив съпруг.

Джордан имаше чувството, че Рой Инглиш гледаше на работата си с цинична незаинтересованост и твърде малко го беше грижа за компанията, която управляваше така успешно. Приличаше на човек, загубил вкус към корпоративните войни и живееше единствено за семейството си.

— Причината за появата ми тук е тъкмо семейството — каза Джордан, като гледаше по-възрастния мъж право в очите. — Имам нужда от помощта ви. И разчитам на обещанието ви, че ще запазите разговора ни в пълна тайна. Ако ми съдействате, уверен съм, че ще намеря начин да ви върна услугата. Но предпочитам да ми помогнете просто от мъжка солидарност.

— Разбира се — каза Рой. — За какво става въпрос?

— Преди време съпругата ми е работела в „Континентал-Продъктс“, където вие сте заемали ръководен пост — започна Джордан. — Според служебното й досие в „Континентал“ тогава е била известна като Джил Флеминг. Вече разговарях с Харли Шрейдър, когото е познавала. Както разбрах, познавала е и вас. Необходима ми е някаква информация, която може би ви е дала за миналото си. Откъде е, нещо за семейството й и така нататък. Не проявявам любопитство към отношенията ви. Това си е ваша работа. Въпросът е, че аз я издирвам. Трябва да знам къде може да е отишла.

Лицето на Рой Инглиш помрачня. Той запали цигара и погледна внимателно своя посетител.

— Това беше много отдавна — каза.

Джордан не реагира веднага.

— Знам — отвърна накрая. — Затова се надявах да ми помогнете.

Джордан надуши опитния бизнесмен, стария професионалист, който се питаше дали няма да съжалява, че е признал на най-богатия човек в Америка, че някога е бил любовник на съпругата му. Освен това Джордан чувстваше как Рой преценява вероятността по тази причина вече да е стъпил на тънък лед и дали евентуално би могъл да си помогне, като каже истината на Джордан.

— Както вече казах — повтори Джордан, — никакви лоши чувства и в двата случая. Ако ми помогнете, после и аз ще намеря начин да отвърна на жеста ви.

Рой Инглиш пое дълбоко въздух и угаси цигарата си.

— Бях влюбен в нея — каза. — Имахме връзка в продължение на шест, може би седем месеца. Краят настъпи, когато разбрах от Харли… от Харли Шрейдър… че е спала и с него. — Той погледна Джордан в очите. — Винаги съм бил горд със самообладанието си. За да се оцелее на това равнище, няма друг начин. Е, с Джил го загубих. Тя просто ме въртеше на малкия си пръст. Направих й предложение за брак. Щяхме да се женим. Но по това време тя държеше да стана президент на „Континентал“. Не виждах връзката — бях прекалено луд по нея — но президентският пост бе предварителното условие тя да даде съгласието си да стане моя съпруга. После Харли ми каза, че е спал с нея. Дадох си сметка, че е използвала Харли, за да се добере до мен, и че желаеше единствено парите и властта, които можех да й дам.

Той въздъхна и се облегна назад.

— Уволних я — завърши той. — По кратката процедура. Повече не съм я виждал. — При спомена в очите му се появи болка. — Това бе най-трудното нещо, което съм правил през живота си… дотогава и след това — добави той.

После погледна Джордан.

— Предполагам, че няма да го разберете.

Джордан не каза нищо. Мислеше за подобна вътрешна борба, която преди много време бе раздирала собствените му емоции. Беше свързана с една жена на име Ребека Джармън.

— Това си спомням — казваше в този момент Рой Инглиш. — Но всъщност никога не съм я познавал истински. Сега си давам сметка за това. Тя е ваша съпруга. Вие я познавате по-добре от мен.

Той видя изражението в очите на Джордан и съзнателно избегна погледа му. Даваше си сметка, че историята сигурно му е причинила болка. Но бе почувствал инстинктивен респект към Джордан и държеше да му помогне, доколкото беше по силите му.

— Това е всичко — каза Рой. — Иска ми се да знаех повече… но ви казах истината.

— Благодаря. — Джордан погледна своя домакин. По очите му личеше, че не му е било лесно да изтръгне от миналото собствения си спомен за Джил.

— А вие откъде бяхте сигурен — каза внезапно Джордан, — че Шрейдър казва истината, когато ви е уведомил, че е спал с моята… с Джил?

Логичен въпрос. Рой го очакваше. Като бизнесмен, Джордан би си помислил, че Харли блъфира, както и самият Рой… докато не се появи доказателството.

— Имаше… — Рой Инглиш се поколеба. Помисли за прелъстителния белег, който Джил имаше по рождение. Но видя погледа на Джордан и реши да го пощади. — Да речем, че познавах Харли достатъчно добре, за да съм сигурен, че ми е казал истината. — Той погледна Джордан и добави: — Съжалявам.

Джордан си отдъхна.

— Миналото си е минало — каза той. — Аз търся съпругата си, господин Инглиш. Казвала ли ви е някога нещо… какво да е… което би могло да ми подскаже къде да я търся?

— Проверихте ли архива в Личен състав на „Континентал“? — попита той.

— Да — отвърна Джордан. — Никаква следа. Всичко, попълнено в документите, е фалшиво. Личните й данни, служебната характеристика. Няма нито дума истина. Нужен ми е някакъв ориентир… може би случайно изпусната пред вас реплика или нещо, свързано с нея, което вие сте забелязали. Без значение колко незначително.

Рой Инглиш се усмихна, когато чу за майсторството на Джил в измамата. После се облегна назад и притвори очи. Джордан наблюдаваше как той се опитваше да се съсредоточи. Мина цяла минута, после още една.

— Караше добре яхта — каза Рой Инглиш.

Джордан трябваше да потисне болката, която го прониза при тази реплика.

После Рой Инглиш въздъхна.

— Иска ми се да можех да ви помогна повече, но нищо друго не си спомням. Тя не споделяше обичайните неща за себе си. А аз бях твърде луд по нея, за да я проверявам. Миналото й не ме интересуваше. Разбирате ли? Когато до такава степен сте под въздействието на една жена, просто ослепявате. Виждате само онова, което е на повърхността.

Джордан се намръщи.

— Разбирам — каза той.

Двамата мъже станаха и си стиснаха ръцете.

— Ако си спомните нещо… каквото и да е… което може да бъде от полза — каза Джордан, — обадете ми се на този номер. Няма значение по кое време. — Той подаде на Рой визитна картичка с частния си номер.

Рой сведе поглед към нея и после повдигна вежди.

— Толкова ли е спешно? — попита той.

Джордан кимна.

— Мисля, че не разполагаме с много време.

— Желая ви успех — каза Рой.

Между двамата мъже се възцари мълчание, мълчание на разбиране. Те се бяха оказали твърде подвластни на хипнотичното въздействие на тази загадъчна жена, за да задават логичните, нормални въпроси за произхода й, за собствения й живот. Това отсъствие на интерес бе коствало твърде много на Рой Инглиш по време на връзката му с Джил. А сега цената, която трябваше да заплати Джордан Лазаръс, бе още по-висока.

С тъжна усмивка на съчувствие Рой изпрати Джордан от кабинета си.

На излизане Джордан отново погледна фотографията със семейството на Рой Инглиш.

Нямаше как да не забележи, че младата жена на снимката имаше лека, но безспорна прилика с Джил Лазаръс.

64

Нюйоркската щатска магистрала

3 април 1980 г.

Лайънел Круз работеше като пътен патрул на Нюйоркската щатска магистрала от шест години и половина. Беше амбициозен полицай, завършил Нюйоркската полицейска академия със степен по криминология и бе изкарал с отличие курса за патрули.

Баща му беше участъков полицай в Олбъни, а един от тримата му братя, Родни, също работеше като щатски пътен патрул извън Рочестър.

Лайънел бе най-малкият в семейството и най-умният. Баща му вече го притискаше в края на следващата година да кандидатства за чин лейтенант. Лайънел се затрудняваше да обясни на възрастния човек, че той си харесва работата като щатски патрул. Обичаше да кръстосва пътищата и магистралите сам в патрулната кола, обичаше прекия контакт с хората, особено когато можеше да им помогне. Дори любителите на високите скорости, които го гледаха мръсно, докато им вписваше нарушението, го изпълваха с иронична привързаност.

Лайънел Круз се притесняваше от началството и така си беше от самото начало. Може би това имаше нещо общо с властната личност на баща му или с надеждите, които семейството възлагаше на своите синове. Във всеки случай Лайънел изобщо не бързаше да се придвижва нагоре по служебната йерархия. Понастоящем той не бързаше с кариерата си, вършеше си съвестно работата, трупаше своя дял от отличия, но избягваше естествената стъпка да кандидатства за повишение.

Неговите началници не го разбираха особено. За разлика от колегите му по участъците. Те знаеха, че определен тип човек става полицай, за да чувства улицата под краката си, да се сблъсква с престъпника очи в очи, да помага лично на жертвата. Тези млади полицаи знаеха, че почестите не са най-важното. И че онова, което в известен смисъл определя истинското ченге, е липсата на професионална амбиция.

Именно в тяхната компания Лайънел Круз се чувстваше най-добре. Честно казано, искаше му се неговият пенсионирал се вече баща да си човърка градината и да престане да пришпорва синовете си. Но това, изглежда, бе твърде абсурдна надежда. Бащата в края на краищата искаше децата му да имат преимуществата, които на него му бяха липсвали. А заплатата на патрула в това отношение беше под всякаква критика.

Лайънел беше висок, хубав мъж, двайсети седем годишен, с топли сини очи, които не прилягаха на изсечените му черти и мускулестата му фигура. Имаше красива млада жена и две чудесни дечица — четиригодишно момченце и момиченце, още бебе. Вършеше си работата съвестно, беше щастлив у дома и мисълта за бъдещето го изпълваше с оптимизъм.

Само искаше баща му да разбере това.

Въпросната вечер в сряда Лайънел се движеше по магистралата близо до границата с Пенсилвания. Сутрешното кратко съвещание обикновено включваше обичайния списък от имена на търсени от полицията, съдебни постановления и профили на бегълци.

Днес обаче бе по-различно. Сержант Търуилиджър бе раздал на всички копия от някаква снимка. На нея се виждаше красива жена.

— Искам всички да си отваряте очите на четири за това лице — обяви сержантът. — Бъдете нащрек за евентуални бегълци. Наблюдавайте си колите под наем, автобусите и особено крадените коли. Просто се уверете, че не е тя, когато арестувате някого. Внимавайте с жените шофьори. Може да се окаже опасна, но засега не знаем.

Бе пристегнал колана си наперено.

— По всяка вероятност ще бъде с дете — продължи той. — Малко момиченце на около пет месеца. Внимавайте. Не искаме някоя от тях да бъде наранена. Никакви гонитби на високи скорости.

Той огледа събраните патрули.

— Правим услуга на един човек — каза той не без скрита неприязън в гласа. — Важна личност, оказвал съдействие на този участък. В знак на уважение към него всичко трябва да остане в пълна тайна. Само си отваряйте очите на четири. Ако я видите, тръгнете след нея и доложете незабавно. И най-важното, не се опитвайте да любопитствате коя е. Нашето задължение е да я открием, ако мине през района ни. Задачата ви не трябва да става обществено достояние. В никакъв случай.

Лайънел Круз веднага позна Джил Лазаръс. Той бе страстен читател на пресата и добър физиономист. Гордееше се с това свое качество и често удивляваше началниците си, като разпознаваше лицата на малко известни престъпници по снимки от полицейския архив, когато неговите колеги бяха безпомощни.

Лайънел се питаше защо ли полицията издирва прочутата Джил Лазаръс, съпруга на най-богатия човек в Америка, който предизвикваше всеобщо възхищение. Ако е имало отвличане, сержантът щеше да им съобщи и щеше да ги предупреди да бъдат въоръжени. Вместо това заповедта бе просто да я открият и проследят.

Какво беше направила?

По вестниците нямаше нищо за нея. Всъщност тази сутрин Лайънел беше прочел, че е на почивка с дъщеря си в Европа. Тогава защо нюйоркската полиция я издирваше?

Лайънел закрепи снимката на козирката над дясната седалка, за да може да я вижда. През деня на няколко пъти я поглеждаше. Джил Лазаръс бе невероятно красива жена. Лайънел обичаше своята съпруга заради свежестта и естествената чувственост на младостта. Но у госпожа Лазаръс имаше нещо, което се отличаваше с изключителен финес и елегантност, неприсъщи за обикновените жени. Някаква сложна, неподдаваща се на описание изменчивост — сякаш, взирайки се в чертите й, човек по-скоро съзерцаваше калейдоскоп от образи. Беше лице с много светлосенки и вероятно много тайни.

Присъствието му там върху козирката по особен начин придаде цвят на деня му, който иначе си беше порядъчно отегчителен. Прекара го в обход на магистралата, в спиране на шофьори, които караха с превишена скорост — повечето пътуващи за друг щат — или пък местни, които смятаха, че са го надхитрили. Притече се на помощ на пет-шест закъсали коли и заслужи благодарностите на отчаяните водачи, което отчасти компенсира явната неприязън на онези, които трябваше да глоби. Нито един краден автомобил не пресече пътя му цял ден, въпреки че чу по радиостанцията как двама негови колеги спрели близо до Джеймстаун едно откраднато комби вътре с двама майстори на банкови обири. Стигнало се до употреба на оръжие, заподозрените оказали съпротива при ареста и така нататък. Лайънел съжаляваше, че не е там.

В шест и половина вече почваше да се здрачава. Лайънел пътуваше бавно към едно градче близо до границата на щата, където имаше малък крайпътен ресторант за шофьорите на камиони. Там сервираха любимия му ябълков пай. Нямаше да свърши работа преди осем и щеше да се прибере у дома чак към девет. Тъгуваше за жена си.

Стомахът му вече бе започнал болезнено да се свива от глад, когато Лайънел внезапно попадна на произшествие.

Една цистерна беше ударила отзад откритата платформа на камион, натоварена със селскостопански инвентар и чували фураж. Магистралата бе осеяна със зоб. Имаше няколко човека, застанали тук-там и две-три спрели коли, очевидно зяпачи.

Бяха му необходими няколко минути, за да ги отпрати да продължат пътя си и да докладва за инцидента по радиостанцията. Нито едно от превозните средства не бе претърпяло някакви сериозни повреди, но шофьорът на цистерната беше бесен, защото го бяха забавили.

— Тази вечер трябва да стигна в Харисбърг — вайкаше се той пред Лайънел, като че ли патрулът можеше да му помогне с нещо, — иначе ще ми орежат половината надница. Боже…

Лайънел само кимна и си записа името му, докато преглеждаше шофьорската му книжка и регистрационния му номер.

— Как стана? — попита той.

— Оня нямаше габарити — отвърна шофьорът на цистерната, сочейки към един пълен човек, очевидно работник във ферма, който седеше мрачно до платформата. — Вече притъмняваше. Карах си според ограничението и точно щях да го задмина, когато той взе, че наби спирачките. Преди да усетя, го натресох.

Лайънел си записа данните от шофьорската книжка и регистрационния номер и на другия шофьор. Документите си му бяха в ред, само че му липсваше стикер от последния преглед.

— Покажете ми застрахователния си картон — обърна се той към шофьора.

— Ами той ми е вкъщи — каза фермерът. — Обикновено не го държа в камиона, щото…

Лайънел точно слушаше как мъжът го лъже, когато забеляза трима души, които стояха отстрани до платформата. Имаше някакъв млад мъж в моряшка униформа, с късо двуредно палто и една бременна жена, която носеше бебето си в раница. Изглеждаха окаяни и прашни.

— Кои са? — обърна се Лайънел към шофьора.

— Стопаджии — отвърна мъжът. — Взех ги след Елмайра. Отиват в Ири. Матросът трябва да се върне на кораба си. Смятах да ги закарам.

— Знаете, че е противозаконно да се возят стопаджии, нали? — попита Лайънел някак унило.

— Ясно — отвърна фермерът. — Само че жена му е бременна, нали виждаш? И с това бебе. Не съм без сърце, я. Нали разбираш?

Този разговор не попречи на Лайънел да си свърши пряката работа. Той санкционира шофьора за пътуване без документ за застраховка, за това, че превозното му средство не е минало на преглед и че пътува без габарити. Даде му призовка с дата, на която да се яви в съда. После се обърна към шофьора на цистерната, прегледа застрахователния му картон и посочи към стопаджиите.

— Те бяха ли в камиона, когато се блъсна в него? — попита той.

— Май че да — отвърна шофьорът. — Макар че не ги видях. Боже, да не вземе да им хрумне да съдят компанията ми. Това ще ме съсипе отвсякъде.

Лайънел остави шофьорът да чака камиона, който щеше да го изтегли, и се приближи до моряка и жена му.

— Някой от вас да е ранен? — попита той.

Те поклатиха глави. Матросът, русокос младеж с флотска подстрижка, изглежда нямаше нищо против да си побъбри с Лайънел. Жена му, простовато същество със сплъстени тъмни коси, пепеляв тен и поглед, в който се четеше неприкрита омраза към полицаите, стоеше по-назад. Беше в напреднала бременност, поне в седмия или осмия месец. Но мрачния й поглед му пречеше да й съчувства особено.

— Накъде сте тръгнали, матрос? — попита Лайънел.

— Флотска база на остров Преск в Ири — отвърна матросът. — Имам заповед да се явя там до шест часа утре сутрин.

— Защо пътувате на стоп? — попита Лайънел, хвърляйки поглед към младата жена. — Не е ли уморително за съпругата ти?

— Щяхме да вземаме влака — отвърна матросът. — Но парите ни свършиха още в Сиракуза. Аз вече закъснявах, тъй че решихме да тръгнем така.

— Мога ли да видя някакъв документ за самоличност?

Матросът му подаде флотската си лична карта. Снимката не беше добра, а и падащият здрач му пречеше да го разпознае. Но Лайънел видя, че е в ред.

— Защо жената и детето са с теб? — попита той. — Те не са длъжни да присъстват, когато се представяш, нали?

— Марси работи наблизо — отвърна матросът. — Бяхме на гости у чичо ми във Върмонт.

Лайънел изгледа последователно мъжа и после жената. Бебето на гърба й спеше дълбоко. Жената изглеждаше уморена и мръсна. Миришеше силно на пот, на прахоляк и на нещо, което би могло да бъде чесън. Бавно пристъпваше от крак на крак, за да люлее бебето.

— Добре ли се чувствате, госпожо? — попита той. — Да сте наранена?

Тя му отвърна с мълчание, толкова враждебно, че той отново се обърна към съпруга.

Помисли си дали и на нея да й поиска документ за самоличност, но реши, че няма смисъл. Това бяха бедни, неуки хора, ощетени от съдбата, без образование или някакво бъдеще.

— Сигурни ли сте, че никой не е ранен при катастрофата? — попита още веднъж Лайънел.

— Ние почти не я усетихме — отвърна матросът. — Марси и бебето спяха. Дори не се събудиха.

— Ще ви закарам до следващия град — каза Лайънел. — Но ще трябва да се обадите на чичо си и да му кажете да ви прати телеграфически някакви пари. Пътуването на стоп е незаконно.

— Да, сър. Ще го направя, сър.

Лайънел прати фермера да си върви с трите призовки, пожела успех на шофьора на цистерната и откара матроса и жена му до най-близкия град с телеграф. По пътя матросът не спираше да бъбри на диалект за службата и за бъдещето си. От време на време жената казваше нещо на съпруга си с тих хленчещ глас. Бебето беше изключило от света и не издаде нито звук.

От мига, в който се качиха, задната седалка на патрулната кола започна да мирише и колкото се приближаваха към града, ставаше все по-зле. Беше миризма на застояла пот и чесън, толкова силна, че на човек можеше да му призлее. Лайънел беше доволен, че се отърва от тях. Когато влизаха в пощата, матросът му стисна ръката, но жената му хвърли само един последен, изпълнен с подозрение поглед, който бедните хора така често пазят за полицаите. Едва когато я видя на светлината, Лайънел забеляза синината на бузата и подутия й нос.

Значи общителният матрос налагаше жена си. Е, не можеше да се разправя с това толкова късно вечерта. Нека жената се оплаче на полицията в Пенсилвания, ако въобще й хрумне подобно нещо. Лайънел не можеше да опази всички.

Лайънел се прибра у дома няколко минути след девет. Жена му го очакваше с нетърпение. Любиха се — децата винаги спяха по това време — и после полежа до нея, преди да стане и да изпие една бира.

Наслаждаваше се на свежото тяло на съпругата си, на откровената нежност, с която се любеше с него. Веднъж или два пъти в съзнанието му се мярна противният образ на нечистоплътната жена на матроса. Той благодари на бога, че неговата не изглежда така.

В десет и половина хапнаха заедно и той седна да поговори с жена си за един роднина, който създаваше проблеми на семейството. Лайънел даде своя съвет тактично и сериозно и тя му беше признателна.

Час по-късно вече си бяха в леглото. Лайънел най-много обичаше да си легне до жена си, да я прегърне, тя да се сгуши в обятията му и така да заспят. Харесваше топлината на тялото й, усещането, че му се доверява напълно.

Още преди полунощ потъна в дълбок сън.

Едва в три часа призори образът от сънищата му се свърза с винаги будната част от съзнанието му и го накара да седне в леглото.

— Какво има, Лайънел? — попита сънено жена му, търкайки очи.

— Нищо, скъпа — отвърна той. — Трябва да проведа един телефонен разговор.

Краката му го отнесоха в кухнята по-бързо, отколкото очакваше. Пръстите му бяха удивително вдървени, докато набираше номера.

Сержантът на нощно дежурство вдигна след две иззвънявания.

— Обажда се Круз — каза Лайънел. — Намери веднага Търуилиджър. Мисля, че тази вечер видях жената, обявена за всеобщо издирване.

— Към колко часа? — попита сержантът.

— Някъде около шест и половина. Едва сега съобразих. Тя изглеждаше съвсем различно. Беше се направила на бременна. С тъмна коса. По дяволите!

— Четири без десет. Щом го намеря, ще ти се обади.

Лайънел седеше в кухнята и проклинаше мудността, с която бе разпознал госпожа Лазаръс. Сега, като се замисли отново за кратката среща на шосето, той си даде сметка, че през цялото време бе усещал нещо странно у младата жена. Някакъв детайл в поведението й, някаква скрита грация в стойката й, несъответстваща на образа, който така блестящо изграждаше.

Когато телефонът иззвъня, Лайънел разказа на сержант Търуилиджър за двойката стопаджии и за мястото, накъдето се беше отправил младият матрос. Веднага бе пуснат бюлетин за всеобщо издирване. Като предпазна мярка пътни и местни полицаи бяха вдигнати по тревога в околностите на всички военноморски бази в радиус от хиляда мили.

Лайънел Круз остави своята спяща жена и се включи в издирването. Не беше на място, когато матросът бе спрян рано сутринта, но пристигна за час. Беше същият млад човек, нямаше съмнение. Лайънел придружи сержанта, който отведе младежа в едно помещение на полицейското подразделение.

— Матрос, можеш да си докараш сериозни неприятности — каза сержантът. — Съветвам те незабавно да ни кажеш цялата истина, освен ако не искаш да свършиш във флотския арест.

Матросът изглеждаше изплашен.

— Тя ми даде сто долара. Каза, че бягала от съпруга си. Изглеждаше така, сякаш здравата я беше загазила. Викам си, защо пък не? Сто долара са много пари.

— Когато тръгна с теб така ли изглеждаше, както вчера на шосето? — попита Лайънел.

Матросът кимна.

— Имаше бая окаян вид. С тая бременност. Пък и миришеше лошо. Ама вие го знаете.

— Колко време останахте заедно? — попита сержантът.

— Един ден и една нощ — отвърна морякът. — Снощи спахме в някакъв мотел в Уотъртаун.

— За какво си говорехте? — попита Лайънел.

— Не си говорехме — отвърна матросът. — През цялото време не обели и две думи. На няколко пъти се опитвах да подхвана разговор, но тя ме отряза. Имаше лош поглед. Хич не съжалих, когато се отървах от нея. Пък и тази миризма…

— Добре, матрос — каза сержантът. — Няма да ти причиняваме неприятности. Но искам да погледнеш няколко снимки.

Морякът се затрудни да избере фотографията на Джил Лазаръс от купчината, която му бе показана. Дори трийсет и шестте часа, прекарани с нея, не го правеха особено сигурен, толкова успешно се бе преобразила.

Но Лайънел Круз само затвърди мнението си, когато видя снимките. Беше Джил Лазаръс, в това нямаше никакво съмнение. Не можеха да го заблудят нито фалшивите синини по лицето й, нито промененият цвят на косите й.

Едва сега Лайънел си даде сметка защо я бе разпознал с такава лекота, макар и седем часа по-късно, и защо бе толкова убеден, че е тя. Въпреки че нечистоплътната жена на матроса с нейния лош поглед го бе заблудила там край пътя, на мястото на катастрофата, това бе същото лице с неговата изменчива хубост, със скрития си чар. То витаеше в съзнанието му, докато се любеше с жена си — все още маскирано, подвеждащо, но все пак безспорно прелъстително зад своята маска.

Трите часа неспокоен сън Лайънел вероятно беше прекарал в усилие да свърже двата факта, докато най-накрая истината го беше събудила. Навреме, за да се втурне след нея, но не и да я хване.

Лайънел Круз отново можеше да се поздрави с умението си да разпознава лица. И като много цивилни преди него, сега можеше да каже, че е видял на живо прочутата Джил Лазаръс.

Но не беше успял да я хване. Беше се изплъзнала между пръстите му, лишавайки го от най-големия успех, който можеше да постигне в своята все още начинаеща кариера. Оставаше му само да признае превъзходството й и да разсъждава над факта, че въпреки мръсното лице и враждебния поглед, тя бе обсебила въображението му, докато той се любеше с младата си жена.

Бюлетинът за всеобщо издирване на пътуващия матрос и неговата съпруга бе отменен. Остана само жената. Полицията навсякъде търсеше бременна жена с малко бебе.

Но повече никой не я видя.

Когато щатската полиция задържа младия матрос, Джил Лазаръс вече се намираше на триста мили, облечена в тясна пола и пуловер, сложен в чантата на бебето още предната вечер. Косите й бяха подстригани и боядисани в червено. Носеше червени обувки и мрежести чорапи и стискаше червена чантичка. Изглеждаше на не повече от петнайсет години.

Дъвчеше дъвка и вървеше бавно из един търговски център в Кентъки. Бебето беше в количка. Всеки минувач би я оприличил на детегледачка или по-голяма сестра.

Никой не я позна. Но тя бе нащрек, дебнеше погледите на хората, които подминаваше в търговския център, и много внимателно огледа продавачите, от които купи някакви дрехи и шише боя за коса.

Беше пак така внимателна и преди двайсет и четири часа, когато се появи предрешена пред Лайънел Круз и усети по очите му, че е способен да надзърне зад маската й. Беше я разпознал, както се опасяваше. Но за нейно щастие Джил му водеше с цяла крачка.

65

Ню Йорк

На 4 април, близо три денонощия след изчезването на Джил Лазаръс, Калвин Уедърс откри какво се беше случило.

Кал имаше солидни връзки сред полицаите и детективите. Преди двайсет и четири часа бе разбрал, че става нещо важно, което съзнателно се пази в пълна тайна. Кал успя да разбере от свой приятел в една детективска агенция, която работеше по случая, че Джил Лазаръс и нейното бебе са изчезнали. Операция по всеобщо издирване бе в пълен ход, макар и строго секретна. Откакто чу за това, Кал Уедърс непрестанно мислеше за Джил.

От една страна, Кал бе много изостанал от армията следователи, които търсеха Джил Лазаръс. А от друга, бе много пред тях — макар че все още не си даваше сметка за това.

Беше назад, защото не беше виждал Джил още отпреди раждането на детето й и не му беше ясно какво ставаше с нея след последното разследване, което бе провел по нейна поръчка. Двамата не бяха разговаряли повече от година.

А имаше преднина, защото по някакъв странен начин той познаваше Джил Лазаръс дори повече от собствения й съпруг. И през последната година, когато Джордан Лазаръс упорито пренебрегваше жена си, Кал мислеше за нея почти непрекъснато.

След последната му среща с Джил пред обществото тя играеше ролята на най-щастливата жена на света. Беше съпруга на най-богатия и уважаван мъж в Америка, човек, който използваше богатството и властта си да промени облика на градска Америка. Джил беше по кориците на всички луксозни списания, смяташе се за модел на елегантност и маниер на поведение. Имаше прекрасна малка дъщеря. Но зад маската на щастлива съпруга всъщност Джил Лазаръс беше нещастна, дори отчаяна жена. Кал беше разбрал това още преди година.

А сега беше изчезнала.

Кал се върна мислено към последното разследване, което беше извършил по заявка на Джил. То бе разкрило, че преди време нейният съпруг е имал връзка с друга жена, връзка, продължила само няколко месеца. След това и двамата бяха сключили брак с различни партньори. Привидно отношенията им бяха приключили завинаги.

Човек би си помислил, че тази новина ще бъде посрещната с голямо облекчеше от Джил, която по време на разследването вече беше госпожа Джордан Лазаръс. Но Кал никога нямаше да забрави изражението на лицето й, когато й показа снимките на Лесли Чембърлейн. Всъщност Джил бе потисната жена, която страдаше неимоверно.

Също като нишката на Ариадна тази следа поведе Кал Уедърс през лабиринта от лъжи, върху който Джил бе построила брака си и живота си, към истината, която тя криеше от целия свят. Кал познаваше Джил Лазаръс лично, тъй да се каже. Тя не само му бе поднесла тялото си като начин да го обвърже със себе си и да си подсигури неговата лоялност. Беше му разкрила на практика и уменията си като прелъстителка. Тайната на нейния успех…

Прелъстявайки Кал, Джил интуитивно бе проникнала в онези негови потребности и фантазии, които той не бе споделял с никого. Нейната привлекателност се основаваше на способността й да открива скришните образи в сетивата на мъжа, дори в сърцето му, и да се превръща в тяхно отражение, на което бе невъзможно да се устои.

Кал все още я виждаше, сякаш беше вчера — погледът й, когато онази кожена пола се смъкна към коленете й първия път, когато спа с него. Беше поглед на спокойна празнота, търсещ собственото му желание, което откри много бързо. Поглед, който регистрираше неговата изненада, възбуда и накрая неговата капитулация. Беше като повърхност без дълбочина, образ, гравиран върху огледалото на собствената му потребност. Самата й нереалност го бе привлякла неудържимо.

Кал подозираше, че тя превзема всички мъже по този начин. И заключи, че вероятно със същите средства бе хванала в капан и Джордан Лазаръс.

Привлекателността на Джил нямаше нищо общо с любовта. Тя вероятно бе избрала Лазаръс за своя жертва, бе го привлякла с необходимата стръв и го бе хванала на въдицата си с безстрастните умения на своето сърце на ловец. И го бе спечелила, отнемайки го от съпругата му. С помощта на Кал Уедърс.

Задачата не беше особено трудна, въпреки своенравния характер на Барбара Консидайн, защото Джордан изобщо не я обичаше. Бракът му с нея беше брак по сметка. Ами ако, вече омъжена за Лазаръс, Джил е открила, че сърцето му не е пусто като нейното? Че в миналото той е имал любов, голяма любов, която никога няма да може да превъзмогне? Ами ако неговият брак с Джил, макар и посвоему, също е бил брак по сметка? В края на краищата дори и жена с таланта на Джил за възбуждане на желание не би могла да провокира любовта у мъж като Джордан. Не и при положение, че сърцето му вече принадлежи на друга.

В случай че Джил е проумяла тези факти или е била принудена да види брака си по този начин, човек лесно би могъл да си представи отчаянието й. Тя бе превзела Джордан Лазаръс безспорно, но само тялом. Сърцето му продължаваше да принадлежи другиму.

А от тази безнадеждност би могла да покълне любов. Дори и у жена, празна като Джил. Вътрешната й пустота можеше да направи любовта й твърде неконтролируема. В известен смисъл животът й, безкраен низ от лишени от любов приключения, вероятно бе оставил сърцето й недокоснато като на девица. И също като девица, влюбеше ли се, щеше да се влюби с цялото си сърце. Щеше да бъде обсебена от своя любим. Както и от безумна ревност към всяка жена, която би могла да й го отнеме.

На пръв поглед това бе абсурдна теория, помисли си Кал, почти готическа в своята зловеща логика. Жени като Джил Флеминг не се влюбват. Те не познават смисъла на тази дума.

Кал щеше незабавно да отхвърли въпросната теория, ако не бяха две неща. Първото беше болезнената, почти маниакална реакция на Джил по отношение на снимките на Джордан с Лесли Чембърлейн, които й бе занесъл. Преди този ден Джил никога не бе давала израз на някакви човешки емоции. В ретроспекция душевният й смут бе на влюбена, но отхвърлена жена. А източникът на нейните терзания бе Лесли Чембърлейн.

Второто доказателство сега беше в ръцете му.

Кал държеше един брой на „Ню Йорк Таймс“, отворен на страницата с некролозите, където се съобщаваше за смъртта на Рос Уилър. Джил Лазаръс бе изчезнала шест часа след излизането на вестника.

Кал Уедърс отдавна бе разбрал, че случайността играе много по-незначителна роля в човешкия живот от необходимостта. Поне в сферите, свързани с детективската работа. Не беше съвпадение, че Джил Лазаръс бе изчезнала с бебето си само часове след вестта за смъртта на Рос Уилър. Кал би заложил много на това предположение.

Но накъде бе тръгнала?

Благодарение на приятел от ФБР, който му беше длъжник за голяма услуга, същата вечер Кал Уедърс се бе сдобил с копие на двата формуляра за работа, които бяха предоставили на полицията единствените нишки към миналото на Джил Лазаръс. Сега те бяха отворени на малката масичка пред него. Той пушеше тънка пура и ги проучваше внимателно, а чашата с бира до него стоеше непокътната.

И двата формуляра бяха пълни с лъжи. Когато му ги даваше, приятелят му изрично бе подчертал този факт. Кал неволно се усмихна на паяжината от измислици, която Джил бе изплела, за да прикрие миналото си, да скрие истинския си характер. Това бе произведението на живота й — този лабиринт, тази повърхност без съдържание. Това бе тайната на властта й над други хора… но може би и източникът на нейната гибел.

Тъй като Джордан Лазаръс бе проникнал в тази празнота и бе оставил своя красив образ в сърцето й. Джил сигурно го бе почувствала като неизлечима рана, грандиозно срутване на най-устойчивите си укрепления. И това, заедно с разкритието за другата жена в живота на Джордан, я бе превърнало в бомба със закъснител.

Минаваше полунощ. Кал се чувстваше уморен. Беше време да си ляга, но той не преставаше да оглежда ту единия формуляр, ту другия. Нещо в паралелните последователности от лъжи отпреди четири години и половина не му даваше мира — фалшивите препоръки за работа, въображаемите братя и сестри, родителите с измислени имена — там се криеше нещо, нещо, което той чувстваше, без да може да определи точно какво.

Вече се канеше да се откаже и да си легне, когато един дребен детайл привлече погледа му.

Взря се в сведенията, записани във формуляра за „Хайтауър Индъстрис“ — сестри — Джоселин, Алиса. Това бяха измислици, разбира се, както и имената на родителите и родното място Шеридан, Кънетикът.

В следващия миг Кал отмести поглед към формуляра за „Континентал Продъктс“ отпреди девет години: име на майката — Джоселин.

Той присви очи. Повторението на името Джоселин му напрали впечатление. Огледа внимателно двата формуляра. Други имена не се повтаряха. Името Джоселин вероятно означаваше нещо за Джил.

Кал стана с въздишка, отиде в малката кухня и набра един номер на стенния телефон. Наложи се да изчака дълго, докато му вдигнат.

— Джими, обажда се Кал. Да, знам. Късно е, няма спор. Слушай. Хората ти проверили ли са всички имена от двата формуляра?

Слуша известно време, докато агентът от ФБР унило му обясняваше, че всяко име е било пуснато на компютрите на агенцията.

— Забелязал ли си, че тя повтаря името Джоселин? — попита Кал.

Не без сарказъм агентът подчерта, че повторението е било регистрирано още от самото начало. Но компютърното проучване не е разкрило някаква връзка между Джил и близо петте хиляди престъпници, жертви на престъпления и заподозрени с име Джоселин.

— Това е задънена улица — каза агентът. — Повярвай ми, проверили сме всичко. Може би е някаква нейна позната. Може би се е сетила за него, защото започва със същата буква като малкото й име. Във всеки случай не води до никъде. Забрави го, Кал.

— Добре — отвърна Кал. — Благодаря ти за информацията.

Кал затвори. Вече се канеше да тръгне към всекидневната, когато изведнъж затвори очи и видя лицето на Джил. В същия миг гласът й прозвуча в паметта му. Неповторимата му напевност го накара да застине на място. Стоеше в тишината на апартамента, наострил слух, като че ли се вслушваше в нищото.

Беше глас, който му бе близък, сложният му акцент бе белязан с удължения, характерни за най-отдалечените части на страната. В него се долавяше Югът, или поне дълбокият юг към Мериленд. Както и тихоокеанският северозапад, може би Южен Орегон. И около година в Калифорния. Имаше силен при звук от източното крайбрежие, може би Кънетикът. А отдолу, под тези носещи се течения, сякаш покрит от всички останали, се долавяше Средният запад. Мисури или Илинойс. Кал не можеше да го сбърка, защото самият той бе израснал в Чикаго.

Джоселин.

Джоселин…

Внезапно Кал Уедърс получи прозрение.

Той извади атласа от рафта с книги и започна да прелиства индекса щат по щат. Погледът му се плъзгаше бързо по подредените по азбучен ред големи и малки градове. След две минути намери онова, което търсеше.

Развълнуван, той стана, излезе от апартамента, качи се на колата си и отиде в офиса. Когато стигна там, беше един часът след полунощ. Използва собствения си ключ, за да влезе, поздрави нощната охрана в коридора и взе асансьора до справочния отдел на четвъртия етаж.

Седна пред компютъра и отвори главния информационен файл. Не беше светнал лампите и зеленият екран изглеждаше странно призрачен в тъмната стая.

„Детски социални грижи“, записа Кал. Сиропиталища.

„Подредени по?“ — попита компютърът.

„Щати“, записа Кал.

Щатите се изписаха по азбучен ред. Той започна да се придвижва от щат на щат, като насочваше вниманието си върху областите, където подозираше, че бе живяла Джил. Във всеки щат просто изчиташе списъка от сиропиталища или домове за безпризорни деца.

Намери отговора, който му трябваше, в Илинойс.

Джоселин. Беше име на малък град на юг от Спрингфийлд, където допреди десет години се е намирал най-големият щатски приют за бездомни и изоставени момичета, впоследствие разрушен и заменен от нов, близо до южната граница на щата.

Кал нервно потропваше с молива си по бюрото.

— Страхотно! И къде са архивите?

Нямаше да може да се обади на властите в Илинойс преди сутринта.

Погледна часовника си. Един и половина. Какво можеше да свърши един детектив в един и половина след полунощ? Цялата нация спеше.

Но Чикаго бе само на два часа и половина със самолет. Защо да чака утрото? Трябваше да установи нещо. А времето можеше да се окаже твърде съществено.

Кал затвори файла, изключи компютъра и се обади на летището. За негов късмет след четирийсет и пет минути имаше нощен полет до Чикаго с връзка за Спрингфийлд призори.

Можеше да бъде на линия преди началото на работното време.

Кал не се върна вкъщи да си вземе някои неща. Бързо слезе при колата си и се насочи направо към летището.

Едва когато стигна там, му хрумна, че трябва да се обади на своя приятел детектив и да предложи Лесли Чембърлейн да бъде поставена под охрана колкото се може по-скоро. Джил така бе обсебила съзнанието му, че заради нея просто бе забравил за тази страна на проблема.

Обади се където трябваше, но предупреждението му се оказа излишно.

66

Ню Йорк, 4 април 1980 г.

Джордан седеше сам в библиотеката на апартамента си в Сътън Плейс и се взираше в нищото.

В тишината на малката стая, чиито стени бяха покрити с рафтове с книги, се долавяха далечните шумове от телефонните разговори, които водеха детективите. Очите му бяха затворени. Не беше спал близо три денонощия. Но ужасът вътре в него бе по-силен от умората. Чувстваше се така, сякаш се движеше от невидим източник на енергия, направен от най-чист мраз, по-студен, от който и да е лед. Нямаше намерение да заспи, преди всичко това да е приключило.

Джордан уморено отвори очи. Погледът му пробяга по рафтовете с книги. Почти всички му бяха любими автори от едно време — Шекспир, Софокъл, Марк Твен, О’Нийл — които се бе научил да обича много отдавна, а после, вече като хоби, бе издирил редките им първи издания. Чувстваше особена възбуда да чете книга, издадена, докато нейният създател е бил още жив. Това му внушаваше усещането, че пътува през времето към изгубения свят, в който авторът действително е разговарял и дишал.

От тези негови находки най-ценно бе едно антикварно издание на Шекспир, чиято височина надминаваше трийсет сантиметра. За него преди пет години Джордан бе платил почти милион. Печатът беше лош, редовете разкривени, на места имаше грешки в правописа, но книгата бе отпечатана и продавана по времето на Шекспир. Да чете за Отело, лейди Макбет и Хамлет от този том, бе тайнствено, почти метафизично усещане.

Джордан отмести поглед от рафтовете с книги към голямото махагоново бюро до прозореца. На него имаше лампа още от Гражданската война, стара мастилница и снимки на семейството му. Нищо друго. Беше му правило никога да не работи на това бюро. Използваше го само за размисъл. Обичаше да седи на големия въртящ се стол, да се взира в Ийст Рив, да наблюдава шлеповете, които преминаваха, и да оставя мислите си да се реят на воля.

Но тази вечер нямаше време за отвлечени разсъждения. Тази вечер всяка частица от света, който Джордан бе изградил за себе си, бе застрашен от гибел.

Джордан погледна снимките на бюрото. Имаше студиен портрет на Джил и Мег заедно с него, още една само на майка и дъщеря и трета снимка, на Джордан с бебето, правена от репортер.

Снимките бяха красноречиви в тяхното несъответствие и по тази причина Джордан ги държеше там заедно. Портретът от фотоателието изглеждаше изкуствен и театрален. Джордан нямаше да го изложи, ако не бяха някои стари негови спомени за хора, живели в най-обикновени домове със снимки на семействата си върху полицата на камината — снимки, които изглеждаха така сковани, но излъчваха домашен уют. За Джордан тази снимка беше жест към собственото му минало и към младежките му копнежи.

Снимката, на която бяха двамата с Мег, му беше най-скъпа. На нея той държеше Мег на ръце. Бебе на три месеца и половина, тя се беше отдръпнала назад и игриво посягаше към лицето му. Беше толкова мъничка, че до нея той изглеждаше по-стар; телцето й, което не знаеше покой, му придаваше солидно и почти строго изражение. Тя цялата бе движение, с почти неясни очертания, а неутолимият й възторг от живота, сигурността й в обятията му просто му късаха сърцето. Много нощи той сядаше тук, гледаше снимката и се усмихваше дори когато се чувстваше потиснат. Щастието на Мег, сътворено от собствените му вени, сякаш осмисляше целия му живот.

Третата снимка беше най-хубавата, но също и най-разстройващата. Беше я правил лично с току-що купения си „Никон“ в един слънчев ден, когато двамата с Джил бяха завели Мег на разходка в Батъри Парк. На нея майка и дъщеря бяха заедно на фона на мразовития Атлантик. Статуята на свободата бе дребно, но многозначително украшение в горния край на снимката.

Джил тогава караше Джордан да побърза, защото бризът бе станал мразовит. Страните й бяха поруменели от вятъра, както и бузките на Мег. Само миг по-рано двете се смееха, но сега, докато чакаха Джордан да нагласи фокуса, лицата им за миг бяха застинали, в съзерцателна поза. По тази причина изключителната им красота бе още по-изразителна.

Приликата между двете бе очевидна, поне за Джордан. Въпреки че когато пораснеше, Мег щеше да има тъмната коса на Джордан, у нея се чувстваше нещо ефирно и сияйно. Чертите й дължаха много на Джордан, както посочваха доста хора, но нейното изящество и деликатност недвусмислено показваха, че е дъщеря на Джил.

От друга страна, Мег излъчваше неизчерпаема енергия, ненаситен, почти яростен възторг от живота, което оставяше неин личен отпечатък върху чертите на родителите й и налагаше независимото й женско присъствие. Тя беше безспорна индивидуалност и беше такава от първия миг, в който се бе появила на този свят.

Именно това нейно стръвно лъчезарие бе запленило Джордан още от времето, когато Мег беше съвсем малко бебе. Тя, изглежда, знаеше как да живее от самото начало. И тъй като бракът на Джордан бе твърде мъчителен, Мег сякаш бе родена, за да надхвърли всичко това, да бъде нормално, жизнерадостно момиче и жена. Още с появата й на белия свят, Джордан бе решил да й осигури този живот, независимо от цената, която може би щеше да заплати.

Но сега тази жизненост, тази ненакърнена невинност и радост от живота се намираше в смъртна опасност.

Съзнанието за това върна Джордан към жестоката реалност. Той затвори очи. Изпитваше такъв ужас, че нямаше повече сили да гледа тези снимки. Мисълта, че Мег беше застрашена в ръцете на Джил, му беше непоносима. Последните седемдесет и два часа бяха прекарани в усилие да прогони този страх. Но той растеше в него с всеки изминал момент, с всеки отрицателен рапорт от страна на полицията или детективите. Въпреки че външно запазваше спокойствие, ужасът вътре в него буквално го изяждаше.

Само ако се беше държал малко по-мило с Джил! Ако беше направил повече, за да я подкрепи в тази трудна отминала година. Вероятно бе имал възможност да избегне тази криза. Но той не беше способен да й прости онова, което му беше причинила. Нейният фалш бе проникнал до самата сърцевина на брака им, дори бе послужила за начало на взаимоотношенията им. Джордан не можеше да понесе мисълта, че се бяха подиграли с чувствата му.

И по някакъв начин раждането на Мег, отваряйки вратата към нещо отвъд неговия фалшив брак с Джил, бе увеличило стената между двамата. Не можеше да протегне ръка към нея. Беше се затворил с Мег, имаше очи само за Мег и беше оставил съпругата си сама на себе си.

Сега си мислеше, че ако можеше да започне всичко отначало, би дал всичко, за да промени нещата. Беше се държал като чудовище. Беше длъжен, ако не заради Джил, то поне заради Мег, да спаси по някакъв начин брака си. Как е могъл да се надява, че ще направи дъщерята щастлива, ако майката е нещастна, и то по негова вина?

Джил се бе опитвала да го достигне, спомни си той. И сигурно й е струвало много. Но всеки път той я бе отхвърлял.

Сега бе още по-болезнено да се връща в мислите си към това, защото дълбоко в сърцето си Джордан изпитваше към Джил нещо същностно.

Това не бе предишното обсебване, повърхностната натрапчива идея, която го изпълваше с почти хипнотичен глад, когато се запозна с нея. Не беше и фалшивото чувство на доволство, което го бе обзело веднага след брака им, когато тя бе като скъп наркотик, който облекчаваше болката му и го успокояваше. Не, чувството му към нея бе надхвърлило всичко това.

С течение на времето собствената й мъка и самота играеха все по-важна роля в брака им, и като резултат неговата безумна страст към тялото и лицето й се задълбочи и прерасна в нещо повече. Тъй като в нейното отчаяние и самота той виждаше нещо от самия себе си. Може би отражение на собствената си самота. Щастливата Джил от периода на ухажването всъщност изобщо не бе докоснала сърцето му. Но нещастната Джил от техния мъчителен брак по ирония на съдбата го вълнуваше по начин, който той никога нямаше да забрави.

Тъй че в онази ужасна нощ, когато тя използва своя жесток маскарад, за да разголи собствената му вманиаченост, когато му се присмя чрез странното си превъплъщение в Лесли, той не беше прелъстен само от нейния фалшив образ. И докато я любеше, той прегръщаше самата Джил, нейната мъчителна самота и пустота.

И от сливането на тези две измъчени души се бе появила Мег — слънчева, жизнена, блажено нормална Мег, посадена от боговете в болна почва, но дарена от тях със сила да избуи и да я превъзмогне.

Да, Джордан бе по-близко до Джил, отколкото някога бе признавал дори и пред себе си. И Мег бе доказателството за това. Но той никога не го бе споделял с Джил. Ненавистта му към нейния фалш, унижението, че е бил разкрит от нея, бе твърде силно. Той не можеше да й прости.

Бе получил своя шанс да поправи грешката си, да започне отначало заради Мег. И не се беше възползвал от него. А сега си плащаше.

С тази мисъл той затвори очи, за да не гледа повече фотографията на Джил с Мег, когато някой тихо почука на вратата на библиотеката.

— Влезте — извика той.

Завъртя се на стола и видя на прага Крег Сейлък, началника на детективския отряд със специално назначение.

— Имам новини — каза Крег.

Джордан се приведе напред нетърпеливо.

— Какви?

— Видели са я — обясни Крег. — Един патрул на Нюйоркската щатска магистрала я разпознал след пътен инцидент с два камиона. Била предрешена като жената на някакъв матрос. Дори се представяла за бременна. Носела бебето си на гръб.

— Къде са сега? — попита Джордан, докато ставаше.

Крег Сейлък поклати глава.

— Измъкнали са се. Маскарадът бил блестящ. Този млад полицай бил страхотен физиономист, но му трябвали четири часа, докато се усети чие е това лице. Докато открием моряка, който й помагал, от нея вече нямаше и следа. Била много изобретателна. Бих се обзаложил на каквото и да е, че отдавна вече по нищо не прилича на онази бременна жена.

Джордан се отпусна обратно на стола си.

— Имате ли някаква следа в каква посока може да се е отправила?

Детективът поклати глава.

— Абсолютно никаква. Съжалявам. Заповедта за всеобщо издирване е в сила. Наблюдаваме всички шосета в този район. Но не мога да обещая нищо.

Джордан въздъхна. Даваше си сметка, че Джил е мобилизирала всичките си сили като актриса, за да заблуди полицията. И вероятно щеше да успее. В края на краищата нима тя не се беше омъжила за него чрез измама? Нима не беше изиграла Джесика Хайтауър и Рой Инглиш и Бог знае още колко други, преди да го прелъсти? Нейните възможности за измама не познаваха граници. А сега тя ги използваше с невероятна целенасоченост.

Но каква бе целта й? Къде отиваше? Какъв бе планът й? Джордан мислено се наруга, задето я познаваше толкова малко, че сега дори не можеше да изкаже някакво предположение.

Така бе погълнат от тези безнадеждни мисли, че напълно забрави за присъствието на детектива в стаята. Стресна се, когато чу гласа му.

— Има още нещо — каза Крег Сейлък и вдигна някакъв сгънат вестник. — Един от хората ми намери това в кошчето за отпадъци в спалнята ви. Питах се дали сте го видели.

Джордан вяло протегна ръка. Беше „Ню Йорк Таймс“ отпреди три дена, датата, на която изчезна Джил. Заглавията бяха за вулкана на Сейнт Хелънс, за икономиката, първичните избори и, разбира се, за проекта „Лазаръс“. Сега му се струваха остарели и несъществени.

Но детективът сочеше към някаква бележка с молив на първата страница.

„Некролозите, 112 стр.“

Джордан сбърчи чело озадачен.

— Какво е това? — попита той.

— И аз се канех да ви попитам същото — отвърна детективът. — Виждали ли сте го по-рано?

Джордан поклати глава.

— Този ден не прегледах „Таймс“. Четох „Уошингтън Поуст“ в самолета. Не съм виждал този вестник.

— Това не е почеркът на съпругата ви, нали? — попита Крег Сейлък.

Джордан поклати глава, вперил поглед в написаната с молив бележка. В същия момент леко пребледня.

— Сега вижте некролозите — каза детективът.

Джордан обърна на 112 страница. Видя некролога за Рос Уилър. До него имаше отметка с молив. „Тя е свободна.“

Крег Сейлък наблюдаваше Джордан внимателно.

— Значи никога не сте го виждали? — попита той.

— Не, до този момент — отвърна Джордан.

— Но вероятно тя го е чела — предположи детективът.

Настъпи мълчание. Джордан позна почерка от бележката. Знаеше чудесно на кого принадлежи.

Освен това си даде сметка, че подвежда собствените си детективи и вероятно им връзваше ръцете през последните седемдесет и два часа, като не им казваше цялата истина за своя брачен живот и за действителния конфликт между тях двамата с Джил.

Пое дълбоко въздух.

— Смятате ли, че може да си е тръгнала заради това тук? — попита Крег Сейлък.

Джордан кимна.

— По-добре седнете, Крег — каза той. — Трябва да ви разкажа една история.

Когато детективът пристъпи напред, Джордан хвърли последен поглед към бележката до некролога.

Тя е свободна.

67

Чикаго

Къщата беше празна и през изминалите шест години си беше все такава.

Последните й обитатели преди близо два месеца бяха натрапници — две двойки тийнейджъри, които пиеха бира и се опипваха на стар дюшек в по-малката спалня. От тази вечер останаха пет бутилки бира, няколко петна, по-скоро доказателство за притеснение, отколкото за удоволствие, и шепа фасове.

През последните няколко години подобни групички търсеха подслон в къщата, в началото доста по-рядко. Доказателствата за техните кратки срещи в празните стаи бяха разхвърляни върху по-раншните, оставени от последните истински обитатели на това място — едно социално слабо семейство, което се бе нанесло преди седем години и бе останало година и половина. Това семейство включваше баща, който прекарваше повечето дни в търсене на работа, майка, която понякога вземаше пране, и две малки момиченца.

Двамата родители пиеха много, както личеше от разхвърляните из къщата бутилки от водка и джин, от няколкото бирени бутилки, които не принадлежаха на по-късните посетители на юношеска възраст и още повече — по счупеното огледало в малката баня на горния етаж, двете врати долу, отваряни с ритник — кракът на бащата лесно проникваше в евтиното дърво, и, разбира се, пружините на двете легла.

Ако кухненските шкафове все още пазеха ехото от неудобни разговори и завалени приказки, винаги на ръба на насилието, старите столове и досега чувстваха напрегнатата топлина на телата, които живееха на ръба на отчаянието. Стените, заети сега от паяжини и мазни петна, все още чуваха гласове, които се извисяваха с омраза, и скандали, които никога не секваха.

Леглата пазеха отпечатъците на прелюбодеянието, не само невинното притискане на юношески тела напоследък, а на възрастен мъж върху собственото му дете, пръхтящ в мрака, предпазлив да не събуди спящата майка; ръмжене, тихо и заплашително: „Ще си изпатиш, ако някой разбере“. А години преди това в същата тази стая гласът на друг баща, налегнал друго дете.

През своя четирийсет и пет годишен живот малката къща бе чувала многократно тези звуци. Звуци на потайно удоволствие и на вина. Тя беше чувала и звуци от побой, топуркането на малки крачета, които се опитват да избягат, ужасените викове на немощни гласове, докопани от ръката на бияча.

И неизменно тези безмълвни стени го знаеха отлично, алкохолът бе неделима част от реквизита. Алкохолът бе дозата, която превръщаше любовта в насилие, самотата в кръвосмешение, безсилието в злина и жестокост. Стаите бяха видели безброй бутилки, пресушени от нетърпеливи устни и после захвърлени. Бутилки от долнопробни джин и водка, бутилки от евтино ръжено и бърбън, и по-рядко скоч. Стотици бутилки бира от долнопробен малцов алкохол или евтино калифорнийско вино… Всички те бяха неми свидетели на тайната, в която човешките същества давят гнева си и от която черпят своя кураж.

Другите следи, оставени от възрастни в къщата, говореха за монотонно ежедневие и за тихо отчаяние: списанията, разлиствани с разсеян поглед, които винаги разказваха едни и същи истории; вестникът, прегледан набързо за някакви покупки или за работа в обявите „търси се“ и после използван за пренасяне на утайка от кафе до кофата за боклук или поставян под купата с вода за кучето.

Но следите от децата, някога заклеймявани като белези за неразбория, сега притежаваха церемониалното изящество на икони, тъй като бяха останали по стените и ъглите да разказват едва започнали сънища, фантазии и надежди за хубаво бъдеще и за един приветлив свят. Рисунки с боички по вътрешните стени на гардероби, малки драскотини по парапета, страници, изпаднали от отдавна забравени училищни тетрадки, късче хартия от статив, върху който някога акварелни рисунки бяха синтезирали детската представа за сигурност и блаженство.

Къщата се ползваше с привилегията да подслушва най-интимните човешки преживявания. Ако беше мислещо същество, много отдавна щеше да заключи, че човешкият свят е разделен на два типа коренно противоположни същества: децата, силни и приспособими в своята дарба да фантазират, и подвластни на страха, там, където е оправдан; и възрастни, докарани до мъчително отчаяние от загубата на собствената си невинност и изпълнени със страх от всичко, и най-вече от самите себе си.

Къщата беше стара и скоро щеше да бъде съборена. Единствените й обитатели понастоящем бяха паяци, мравки, молци, мухълът в мазето и баните и плесента, поникнала в забравени консерви с храна. Единственият декор се състоеше от стари издънени кресла със стърчащи пружини, две-три плесенясали книги на рафта, стара изтърбушена възглавница с копринена бродерия, изобразяваща Ниагарския водопад, и избеляла рисунка на усмихнат скитник на стената.

Но къщата, макар и лишена от интелект, бе надарена със собствен вид памет. Всичко в нея бе запазено срещу високата цена на разрухата. Възрастните бяха оставили зад себе си миризмата на манджите си, пиенето си, любенето си; звукът на разговорите си и жестоките си свади. Децата бяха оставили следи от своите надежди, от игрите си, от болката си. И къщата съхраняваше всичко това, археология от прах и боички, също като пръстените в дънера на много старо дърво, незрими за окото, което вижда само кората.

Освен това къщата бе надарена с търпение. Безпомощна да се намеси в страданията, чиито стенания слушаше в продължение на толкова години, тя търпеше. Наблюдаваше безмълвно и запомняше всичко, без да пропуска и най-малката подробност.

Сега къщата бе в заника на живота си. Собствената й разруха бе част от самата й конструкция. От време на време дървените плочки от покрива падаха като есенни листа. Вятърът, който проникваше между цепнатините, сега свиреше по-силно, също както някога смехът на децата бе част от младостта й.

Тази вечер къщата спеше в благоуханието на топлата априлска нощ, особено благодатна за мухъла по ъглите и също толкова неприязнена за прогнилите греди под стрехите.

После нещо се случи.

Някакъв звук отекна из стаите, като счупен клон, паднал в безлюдна гора. Беше глух стон на старо дърво, последван от рязко тупване и след това изскърцване на дъска от пода. Старата мрежеста врата на страничния вход, увиснала на една упорита панта, беше откачена и вътрешната врата отворена със сила.

Разнесоха се звуци от влизане, леко шумолене на плат, който се търка в дърво, на обувки по мръсния под. После звук от оставяне на дете.

И след това женски глас.

— Постой там за минутка, скъпа.

Тихо шумолене от събличане на палто, хвърлено на плота, който преди два месеца бе крепил тялото на момиче, целуващо своя приятел в мрака на съботната вечер.

Последва въздишка. И отново женски глас.

— Успяхме, Мег. Вече сме у дома.

68

Спрингфийлд, щата Илинойс

Кал Уедърс седеше в сутерена, където се помещаваше архива на щатския отдел за социални грижи. Беше десет часът сутринта.

Озова се тук след дълго лутане по чиновници и инспектори. Архивите на щатските приюти и сиропиталища се съхраняваха в това помещение в безкрайни редици от прибрани в кашони папки и регистри. Преди две години била започната компютризация на огромния материал, но краят на процедурата предстоял в неясно бъдеще. Това било единственото място, където се съхранявали архивите на закрити учреждения.

Чиновничката, възрастна дама с увиснал десен клепач и изявен паркинсон на двете ръце, дълго и настоятелно се взира в картата, която й беше показал, като я държеше под ъгъл, сякаш за да засили слабото си зрение. После старателно записа инвентарния номер на тома, който Кал търсеше.

— Вдясно от вас и после двайсетина реда надолу — каза тя с рязък глас.

Той тръгна покрай редовете огромни рафтове, като точеше врат настрани, за да чете надписите на томовете.

Накрая намери онова, което търсеше. „Джоселин, Илинойс“, пишеше на една поредица. Щатски приют за безпризорни момичета. Всеки том имаше дата. За момент Кал се замисли за възрастта на Джил и после извади онзи, на който пишеше 1955–65.

Седна на най-близката маса и започна да разгръща жълтите страници.

Тутакси се намръщи. Томът съдържаше само имена и лични данни. Без снимки. Унило потърси името Флеминг. В приюта в Джоселин нямаше момичета с фамилно име Флеминг. Усмихна се на оскъдната си надежда, която беше разбита от архивите.

Кал остави тома отворен върху масата, мина отново покрай реда книги и отиде при бюрото, където седеше старата дама.

— Извинете — каза той с школувана усмивка. — Съществува ли практика да се правят снимки на възпитаниците на щатските приюти за сираци?

Възрастната жена вдигна поглед и се намръщи.

— Разбира се — отвърна тя, а енергичният й отговор опроверга болнавия й вид.

Кал се замисли за момент.

— Бих ли могъл да намеря тези снимки тук? — попита той.

— Просто погледнете в последния том на всяка поредица — каза тя. — Опитахте ли?

— Сега ще го направя — отвърна Кал с усмивка. — Благодаря ви много.

Върна се при своя ред с томове, като се опитваше да овладее забързаните си крачки. Започна да отваря томовете един по един, докато накрая стигна до този със снимките.

Сви устни. Имаше снимки, наистина, но не индивидуални. Това бяха групови фотографии на възпитаниците по класове и сгради.

— По дяволите! — възкликна той, като се придвижваше бавно към масата с отворения том в ръце.

Седна и започна да отгръща страниците. На снимките се виждаха групи от по четирийсет-петдесет момичета, понякога и повече. Неясни безстрастни лица отпреди двайсет и пет години. Беше трудно да бъдат различени едно от друго. Институцията сякаш бе изтрила човешкия им облик, оставяйки празни погледи, озадачаващи и потискащи.

Кал разгледа внимателно снимките една по една, като напрягаше зрение да различи лицата в отделните редове, без да пропуска нищо. Оглеждаше формата на носа, брадичката, веждите — всичко, което би могло да му се стори познато.

Минаха трийсет минути, после четирийсет и пет. Умората от безсънната нощ започна да го оборва. Очите му пареха. Подозираше, че напразно си губи времето. Беше изминал целия път дотук заради една дума, която приличаше на следа, но можеше и да не означава нищо. Може би Джоселин бе име на момиче, приятелка на Джил от едно време, както предположи приятелят му от ФБР. Или героиня от някакъв разказ, който бе чела. Или просто име, което й харесваше без някаква специална причина…

После изведнъж дъхът му секна. Той притегли тома по-близо до себе си. Това бе архива на новите момичета от 1955 година. Третия ред, петото момиче отдясно…

Беше Джил.

Шест-седем годишна, не повече. Но Кал я позна незабавно. Как можеше човек да сбърка тези очи с техния изразителен поглед, излъчващ недоверчивост и самота? Това бяха същите очи, които се взираха в неговите с тържествуваща чувственост, след като двайсет години живот бяха превърнали Джил в опасен хищник. Но на снимката те блестяха с детска уязвимост. Тя беше ново момиче; беше плаха и неуверена в непознатата обстановка.

За малко да изкрещи от възбуда. Овладя се, взе химикалката, записа си годината, класа, номера на тома и страницата.

Погледна списъка най-долу.

„Трети ред: Фанинг К., Айдън Б., Клайн К., Холцман Дж. Фелоус К., Айзъксон С.“

Кал разтърка очи. Тъй като фамилия Флеминг нямаше, той трябваше внимателно да преброи имената от началото на реда:

„Гейбъл Дж., Хойзър С, Хемфил М., Рог Д., Орландо К., Съндбърг Дж.“

„Съндбърг Дж.“

Ръката на Кал затрепери от вълнение. Безличното име изглеждаше необичайно, когато се приложеше към обсебващото лице пред него, лице, познато по целия свят.

С пръст на страницата, където беше разположена фотографията, Кал започна да преглежда тома за други снимки на същото момиче, в същата група или в някоя друга. Снимките бяха подредени по години. Успя да намери втора фотография на Джил, една година по-голяма, в различна група. Продължи със следващата година и там я намери в една по-голяма група, този път вече на осемгодишна възраст.

С всяка снимка лицето й ставаше все по-непроницаемо, по-безизразно. Празнотата на приютския живот изтриваше първоначалния й характерен израз. Изглеждаше логично. Сираците не бяха сред щастливите млади хора. Не се очакваше да си изразяват чувствата на снимки.

Но и на трите снимки тя беше красива. Кал почувства как Джил запленява сърцето му в детското си превъплъщение. Крехка руса нимфа, разцъфтяваща своенравно в безплодната сива почва на приюта.

След третата година не откри други снимки. Записа си номерата на страниците за справка и после прегледа списъка по азбучен ред на възпитаниците.

На името Съндбърг имаше съвсем кратко сведение.

„Съндбърг Джил. Приета 15/10/55. Възраст — 6 години. И — секция. Брискоу Хаус, Джоселин. Майка С. Съндбърг, местонахождение неизвестно. Баща неизвестен.“

Архивът даваше някои основни подробности за физическите й характеристики, включително и кръвна група. Бяха изброени няколко детски заболявания. Бяха приложени резултатите й от тестове за интелигентност. Кал отвори широко очи, когато видя коефициент на интелигентност 160.

Имаше и някаква неясна бележка, нещо като стенография, което привлече погледа му: „TRV 145,146“.

Той си помисли за старата дама на бюрото, която, изглежда, беше добре запозната с тези архиви. Взе тома и се приближи към нея.

— Тук е записано нещо за една възпитаничка от щатски приют — каза той. — Не го разбирам.

— Какво пише точно? — попита дамата.

— TRV 145,146.

Старата жена кимна.

— Това означава физическо и сексуално насилие — поясни тя. — 145 е физическо, 146 — сексуално. — Тя се усмихна. — По онова време не обичаха да назовават нещата буквално. Сега просто го записват и толкова.

Кал й благодари и се върна на масата си.

След още няколко незначителни бележки, сведенията за Джил Съндбърг внезапно свършваха.

„Възпитаничката избягала от попечителство 4/60 гласеше текстът. Местонахождение неизвестно.“

Кал Уедърс се облегна назад и въздъхна. Значи Джил бе избягала. Нищо чудно. Дори и като момиче тя не е била тип, който може да си пропилее живота в приют.

За момент Кал се почувства раздвоен между въодушевлението и обезсърчението. Предчувствието му се бе оказало вярно Той беше намерил Джил, дори бе видял образа й в сърцето на собствената й праистория. Но отново я беше загубил. Годините след пребиваването й в щатския приют бяха като Средновековието. Местонахождението й от бягството до постъпването й на работа в „Континентал Продъктс“ единайсет години по-късно бе загадка. Нямаше време да се опитва да тръгне по следите й през това мрачно десетилетие.

И все пак, може би тези липсващи междинни години изобщо не съдържаха ключа за личността на Джил. Може би този ключ трябваше да бъде открит в детството й. В приюта или по-точно в причината, която я бе довела тук.

Това бе последната диря, която му оставаше. Без нея се озоваваше там, откъдето беше започнал.

Върна се към началото на личния й архив.

„Социален работник: Н. Флеминг.“

Кал се усмихна. Значи ето откъде си беше взела името.

Стана, върна се при слабата възрастна жена на бюрото и попита:

— Имате ли справочник по години на социалните работници? Имена, адреси?

Възрастната жена се усмихна.

— Имате предвид справочник на служителите? — попита тя. — Той не е тук.

Кал се намръщи.

— Къде да го потърся? — попита той.

— В компютъра на горния етаж — отвърна жената. — Ще ви покажа. Сама съм програмирала този файл.

Кал се усмихна, докато й помагаше да бутне назад стола си. Този ден бе пълен с изненади.

69

Ню Йорк

Джордан Лазаръс зашлеви Барбара Консидайн през лицето.

Ударът бе така добре премерен, че Барбара политна назад и се строполи на дивана в собствената си всекидневна на апартамента си на Парк Авеню. В ъгълчето на устата й се появи кръв. На приглушената светлина бузата й изглеждаше алена.

Тя впери поглед в него с широко отворени очи.

— Къде е тя? — попита той и пристъпи напред. — Къде е?

Барбара не каза нищо. В очите й се четеше смесица от страх и упорство.

— Каква е ролята ти във всичко това? — попита той и протегна към нея вестника с нейния почерк в полето. — Издевателстваше ли над нея? Стараеше ли се да я подтикнеш към нещо подобно? Не се опитвай да отричаш. Виждам го изписано на лицето ти.

Той сведе поглед към нея, а в очите му презрението и тревогата се бореха за надмощие. До този момент никога не бе изпитвал омраза към Барбара, но тази вечер я виждаше като отявлен враг. А изражението на лицето й, маниакално, предизвикателно, засилваше омразата му.

— Затова се появи на пресконференцията, нали? — попита той. — Затова почна да си тикаш носа в нашия живот. Искаше да я изкараш от нерви, нали? Да й внушиш определени мисли. Вече си ми ясна. Не се опитвай да отричаш.

Барбара поклати глава. Големите тъмни очи не се откъсваха от Джордан, изпълнени със страх, но втренчени.

Той посочи към вестника.

— Не съм казал на полицията чий е почеркът — поясни той. — Аз единствен знам. Но важното е, че знам, Барбара. Ти не можа да ме заблудиш. Ако нещо се случи с жена ми или с детето ми, ще знам кого да държа отговорен.

Той пристъпи напред и я сграбчи за раменете.

— Ако не я намеря навреме — заплаши я той, — ще те убия.

Лицата им бяха съвсем близко едно до друго. Усещаше познатия мирис, чувстваше плътта й. Това бе жената, която бе държал в обятията си безброй пъти, жената, на която се бе доверявал, към която бе изпитвал съчувствие и на която смяташе, че дължи щастието си. Но тази вечер физическата й реалност изглеждаше забулена от фалша й.

Ръцете на Джордан трепереха. Сякаш неискреността, която бе разрушила брака му с Джил, сега се разпростираше до всички кътчета на живота му. Той виждаше една нова Барбара, жена, която не подозираше, че съществува, фразата, която често си повтаряше навремето: „Никога не вярвай на жена“, сега отново изникна в съзнанието му. Трябваше да се съобрази с нея много по-рано, каза си той. Сега бе твърде късно.

— Какво си правила? — попита той. — Наблюдавала си Лесли и съпруга й през цялото време? Чакала си го да умре, за да можеш да подхвърлиш новината на Джил? Така ли? Отговори ми!

Барбара не каза нищо.

— Къде е тя? — попита той. — Казвай какво знаеш, в противен случай ще покажа този вестник на полицията.

Барбара се дръпна и се притисна по-силно във възглавниците на дивана. Макар и разтревожена от заплахите му, тя продължаваше да бъде предизвикателна.

— Кажи ми какво знаеш! — извика той и вдигна ръка, за да я удари отново.

— Нищо — отвърна тя едва чуто.

Той посочи вестника.

— Но това тук е твоят почерк.

Барбара кимна едва доловимо — неволно признание за вина.

— Казвай тогава! — настоя Джордан.

— Ако не е отишла при Лесли… тогава просто не знам. Никога не съм знаела нищо за нея. За миналото й…

Джордан я наблюдаваше внимателно. Тя вече не беше тъжната млада жена, която бе направил своя съпруга, не и силната, дори коварна жена, с която бе живял в продължение на шест години.

Тя беше дете, уплашено дете, което бе хванато на местопрестъплението и сега засрамено признаваше вината си. Повярва на думите й.

— Добре.

Не се тревожеше за безопасността на Лесли Уилър. От момента, в който бе разбрал за тайнствената бележка в полето на „Ню Йорк Таймс“, той бе пратил екип детективи и полицаи да я охраняват. Нищо лошо не можеше да й се случи. Пазеха я като държавен глава, въпреки че тя не го знаеше и, както той се надяваше, никога нямаше да го узнае.

Погледна към Барбара.

— Може би казваш истината. В крайна сметка аз ще разбера. Но поне ми кажи защо. Защо го направи?

Тя отново се отдръпна от него.

— Обичам те — промълви със същия глас на малко момиченце.

Предизвикателството се върна в очите й. Тя вдигна поглед към него, трепереща.

— Ти ме обичаш! — повтори той.

Думите звучаха странно от нейните уста. И той разбра защо. За шест години брак тя никога не му ги беше казвала. Двамата деликатно бяха загърбили темата за любовта, сякаш това бе фатална болест, мрачна тайна в семейната история. Но през всичкото това време го е обичала.

— Е, поне ми го каза.

Но сега Джордан видя нещо друго в изражението й, нещо, което би могло да го заблуди преди пет минута, но сега му се разкриваше съвсем ясно, след като бе разбрал грешката си да й повярва. Пелената се вдигна от очите му и сега светът блестеше ясен и студен. Имаше чувството, че повече никоя жена не може да скрие някаква тайна от него.

— Разбирам — каза той. — Значи ти си изчаквала през цялото време. Нали?

Тя не каза нищо.

— Със сигурност — продължи той, а устните му се извиха презрително, когато я погледна. — Виждала си, че нашият брак не е щастлив. Смятала си, че ако влошиш положението, ако накараш Джил да ревнува, да загуби самообладание, везните могат да се наклонят в твоя полза и да успееш да ни разделиш. И си чакала. Да обереш всички стъклени топчета.

Барбара не каза нищо.

— Ти си истинска дъщеря на баща си, нали? — каза Джордан. — Трябваше да го разбера от самото начало.

Барбара беше пребледняла. Сега гледаше встрани. За първи път отбягваше погледа му.

В този момент Джордан си помисли, че машинациите на Барбара може да са започнали много по-рано, отколкото той си даваше сметка. Изкусната ръка на Барбара може би стоеше и зад раздялата му с Лесли, две години преди да срещне Джил.

И дори зад смъртта на Виктор Консидайн…

Тези мисли бяха твърде ужасни, за да реши да провери истинността им. Сега имаше по-важна работа.

— Виж, ще ти разкрия нещо. Каквото и да се случи с Джил, ти си свършена. Няма да ме видиш повече.

Той плесна вестника в ръката си и я погледна с жестока усмивка. После го хвърли на дивана до нея.

— Сбогом, Барбара.

Обърна се рязко и напусна апартамента й.

Барбара остана да седи сама на дивана до вестника, нейният последен гамбит и нейната гибел. Знаеше, че Джордан й казва истината. Погледът в очите му не й оставяше никакво съмнение. Тя го бе загубила завинаги.

След миг сълзите щяха да бликнат. Много сълзи, много повече, отколкото бе проливала досега.

Но преди това си помисли, че тази вечер не беше казала на Джордан цялата истина. Дори противният му вестник и заплахите му не можаха да я изтръгнат от нея.

Не беше казала на Джордан за детето.

Без съмнение той бързаше да защити Лесли с цялата си власт.

Но беше твърде късно да спаси дъщеря си.

70

Чикаго

Джил стоеше, вперила поглед в Мег.

Детето седеше на мръсния под в спалнята на горния етаж. Въпреки че на прозорците нямаше завеси, вътрешността на стаята не се виждаше от съседните къщи, дори и при положение, че някоя от тях бе обитаема.

— Мисля, че успяхме да ги заблудим до един, нали? — попита Джил.

Мег беше облечена в анцуг с голяма емблема на Чикаго Беърс, нарисувана на горницата. Носеше мънички маратонки и бели чорапки. Косите й бяха подстригвани наскоро и сега бяха останали само къси къдрици. Приличаше на момче.

Самата Джил също беше в спортен екип. Изглеждаше твърде голям за нея. Имаше подплънки под фланелката си, за да изглежда поне десетина килограма по-тежка.

Косите й бяха боядисани черни. Носеше евтини обици, гривни, които подрънкваха на дясната й китка, и крещяща изкуствена бенка на бузата си. Изглеждаше като привлекателна, но доста недодялана домакиня. В последния етап на пътуването си бе придобила безцеремонно поведение с малкото хора, с които разговаряше. Представяше Мег като малкото си момченце Майк.

Мег стана красиво момченце.

А Джил — идеалната майка.

След като пристигнаха, тя даде на Мег малко плодов сок от спортната чанта, която беше взела със себе си. Джил беше добавила в чашата и една четвъртинка от собствените й успокоителни. Оттогава детето спеше почти непрекъснато. Джил беше взела надуваем дюшек за нея и й го наду в тъмнината.

Сега Мег седеше тихо. Но въпреки въздействието на успокоителното, тя изглеждаше изплашена. Мръсната порутена къща беше безкрайно далече от нормалното й обкръжение. Тя се озърташе наоколо слисана и през няколко секунди поглеждаше майка си.

— Знам какво ти трябва — каза внезапно Джил. — Изчакай минутка тук, скъпа, докато си донеса чантата.

Джил слезе долу да вземе спортната чанта и веднага се върна. Но когато стигна площадката, тя застина за момент, местейки втренчен поглед от едната спалня към другата. Сякаш внезапно бе обладана от абсолютна нерешителност. Дишаше тежко. Ръцете й леко трепереха.

След известно време дойде на себе си. Отнесе чантата в стаята и я остави на пода. Бръкна вътре и извади мъничък плюшен жираф, все още с етикета от truckstop-а, откъдето го беше купила.

— Я виж — каза тя, подавайки жирафа на Мег. — Ето ти един много специален приятел, който е решил да пътува с нас. Как мислиш да го наречем?

Мег пое жирафа мълчаливо, без да откъсва очи от майка си.

Джил успя да се усмихна щастливо.

— Искаш ли да се казва Боби?

Мег отмести поглед от майка си към жирафа, когото стискаше с две ръце.

— Е, двете заедно ще му измислим име, нали? — усмихна се Джил. — Ще опитаме всякакви имена, докато намерим най-подходящото.

Както говореше, тя започна да изважда нещата от спортната чанта. Имаше блокче за рисуване, торбичка бисквити, книжка със стихчета и малък комплект боички. Имаше и малко козметика, която Джил беше купила от една дрогерия, както и шише боя за коса.

Тя даде на Мег бебешкото й одеялце и мечето.

— Гладна ли си, скъпа? — попита Джил.

С гръб към Мег Джил извади пистолета и го остави на пода зад чантата. После се пресегна към пакета с бисквити. Не беше слагала хапка в устата си от трийсет часа.

Известно време яде в мълчание, като гледаше навън през прозореца. Самата тя приличаше на дете, дъвчейки безмълвно, с очи, изпразнени от загрижеността на възрастните. Минаха няколко минути, без изобщо да усети. После се извърна. Мег лежеше, затиснала под бузката си своя мъничък жираф. Спеше дълбоко.

Джил извади друга бисквита и продължи да дъвче замислено, докато наблюдаваше спящата си дъщеря.

71

Балтимор, щата Мериленд

5 април 1980 г.

Госпожа Кристенсен беше в градината отстрани до къщата и садеше луковици на лалета.

Миналата година беше ужасна за цветята. Половината от растенията й изобщо не покараха, а онези, които все пак успяха, бяха немощни и излинели, нуждаеха се от определено количество слънчева светлина и вода, и ако не го получеха, загиваха. Надяваше се, че тази година няма да стане така. Градината й беше единствената истинска отмора и тя бе склонна да възлага прекомерни надежди на своите цветя.

Спря за момент, с лопата в ръка, и се замисли за починалия си съпруг. Чарли Кристенсен й беше донесъл щастие, на което тя никога не се бе надявала в живота си. Чарли бе нейната живителна светлина. Нищо чудно, че без него светът нямаше достатъчно слънце, за да отгледа едно бедно цвете.

Дори сега й беше странно да си помисли, че такъв безгрижен човек може да бъде толкова съвестен в работата си.

Чарли беше философ по професия. Оглавяваше катедра в „Джон Хопкинс“, бе публикувал няколко фундаментални труда, включително и задълбочено изследване на младите години на Хегел.

Въпреки това Чарли, макар и известен, и като такъв търсен за лекции и като гост професор в различни университети, гледаше на своята работа не по-различно от един водопроводчик или дърводелец. За него това бе просто начин за изкарване на прехраната. Чарли затваряше своите книги в петък следобед в четири и прекарваше уикенда в гледане на бейзбол ни мачове, печене на откритата скара пикантни свински наденички или в следобедни неделни разходки с кола из околността на Мериленд. Рядко изпускаше мач на „Скорците“. Изминаваше пеша почти километър до Мемориъл Стейдиъм и сядаше на горния сектор зад трета база.

Обноските му бяха непретенциозни, речта му — разговорна, хуморът му — земен и понякога грубоват. Беше възпълен дребосък, червендалест и плешив, с малки мустачки — първото нещо, с което привлече вниманието й. Запознаха се в асансьор в Сейнт Луис, където посещаваха различни конференции в един и същ хотел. Взаимно погледнаха картончетата с имената си и Чарли събра смелост да я заговори, като се пошегува за суровия студ в Сейнт Луис и за любимото си балтиморско време.

Две седмици по-късно сключиха брак.

По онова време и двамата бяха прехвърлили четирийсетте. Чарли беше загубил първата си жена, починала преди години вследствие на мултиплена склероза, и се бе примирил със скучния живот на самотен професор. Цъфна като роза там направо в онзи асансьор и след първата вечер на конференцията усмивката не напусна лицето му.

Живяха заедно четиринайсет години. Чарли работеше в „Джонс Хопкинс“ и използваше всяка възможност да пътува с новата си жена до Големия каньон или друга природна забележителност. Бракът им бе един безкраен празник. Близостта им зад усмивките беше неизмерима и съвместното им щастие им се струваше незаслужено.

После внезапно Чарли почина от инфаркт и госпожа Кристенсен остана вдовица в старата къща в Роланд Парк, обичана от многото си приятели и най-вече от съседските деца. Те често прекъсваха работата й в градината, с която си убиваше времето, и получаваха сладки и лимонада, а от време на време за награда и по някой и друг безплатен съвет.

На този ден две от тези деца — Дела Сноу и нейният по-малък брат Рей, децата на агронома, който живееше по-надолу на същата улица, прекосиха бавно моравата, за да погостуват на госпожа Кристенсен. От необичайната за сезона горещина движенията им изглеждаха някак нереални. На лицата им бе изписано типично за всички деца очакване и любопитство. За госпожа Кристенсен децата бяха като отворена книга.

— Добър ден, Дела — каза тя. — Изглеждаш невероятно свежа и хубава за тази горещина. Реймънд, ти грижиш ли се добре за сестра си?

Момченцето беше срамежливо и не отвърна нищо.

— Какво мислите за градината ми? — попита госпожа Кристенсен с въздишка и смъкна широкополата си шапка, за да избърше челото си с кърпичка. — Такова прекрасно слънце и нито едно цветче да му се наслаждава. Защо не може майката природа да ни прати слънце точно когато ни трябва? Миналата година тази градина беше едно гробище на цветя и нищо повече.

— Моята учителка щеше да каже, че е време да се покаем за греховете си — каза малкото момиче със сериозно изражение.

Госпожа Кристенсен погледна детето. Дела беше интелигентно и мило момиче, въпреки че обикновено се държеше доста строго с по-слабото си братче.

— И ти ли така смяташ, скъпа? — попита вдовицата.

— О, не — отвърна детето. — Аз снощи си се покаях. И Рей също. Ние винаги се покайваме, когато си казваме молитвите. Сигурна съм, че се покайвахме и цялата минала година. А както знаете, това не помогна с нищо на вашите цветя.

Госпожа Кристенсен се усмихна. Тя не искаше да поощрява агностицизма на Дела, тъй като нейната учителка от неделното училище живееше само на една пресечка от тях и същата тази събота щеше да присъства на един пикник, където беше поканена и госпожа Кристенсен. Нямаше смисъл да ги отчуждава от онази жена, която и бездруго имаше лоша слава и много приятели често я обсъждаха заради лошия й характер.

— Ако вие двамата не получите по глътка лимонада, ще повехнете като моите цинии — каза тя. — Рей, помогни на старицата да се изправи и ще влезем вътре. Там е хладно.

Момчето, едва седемгодишно, протегна ръка и госпожа Кристенсен се престори, че силата му й помага да се изправи. Усети бодване в горната част на бедрото, което доскоро се появяваше само в лошо време. Годините не прощаваха. Тя си помисли за Чарли и се усмихна. Където и да бе, нямаше да минат много години и тя щеше да отиде при него.

Децата тръгнаха след нея към къщата, когато недалече от тях спря една голяма кола, от която излезе някакъв непознат. Госпожа Кристенсен го проследи с поглед как се качва по пътеката към предната порта. Беше висок мъж по панталони и спортна риза. Носеше куфарче и някаква голяма книга, която приличаше на регистър или том от архив.

Мъжът им се усмихваше. Тя го изчака с децата до себе си.

— Госпожа Кристенсен? — попита той, засенчвайки очи заради яркото слънце.

Тя кимна неопределено, като се питаше какво ли търси тук този човек. Ако не беше спортната риза, щеше да го помисли за някой застраховател.

— Госпожа Холи Кристенсен? — добави той, докато й протягаше ръка.

Тя се здрависа с него и го погледна в очите.

— Преди време госпожица Холи Флеминг — добави той.

Тя повдигна вежди.

— Това беше много отдавна.

— Не ми беше лесно да ви открия — каза той. — Казвам се Калвин Уедърс. Имам няколко въпроса към вас. Отнасят се за една личност от миналото. Някой от Джоселин, Илинойс. — Той погледна Дела и добави: — Едно малко момиченце.

Холи го изгледа продължително над главите на децата, след което го покани в къщата.

След десет минути децата вече си бяха отишли, Кал Уедърс седеше на дивана във всекидневната, където четиринайсет години Холи Флеминг бе седяла с Чарли Кристенсен. На масата пред него беше оставена чаша недокосната лимонада. Погледът в очите му беше сериозен.

В скута на Холи беше томът със снимките от отдела за детска социална помощ в Илинойс, отворен на страницата със снимката на Джил Съндбърг. Холи си беше сложила очилата за четене, за да я разгледа добре, но вече ги беше махнала. Никак не й беше трудно да разпознае Джил.

— Мислех, че повече никога няма да видя това лице — каза тя.

— Вероятно сте го виждали стотици пъти, макар и без да го разпознаете — каза Кал Уедърс. — Като голяма тя е знаменитост.

Холи вдигна поглед от тома.

— Затова ли сега искате нещо от нея? — попита тя.

— По-добре е да не знаете — отвърна той. — Да речем, че се намира в опасност. Може да се окаже, че съм в състояние да й помогна. Но животът й като голяма не ми дава необходимите ориентири. Надявам се, че вие ще си спомните нещо за детството й, което ще ми бъде от полза.

— Аз бях служителката от „Детски социални грижи“, която я прие — каза тя. — Този ден работех с някакъв човек… не мога да си спомня името му. Бяхме изпратени в една къща в Саут Сайд, защото момиченцето не беше ходило на училище. Намерихме я вкъщи съвсем сама. Майката и любовникът й изчезнали от града преди известно време. Всъщност няколко седмици по-рано. Момиченцето останало само в къщата. Онова, което ме учуди, бе, че дълго време тя бе успяла да заблуди всички. Хранела се, обличала се и ходела на училище, все едно че всичко било наред, въпреки че майка й я напуснала и тя останала сам-сама на света. Друго дете веднага би изтичало при съседите да каже, че майка му е заминала. А тя си е давала вид, че нищо особено не се е случило.

Възрастната жена въздъхна.

— После, разбира се, се отчаяла. Престанала да ходи на училище. По свой детски начин вероятно частично бе загубила разсъдъка си. Никога няма да забравя погледа в онези очи. Беше като уловено в капан животно. Толкова невинна, така измъчена.

При спомена за това Холи се просълзи. Ръцете й нервно поглаждаха снимката в регистъра.

— Била е подложена на жестоко насилие — каза тя. — Физическо и сексуално. Дори докторът се разстрои. Не можахме да намерим майката, така че не узнахме никакви подробности. След като я настанихме в приюта, тя остана безмълвна в продължение на осем месеца. Аз я посещавах всяка седмица. Не можах да я накарам да каже нито дума. Представляваше ужасна гледка. Криеше се някъде дълбоко в себе си, а на повърхността имаше само една маска. Красива мъничка руса маска без душа.

Кал не каза нищо. Виждаше, че Джил Съндбърг бе направила огромно впечатление на Холи Флеминг. Помисли си, че обратното по всяка вероятност също е истина, защото Джил бе взела фамилното й име за свое.

— После — въздъхна Холи — тя излезе от черупката си. Или поне привидно. Започна да говори. Вземаше участие във всички обичайни дейности. Оцеляваше в обстановката на приюта. Работата й в училище беше нормална. Тестовете й за интелигентност показаха някакви астрономически резултати — това си го спомням. Но психологическите тестове разкриха последствията от насилието, както и някои органически, а може би и вродени проблеми. Тя изобщо не беше нормална психически. — Холи поклати глава, докато се взираше в снимката. — Преместиха ме година след като се запознах с Джил — продължи тя. — Не можех вече да ходя толкова често в Джоселин. По веднъж на месец или на месец и половина. Наблюдавах я как расте. Колкото по-голяма ставаше, все повече се разхубавяваше. Но всеки път, когато я виждах, се криеше все по-дълбоко в черупката си. Страхът беше изчезнал, ужасът… но онова, което се беше появило на негово място, беше още по-лошо. Виждала съм много деца, засегнати по този начин от продължително насилие. Но при нея беше още по-непоносимо, защото беше толкова красива. Разбирате ли, тя просто не беше на себе си. Сигурна съм, че иначе щеше да бъде много добър човек…

В очите на Холи се появиха сълзи.

— Виждахте ли се все още по времето, когато е избягала? — попита Кал.

Тя кимна.

— Разбрах за бягството й при едно от моите посещения. Бях донесла няколко книги. Романи за деца. Бях ги чела като малка. Когато пристигнах, тя беше изчезнала. Смятах, че ще я открием, но не успяхме. Оттогава не бях чула нищо за нея до днес, когато се появихте тук.

Настъпи продължително мълчание. Холи Флеминг избърса сълзите си. Кал Уедърс я гледаше, очевидно потънал в мисли. После прочисти гърлото си.

— Няма да ви товаря с историята на по-нататъшния й живот — каза той. — По-голямата част от него е загадка, както и детството й. Но ще ви кажа следното. Нещо се е случило напоследък, което я е довело до състояние на изключително напрежение. Изчезнала е от дома си. Сега се крие от всички. Аз трябва да я намеря. Заради собствената й безопасност и по… други причини също.

Холи не каза нищо.

— Намира се в положение — продължи Кал, — когато хората прибягват до последно убежище. Мъчи се да избяга. Но доколкото виждам, просто няма къде да отиде. Разбирате ли какво искам да кажа?

Холи кимна. Гледаше го с присвити очи.

— Тя се чувства изоставена — каза Кал. — Чисто психически е извън контрол, но това не означава, че не е умна. Тя е твърде изобретателна, за да ни позволи да я хванем по обичайния начин. Поне не навреме.

Той се взря в лицето на Холи, чиято природна топлота грееше зад сълзите по страните й.

— Имам основание да смятам, че вие сте означавали твърде много за нея — каза той. — От едно време нататък тя е приела вашата фамилия за своя собствена, Флеминг. Мисля, че отношенията ви са оставили трайна следа в съзнанието й. Всъщност напълно съм сигурен, че е така.

Холи изглеждаше замислена.

— Можете ли да ми помогнете? — попита Кал.

Отново последва мълчание. Холи отмести поглед от своя посетител към книгата на малката масичка.

— Извинете ме за момент — каза тя.

Стана и напусна всекидневната. Кал я чу да се качва на горния етаж. Настъпи продължителна пауза. Той долавяше далечни шумове в къщата — отваряне на врата, шумолене в гардероб.

След няколко минути Холи Флеминг се върна. Носеше някакъв навит картон или рисувателна хартия. Подаде рулото на Кал и отиде да седне на дивана.

— Когато я намерихме — каза тя, — имаше цял статив, пълен с такива акварели. Повечето от тях бяха на тази жена. Нещо като орисница, реших аз. Разбирате ли, вероятно майка й е била такова чудовище, че когато момиченцето е било изоставено… сигурно е рисувало тази фея, за да й прави компания. Да се грижи за нея. Запазих си една от картините за спомен. Мисълта, че едно момиченце може да се чувства толкова изоставено, толкова самотно… Усещах, че трябва да я запазя, за да ми напомня за нейната смелост и съобразителност. Но картината беше толкова потискаща, че до днес изобщо не бях я поглеждала. Тя е живяла в ад, разбирате ли, и това е бил единственият й изход.

Кал разгледа картината много внимателно. Беше детска рисунка, изпъстрена с ярки цветове и ъгловати форми. Но той почувства ужасната тревога зад линиите на четката.

Жената на картината се усмихваше топло. Беше висока, с червеникави коси и зелени очи.

Той нави картината на руло.

— В щатския архив не е споменат адреса на къщата, в която сте я намерили. Дали случайно не сте го записали в личната си документация?

Холи разшири очи от изненада.

— Господи, не. Това беше толкова отдавна… аз изнесох по-голямата част от архива си, когато се омъжих за Чарли и се преместих тук. Ако е имало нещо останало, вероятно съм го изхвърлила по някое време през тези двайсет години. Когато Чарли почина, направих цялостно почистване на къщата.

Кал сви устни в пълна безпомощност.

— Има някаква възможност да се е върнала там — поясни той. — Съвсем незначителен… но аз на всяка цена искам да проверя. Може да се окаже истина.

Холи Флеминг се взираше в празното пространство. Очите й бяха полузатворени, а емоциите й — непроницаеми.

После внезапно изпъна рамене.

— Мога да ви заведа — заяви тя.

Кал Уедърс повдигна вежди.

— Разбира се, че мога — повтори тя с въодушевление. — Работих в този район петнайсет години. Познавах тази част на града като петте си пръста. Сигурна съм, че ще позная къщата, ако все още е там. — Тя се усмихна. — През всичките тези години мястото беше обсебило съзнанието ми заради Джил. Може би споменът ще свърши и нещо добро в края на краищата.

Настъпи продължително мълчание. Лицето и животът на Джил Лазаръс изпълваха тишината и говореха различни неща на тези двама души, също като отчаяните й послания към всички останали, чиито пътеки беше пресякла.

— Какво чакаме? — попита Кал Уедърс.

Холи Флеминг стана.

— Само да си приготвя чантата за пренощуване — каза тя. — От тук до Чикаго е доста път.

72

Чикаго

Беше късен следобед. Сенките току-що бяха почнали да се спускат и придаваха на потъналата в прах и мръсотия стая особено зловещ вид.

Мег бе спала почти през целия ден, упоена от хапчето, което Джил й беше дала по обяд. Известно време Джил я съзерцаваше. Не й се спеше, въпреки че не беше мигнала от четири дни.

От време на време ставаше да обиколи къщата и тогава стъпваше на пръсти, за да не безпокои спящото дете. Беше останала дълго в другата спалня, изпънала врат, сякаш се ослушваше за нещо. Слезе и до кухнята, където бавно прокара длан по повърхността на шкафовете. Отвъртя крана. Вода нямаше.

Известно време постоя във всекидневната като сомнамбул, абсолютно неподвижна, заслушана как къщата скърца и се сляга около нея. Чувстваше разрухата й. На устните й заигра усмивка.

Когато следобедът взе да напредва, слезе до мазето, като внимателно стъпваше по прогнилите стъпала. Не забеляза старите бирени бутилки или дюшека, завлечен там преди години. Неприятната миризма нахлу в ноздрите й, но не проникна в съзнанието й.

Тя седна на пода, кръстоса крака и вдъхна стария застоял въздух на мазето. Покрай стената, без да бърза, спокойно се движеше хлебарка. Навсякъде се спускаха паяжини. Гредите на тавана изглеждаха прогнили и застрашителни.

Стара клечка от сладолед привлече погледа й. Пресегна се, взе я и известно време си поигра с нея. После мина зад пещта и се сви на пода. Остана там дълго време с палец в устата. Чувството бе толкова приятно, че почти се унесе. Но после си спомни за Мег и се върна горе.

Лекичко бутна Мег по рамото. Когато детето не помръдна, го бутна отново, вече по-силно.

— Събуди се, сънливке. Имаме работа. Трябва да приготвим нашата изненада за татко.

Мег изглеждаше замаяна, но изписаните й устнички се разтеглиха в сънена усмивка. Тя, изглежда, очакваше целувка, но Джил вече се обръщаше да събере нещата, които бе донесла в спортната чанта.

Разгърна блокчето за рисуване и го сложи на пода. После отвори пластмасовия капак на комплекта бои и едно по едно извади шишенцата.

— Сега ще нарисуваме една картина — каза тя. — Подарък за татко.

Когато всички шишенца бяха отворени, тя осъзна, че няма чаша или буркан, където да си плакне четката. Стана и излезе от спалнята, без да каже нищо на Мег.

Претърси кухнята, като отваряше подред всички чекмеджета и шкафове. Бяха празни, ако не се смяташе една консерва с котешка храна, издута от времето и бактериите, която беше оставена на горния рафт.

Джил застана на едно място, прехапала устни. После си спомни нещо, което беше забелязала в мазето. Избърза надолу по стълбите, развълнувана като дете, и намери една стара пластмасова купа под стълбите. Вероятно е била използвана от котка, ако се съдеше по силната миризма на котешка урина в мазето.

Джил взе пластмасовия съд и се върна горе. Когато стигна до спалнята, намери Мег надвесена над малките шишенца. По пода имаше разлята боя. Шишенцата със зелено и синьо бяха наполовина празни, съборени от детето. Някои от останалите бяха само леко отхлупени и подът около тях бе осеян с капчици боя.

Джил се хвърли напред и силно зашлеви Мег през лицето. Момиченцето се прекатури по гръб и остана да лежи така, вперило в майка си широко отворени очи. После се разплака.

Джил не обърна внимание на плача на своята дъщеря. Изправи шишенцата едно по едно и ги подреди в права линия. Извади две четки и ги сложи на пода, като през цялото време, докато работеше, тихо си тананикаше.

После забеляза празния съд и си спомни, че крановете в банята и в кухнята не работеха. Водата към къщата вероятно е била отбита още преди години.

Джил се замисли за момент. После бръкна в спортната чанта и намери кутия с ябълков сок, който бе купила край пътя преди два дни. Отвори го и започна да го излива в пластмасовия съд.

После се сети за Мег и престана, преди кутията да се е преполовила.

— Искаш ли да пийнеш, скъпа? — попита тя.

Едва сега си даде сметка, че Мег не беше спирала да плаче, откакто я беше плеснала през лицето. Бузата й бе станала аленочервена. По лицето й се стичаха сълзи, а виковете й отекваха из празната къща.

Джил остави съда и допълзя до дъщеря си.

— Престани — каза тя.

Мег седеше, свила мънички крачета пред себе си, и търкаше изцапаното си лице с две ръчички. Тя изхълца, погледна майка си в очите и отново заплака.

— Казах ти да престанеш — повтори Джил, сграбчи детските ръчички и силно ги разтърси. Това само накара Мег да заплаче още по-силно.

Джил погледна през прозореца. Страхуваше се, че някой ще чуе детския плач. Погледна трескавото личице. Нещо в него я вбесяваше.

Сега ще те подредя така, че да знаеш защо плачеш.

Ще ти дам да разбереш.

Думите изплуваха някъде от подсъзнанието й. И щом проникнаха в мислите й, в следващия миг вече бяха на устата й.

— Сега ще те подредя така, че да знаеш защо плачеш — каза тя.

Вдигна юмрук да удари Мег. Детето се разплака още по-силно, когато видя ръката, която вече я беше ударила веднъж. Някаква странна пантомима се разигра във въображението на Джил. Видя се как удря Мег по главата втори път, после трети, четвърти — всеки удар по-силен от предишния.

Сега ще те подредя така, че да знаеш защо плачеш.

Видя как ударите се посипват по страните на детето, как сълзите се смесват с кръв. Кръвта изобщо не заглуши писъците, които звучаха като възгласи на неподчинение. Момиченцето се мяташе, гърчеше, съпротивляваше, но вече беше вързано. Някакви неща я разкъсваха, други проникваха в нея. Джил си помисли за четките и за пръчицата от сладолед в мазето. Оръжия, готови да бъдат използвани.

Ще ти дам да се разбереш.

Наказанието си имаше собствена хореография. Съществуваше в подсъзнанието на Джил, забравено през тези двайсет и пет години, но в очакване на този ден, като дух, готов да излезе от бутилката. Ръцете на Джил се приготвиха за онова, което трябваше да свършат. Писъците и сълзите бяха като музикално послание, което казваше на инструменталиста къде да наблегне, къде да задържи, какъв нов звук на болка да изтръгне, преди да настъпи пълната тишина.

Но видът на Мег, просната безпомощно по гръб, спря експлозията в съзнанието на Джил. Заедно с ужаса в очите на момиченцето се четеше доверие.

Джил спря и се втренчи в празното пространство. С усилие успя да заглуши писъците в себе си. Образът на мъничкото вързано телце, изтерзано от забитите в него уреди за наказание, отстъпиха крачка назад в съзнанието й. Пое си въздух. Усети вкус на кръв. В първия момент си помисли, че това е част от спомена. После си даде сметка, че си е прехапала силно вътрешната страна на бузата.

Пусна детето и допълзя обратно до шишенцата с бои.

— Да се залавяме за работа, скъпа — каза тя. — Нямаме много време.

Превалящият следобед бързо гаснеше. Джил взе една от четките, потопи я в шишенцето с черна боя и започна да очертава контурите на някаква фигура.

Работеше бързо. Възхищаваше се на собственото си майсторство, фигурата бързо придобиваше форма. Джил намери червената боя, после зелената и запълни грижливо всички детайли. Нервите й започнаха да вибрират по особен начин. Тялото й бе като жица, пронизана от ток с високо напрежение. Осъзнаваше, че времето й изтича. Краят наближаваше.

Но запази спокойствие. Скоро рисунката беше готова.

— Ето — каза тя. — Как ти се струва, скъпа?

Мег остана безмълвна. Продължаваше да трие сълзите от лицето си, но погледна рисунката с интерес.

— Сега — каза Джил — аз трябва за малко да отида до банята. Веднага се връщам. Не се плаши, миличка. Ще ти говоря от там. Става ли?

Джил си взе чантата и влезе в банята. Започна трескаво да смъква грима си, включително и фалшивата бенка, с която бе пътувала дотук. Лицето в огледалото изглеждаше безформено и празно като хартията, върху която бе нарисувала своята фигура преди няколко мига. Това й вдъхна известно успокоение. В края на краищата разполагаше с чисто платно, върху което да започне работа.

Докато се трудеше, долови някакво тананикане. Най-напред си помисли, че идва от спалнята на Мег. После осъзна, че идва от миналото и използва собствените й устни, за да зазвучи. Беше една позната песен, въпреки че не си спомняше името й. Тоновете следваха един след друг съвсем свободно, без колебание или несигурност.

Изобщо не забелязваше колко зацапана бе маската, която нанасяше върху лицето си. Линиите бяха трескави и размазани. Но на Джил й се струваха съвършени и съответстваха до най-малките подробности на образа в съзнанието й.

Когато свърши, единственият фалш бе късата черна коса, последното й маскиране. Тя бръкна в чантата си и извади перуката. Бързо си я сложи. Нямаше време за губене. Единствено тази последна маска можеше да я спаси, и то само ако побърза.

Погледна се в огледалото. Беше съвършена, ако не се смятаха сълзите, които бликаха от очите й. Избърса част от тях.

Втурна се в другата стая. Мег, седнала на пода, я погледна изненадано.

— Нали изглеждам великолепно, скъпа? — попита Джил.

Мег отмести поглед към рисунката и после обратно към майка си.

— Точно така, миличка — каза Джил. — Приличам досущ на нея, нали?

Джил коленичи до спортната чанта и взе пистолета. За последен път погледна през прозореца.

С нервен, почти смутен кикот Джил се обърна към дъщеря си.

73

Ню Йорк, 18,45 часа

В личния си кабинет в седалището на своята компания в Манхатън Джордан Лазаръс припадна.

Помещението беше пълно с полицаи, служители на ФБР и частни детективи, които бяха обсадили телефоните. Самият Джордан водеше телефонен разговор с областния шеф на ФБР в Пенсилвания, когато внезапно му причерня и той се строполи на пода.

След секунди Сам Гадис застана до него.

— Някой да донесе вода, бързо! — извика той.

За момент сред детективите се надигна глъч. Личната секретарка на Джордан, Арлин Касерес избухна в сълзи, когато се появи на вратата. Разблъска най-близките полицаи и донесе влажна хавлиена кърпа и кана с ледена вода.

— Какво му сторихте? — попита тя, като местеше поглед от един детектив на друг. Техните безстрастни лица я разгневиха. — За бога, та той е човек. Отстъпете назад, моля ви! Оставете го да си поеме дъх!

Тя коленичи до Джордан и започна енергично да разтрива дланите му. Сам наложи студен компрес върху челото му.

— Как можахте, господин Гадис? — попита Арлин с укор. — Вие трябва да се грижите за него.

Сам Гадис се засегна от думите й. Всъщност той не беше мислил за физическото състояние на Джордан през последните четири дни. От началото на това тежко изпитание Джордан не беше мигнал и практически не беше ял абсолютно нищо. Поддържаше се единствено с безброй чаши силно кафе. Нищо чудно, че напрежението накрая го беше повалило. Сам се чувстваше лично отговорен. Трябваше да настоява Джордан да хапне нещо и да спи поне два-три часа на денонощие.

Сам нямаше откъде да знае, че физическото изтощение нямаше нищо общо с припадъка на Джордан.

Докато Арлин и Сам кръжаха около него, Джордан бе потънал в сън. Мислеше за сестра си Мег и за нейните предсмъртни слова.

Все още има време…

Думите отекваха в дебрите на съзнанието му в продължение на четири дни, под повърхността на трескавите му мисли за Джил и бебето. Беше се вкопчил в тях, без да си дава сметка за това, като че ли те бяха някаква молитва, която можеше да запази живота на неговата съпруга и на дъщеря му, където и да се намираха те.

Но едва сега ги чуваше истински. Защото вече знаеше, че е твърде късно.

Говореше по телефона с човека от ФБР доста хладно, уведомен, както обикновено, че няма добри новини, че се прави всичко възможно… когато лицето на издъхващата Мег внезапно изникна пред него и думите й експлодираха в мозъка му. В този момент той усети Джил и бебето някъде на този свят. И разбра, че бедствието, което се мъчеше да предотврати, вече не можеше да бъде спряно.

В същия миг загуби съзнание.

Докато Сам и Арлин се мъчеха да го свестят, а един детектив се обади да повика лекар, Джордан престана да чува врявата около себе си. Черна пелена се беше спуснала над съзнанието му, а болката като от забит в сърцето му нож, която го мъчеше от четири дни, най-накрая изчезна, оставяйки кръвта свободно да изтече от надеждите му.

Твърде късно.

Твърде късно…

Устните му мълвяха същите думи, когато след десет минути той най-накрая започна да идва на себе си.

74

Чикаго

Полунощ

Градът се беше променил.

Плетеница от скоростни шосета сега прекосяваха бедния квартал, където Холи бе работила преди двайсет и пет години. Обновяването на бедните централни градски части бе унищожило стария ландшафт. Цели карета от къщи и блокове бяха срутени. Наоколо се извисяваха евтини жилищни недоразумения на по двайсет етажа. Малки групи младежи, негри и латиноамериканци, наблюдаваха със зли очи как колата се промъкваше по мръсните улици, които бяха техен терен.

Тъмнината далеч не помагаше да се ориентират по-лесно. Холи Флеминг се взираше несигурно през предното стъкло.

— Всичко толкова се е променило — каза тя. — Изобщо не изглеждаше така, когато работех тук.

Кал Уедърс не каза нищо. Продължаваше да кара бавно, като се надяваше, че ще се появи някакъв знак, който ще провокира паметта й. Надеждите му постепенно угаснаха заради променения градски релеф пред него. Вероятно къщата отдавна бе съборена.

За кой ли път се усъмни в основанието си изобщо да дойде тук. В най-добрия случай беше съвсем бледа надежда. Защо в такъв момент жена с миналото на Джил ще се връща на мястото, където е изживяла своята най-мъчителна болка? Изглеждаше безумие.

Но беше длъжен да провери. А и с друга следа просто не разполагаше.

— Чакайте — каза Холи, като се взираше през предното стъкло на мястото на пътниците.

Гледаше към голям възел железопътни линии, поне седем коловоза, които минаваха между две стари сгради на фабрики с прозорци с напречни деления.

— Тези сгради си бяха тук — каза тя. — И линиите. Спомням си как ги прекосявах всеки път, когато минавах оттук. Само ако…

Кал толкова бе забавил ход, че колата сега почти пълзеше. Срещу засипаното с боклуци свободно пространство на следващия ъгъл имаше малка кръчма с игрален дом. Това каре по някакъв начин бе избегнало пораженията от градското обновление. Може би там някой щеше да знае нещо.

Но гласът на Холи го спря.

— Завийте вляво на следващия ъгъл — каза тя. — Това е пътят. Сигурна съм!

Той зави по старата улица, оградена с типични за централните бедни райони къщи, принадлежали преди петдесет години на фабрични работници. Изглеждаха буквално съсипани от времето. Покривите им се рушаха. Между плочките на тротоара растеше буйна трева. Отстрани покрай улицата се виждаха изоставени коли със спукани гуми. Прозорците на половината къщи бяха заковани с дъски.

— Да — каза Холи. — Точно така. Беше някъде наоколо. Продължавайте напред.

Кал караше бавно покрай блоковете. После, по указание на Холи, зави. Тук къщите бяха още по-окаяни, фасадите на повечето бяха облицовани с имитация на тухли или дървени дъсчици. Изоставените автомобили бяха по-малко. Навсякъде имаше посипани стъкла. Не беше за вярване, че не бяха срутили и този район. Представляваше потискаща гледка.

— Само ако можех да се сетя… — казваше Холи. — Беше нещо от женски род.

— От женски род? — попита Кал озадачен.

— Нищо повече не мога да кажа — отвърна Холи, клатейки глава. — Беше много отдавна. Само ако не бях толкова възрастна. Паметта вече ми изневерява.

Кал се промъкна с колата през тесния проход от счупени стъкла и изоставени коли като през минно поле. Вече не се виждаха никакви хора. Къщите и тротоарите бяха надраскани с цветен спрей. Последното предназначение на района беше да служи за гангстерски терен. Тук вероятно стрелбата бе нещо обичайно. Пласмент на наркотици и може би изнасилвания бяха единствените вероятни движения в тези къщи.

— Ето там! — извика внезапно Холи. — Вижте! Знаех си, че е нещо от женски род.

Кал погледна табелата на ъгъла пред тях. На нея пишеше: улица „Роза“.

— Свийте наляво — каза Холи, а в гласа й вече се чувстваше вълнение.

Кал завъртя волана. Улицата не беше чак толкова порутена, колкото онази, от която бяха излезли току-що. Имаше няколко здрави прозореца. Но беше ясно, че там не живее никой, освен скитници. Целият район вероятно щеше да се отърве от общинските булдозери най-много още година.

Кал вече наистина почваше да се отчайва. Как би могла Джил да намери пътя дотук, дори и да е искала? Улиците сякаш водеха към края на света.

— Спрете! — внезапно нареди Холи.

Кал закова в средата на улицата. Нямаше нужда да се тревожи за движението; наоколо не се виждаха други коли.

— Ето там — каза Холи. — Бялата фасада с високите прозорци на втория етаж.

Кал проследи погледа й. Видя порутена малка къща с бяла дървена фасада и алея, обрасла с трева. Прозорците бяха заковани с дъски. Не даваше никакви признаци на живот.

Кал паркира колата предпазливо, като избягваше, доколкото беше възможно, счупените стъкла. Огледа се мрачно в двете посоки на улицата, нащрек за крадци или гангстери. Мястото съвсем не беше безопасно.

Извади фенерчето си от жабката и излезе от колата. Пред него Холи бързо се движеше към къщата. Сега в отпуснатото й тяло той усети някакво ехо от дръзката, енергична стъпка на социалния работник, твърдо решил да свърши своята работа, независимо от това в какъв район се намира.

Сега къщата вече бе по-близо. Кал усети как го побиват тръпки. Помисли си за Джил Лазаръс, жената, известна из целия свят със своето богатство, красота, с легендарния си съпруг и прелестната си дъщеря. Възможно ли беше в този момент да е вътре в тази ужасна стара къща? Идеята му се стори мрачна и дори злокобна.

Холи стигна първа до входната врата, но Кал беше този, който почука. Направи го няколко пъти, при това доста силно. Отговор не последва.

— Съмнявам се, че е заключена — каза той, докато натискаше дръжката.

За учудване вратата се оказа заключена. Кал тръгна пръв към страничната врата, а Холи го последва. Циментената алея беше разбита на стотина места и вървенето по нея не беше лесно. Бетонената площадка пред кухненската врата се беше отделила от къщата, отваряйки петнайсетсантиметрова пукнатина в горния край на стълбите.

Мрежеста врата без мрежа закриваше страничния вход, чиято боя отдавна бе станала неузнаваема. Кал пробва дръжката. Тя поддаде с ръждиво изскърцване и вратата се отвори, увиснала на единствената си панта.

Лъчът на фенерчето проряза мрака в кухнята. Тя изглеждаше като всяка друга кухня, използвана от натрапници десетина години и дори повече. Кутии от бира, стари презервативи, фасове марихуана, бутилки евтино вино и острият мирис на урина се смесваха с дъха на гниещо дърво.

Кал стоеше неподвижен в тишината. Погледна към Холи. Тя изглеждаше изплашена.

— Добре ли сте? — попита я той.

— Сякаш беше вчера — каза тя. — Къщата не беше толкова порутена, разбира се. Но внушаваше същото усещане. Изглеждаше злокобна, като обитавана от призраци.

Той я наблюдаваше как си поема дълбоко въздух.

— Искате ли да ме изчакате тук, докато огледам наоколо? — попита той.

Тя не каза нищо. Изглеждаше истински уплашена.

— Къде я намерихте първия път? — попита той.

— В спалнята… Не, чакайте. В мазето — отвърна тя.

— Ще погледна там. Изчакайте ме.

Кал извади пистолета си и се отдалечи. Тя чуваше хрущенето на боклука под стъпките му във всекидневната. Остана в кухнята и усети как миналото я обгръща. Беше стигнала толкова далеч, бе изминала такъв дълъг път в живота, само за да се намери обратно тук… Личицето на малката Съндбърг изплува в паметта й — красиво, безмълвно, празно.

Помисли си за спалнята на горния етаж, където беше намерила статива и водните бои на момиченцето, и чистите завивки, които то бе използвало през време на едномесечното си самотно съществуване.

Привлечена от безименна сила, тя забрави за Кал и тръгна към стълбището. От уличните лампите навън проникваше достатъчно светлина, за да се ориентира в мрака.

— Джил? — извика тя тихо. Отговор нямаше.

Стигна до стълбите и почна предпазливо да ги изкачва. Дървото скърцаше силно под стъпките й.

Когато стигна площадката, тя се изкашля леко.

— Джил?

Тишината я обгърна като пелена. Тя потръпна. Огледа се в двете посоки. Детската спалня беше там вдясно. Онзи ден от миналото се завръщаше. Почти чуваше своя колега… как му беше името… който търсеше заедно с нея.

Вратата на спалнята беше отворена. Тя тръгна към нея.

В следващия миг замръзна на място.

В стаята, до стената, се виждаше рисунка.

Холи се втурна напред, грабна я и я отнесе до прозореца. Когато оскъдната светлина падна върху нея, дъхът й секна.

Беше същата рисунка, която беше намерила тук преди двайсет и пет години, рисунката, която беше показала на Кал Уедърс днес следобед в Балтимор. Онази рисунка, която не беше посмяла да погледне в продължение на четвърт век.

Холи усети, че й прималява. Сега вече знаеше, че Кал е бил прав. Джил беше тук или поне беше идвала.

Рисунката изобразяваше жена, висока, красива, с червени коси и зелени очи. Орисница. Тя се усмихваше и протягаше ръка.

Картината се тресеше в ръцете на Холи, сякаш нейният страх й вдъхваше живот. Тя се извърна от прозореца и огледа стаята.

Върху надуваем дюшек, завито с одеялце, спеше малко момиченце.

— О, господи! — прошепна тя.

Пристъпи напред, коленичи до детето и докосна ръчичката му. Реакция не последва.

— О, боже мой! Боже мой!

Холи се обърна към вратата.

— Кал! — извика тя. — Тук горе, бързо! Момиченцето! Момиченцето!

Но Кал Уедърс не я чу. Той беше в мазето зад пещта и държеше на ръце мъртвото тяло на Джил Лазаръс. Кръвта от раната от куршум в главата й беше почти изсъхнала. Дрехите й бяха покрити с мръсотия, а перуката, изместена от изстрела, се беше смъкнала встрани.

Но за първи път, доколкото Кал си спомняше, на лицето й бе изписан покой.

75

Година по-късно

Фармингтън, щата Лонг Айлънд

Лесли беше сама в парка, под стария дъб, където само преди половин час беше седяла с Тери Байър.

Тери си беше тръгнал и след няколко минути Лесли щеше да се качи в колата си и да потегли обратно за Джонсънвил. Както обикновено във фирмата имаше много работа. А след смъртта на Рос Лесли бе поела всичко в собствените си ръце. Сега тя беше президентът на „Уилър Адвъртайзинг“. Малката компания беше личната й връзка с миналото и бъдещето, и тя беше признателна за нея.

Но за момента все още не можеше да се откъсне от парка. Остана, вперила поглед в мекото мъничко легло от трева между два големи корена на дъба. Доскоро там бе седял Тери. Това беше неговото място.

Но Тери вече го нямаше, а потребностите на възрастта му много скоро щяха да сложат край на настоящия период на близост с него. Тялото му вече бе твърде наедряло, за да се побере в това мъничко, застлано с трева пространство. А и той самият вече бе твърде голям за приказките за говорещи дървета. Скоро щеше да стане прекалено голям и да го водят на разходка в парка. Сега беше на осем години и половина; много скоро щеше да бъде вече юноша. Тогава къде щеше да намери място за Лесли в своя живот?

Лесли прогони тази мисъл от съзнанието си. Облегна се на дървото и се загледа в децата, които играеха в парка. Всички бяха малки. И си имаха майка, по-голяма сестра или бавачка, която ги наблюдаваше от пейката.

Никое от тях не беше на Лесли. И вероятно никое дете нямаше да бъде нейно.

За момент облаците се разкъсаха и цялата сцена беше окъпана от роена слънчева светлина. В нея имаше нещо нереално, нещо светено и загадъчно. Лесли си помисли, че всички тези деца бяха уловени в един кратък миг, който не можеше да продължи. Всички растяха толкова бързо, че този спокоен миг на безгрижна игра в кварталния парк скоро щеше да остане далече назад в шеметния устрем на техния живот. Игрите, които играеха днес, приятелите, чиито имена викаха, молбите им да останат още малко, когато ставаше време да се прибират — всичко това щеше да бъде забравено като този мимолетен порой от слънчева светлина, залял парка. Нямаше да се превърне дори в спомен…

Две момиченца въртяха едно по-малко момченце на въртележката. Тичаха около нея с всички сили, бутаха и викаха, и когато вече не можеха да я засилят повече, скачаха отгоре й. Момченцето, обзето от въодушевление, че се възползва от техните усилия, се накланяше назад, вперило поглед в небето, наслаждавайки се на люлеенето. Изражението му бе доволно, почти блажено. Беше се отдало на чистото движение с такава безразсъдна невинност, че Лесли се усмихна.

Хрумна й, че въртележката беше като самата земя, чието безкрайно движение не позволяваше на човек да остане винаги здраво стъпил на крака. Неговата въртяща се орбита в пространството караше слънцето да пада и да се издига. Но движението във времето подлагаше всички негови същества на по-дълбока промяна, която раздираше всичко, което те представляваха, всичко, което те приемаха за даденост и ги запращаше, независимо от волята им в едно бъдеще, което те самите не можеха да предвидят.

Децата имаха тази красива мимолетна способност да се отпуснат назад на въртележката, да вперят очи в наклоненото небе и да оставят водовъртежа на времето да мине през тях. Те не се страхуваха от нищо. Ежедневните промени в мъничките им тела бяха толкова драстични, че те живееха в неизменна възхита, убедени, че това не може да ги нарани и никога няма да разбие надеждите им.

Възрастните завинаги загубваха този огрян от слънцето миг вяра. Възрастните живееха в сковаващ страх пред поредното нещастие, което щеше да им донесе утрешният ден, и се вкопчваха отчаяно в онова, което притежаваха. Но те също трябваше да се променят. Доброволно или не, трябваше да направят място за новото в своя живот и в самите себе си. Това бе цената на оцеляването.

Лесли не правеше изключение. Тя вече бе изминала голяма част от живота и бе видяла как мечтите й бяха разтърсени от събитията. Но беше станала свидетел и на това как нови мечти заемат местата на предишните и нови предизвикателства и нови таланти избликват в нея, за да отговорят на тези предизвикателства. Като способността да се влюби в Рос, да го обича и да се поучи от него.

Да, сега тя беше сама. Тери си беше у дома, на три пресечки от тук и сигурно си пишеше домашното. Вече беше в трети клас. Много скоро щеше да бъде на две години далеч от този ден, после на пет, на десет. Времето щеше да го отнесе в собственото му бъдеще.

Лесли се отпусна по гръб на тревата и зарея поглед в клоните на огромния полюшващ се дъб. Собственото й детство сякаш започна да се материализира около нея, отекващо в далечните викове на децата. Тя се върна много назад във времето, когато беше още съвсем малко момиченце и майка й беше жива. Играеше си на люлките до къщата, точно като тези деца сега.

В техните викове долови собствената си крехка младост, своята уязвимост, слънчевите дни, изпълнени с грешки, пропуски и сътресения — но най-вече със силата, с умението и с волята да се вдигне отново, когато е паднала. Ето какво правеха тези деца сега в парка — допускаха грешки, учеха се от тях, падаха отново и отново, после ставаха с неизтощима енергия, която щеше да ги преведе през собственото им бъдеще.

Заслушана в тези викове, Лесли беше убедена, че всичко с нея ще бъде наред, че ще продължи напред. Светът в известен смисъл я плашеше, защото тя вече познаваше неговата сила да й отнема най-скъпите хора. Но някаква изконна увереност й подсказа, че светът няма да я изостави. Въпреки че равновесието на тази вечно въртяща се повърхност никога не можеше да бъде сигурно, с малко смелост и желание да рискува, човек можеше да бъде отнесен от този свят на прелестни и невероятни места — в собственото си бъдеще. Беше дръзко предизвикателство, но си заслужаваше усилията.

След миг Лесли щеше да стане, за да си тръгне. Но сега остави преливането на минало и бъдеще в това тихо място да я успокои, да й вдъхне смелост за предстоящото пътуване.

Спомените й бяха прекъснати от малка сянка, която падна върху лицето й.

До нея стоеше непознато момиченце. Беше облечено в красиво карирано палтенце и кадифени панталонки. Имаше светлокестеняви коси, които на места преливаха в русо и сияеха като ореол на яркото слънце. Личицето й беше в сянка, тъй че Лесли не можеше да види очите й.

— Здравей — каза Лесли, все още по гръб на тревата. — Как се казваш?

— Мег — отвърна детето.

— Е, Мег, аз се казвам Лесли. Радвам се да се запознаем.

Лесли заслони с ръка лицето си. Сега вече можеше да види очите на момиченцето. Бяха синьо-зелени и дяволити. Млечната й кожа беше осеяна с лунички.

— Искаш ли да седнеш до мен, Мег? Малко ми беше самотно и затова си говорех с голямото дърво — каза Лесли.

Момиченцето се засмя.

— Говориш си с дърво? — попита.

— Не е трудно — обясни Лесли. — Просто лягаш по гръб, затваряш очи и чакаш, докато дървото ти каже нещо. После му отвръщаш… тихо, разбира се, за да не те чуе някой друг. Дърветата не обичат да ги подслушват.

Детето изглеждаше заинтригувано. Въпреки че беше съвсем мъничко, то сякаш разбра почти всичко, което му каза Лесли. В очичките му проблясваше интелигентност.

— Искаш ли да опиташ? — попита Лесли.

— Не знам — отвърна детето срамежливо.

Лесли се надигна и се облегна на лакът.

— Самичка ли си тук, Мег? Къде е мама?

Момиченцето поклати глава и извърна очи.

Лесли не каза нищо. Усети у детето скрита печал. Прииска й се да протегне ръце и да я гушне, но знаеше, че няма право. Това бе чуждо дете.

— Татко е тук — обади се детето. — Ей там.

Момиченцето посочи към една пейка в дъното на парка.

Лесли се обърна и видя на нея мъж, който се усмихна.

Лесли пребледня. Отмести поглед към лицето на малкото момиче и после отново към мъжа в далечината.

Джордан вече беше станал. Лесли неволно хвана ръката на детето и я задържа, докато той се приближаваше.

Спря се пред тях с усмивка.

— Значи вие двете вече се запознахте, така ли?

Мег се усмихна.

— Това е Лесли — заяви момиченцето гордо. — Тя може да си говори с дърветата.

— Сериозно? — Джордан повдигна вежди. — Много хубаво, че съм те пратил тук, Мег. Аз не мога да говоря с дърветата. Мислиш ли, че Лесли ще се съгласи да ни научи?

Момиченцето се засмя и закима щастливо.

Джордан сведе поглед към тях. Лицата им бяха на светли и тъмни петна от слънцето, което проникваше през клоните на дъба.

— Двете представлявате невероятна картина — каза той.

После забеляза, че връзката на Мег е развързана.

— Имаш ли нещо против? — попита той, вперил поглед в Лесли.

Тя се наведе, за да я завърже.

— Нуждае се от женска ръка — каза той. — Правя всичко, което е по силите ми, но аз не съм майка.

Сега детето местеше поглед от Лесли към Джордан, а клоните високо над главите им застенаха. Лесли се пресегна и отмахна кичур коса от малкото личице.

После погледна Джордан. Сега очите му бяха сериозни и в тях се четеше настоятелен въпрос.

— Можем ли поне да поговорим за това? — попита той.

Очите на Лесли бяха пълни със сълзи. Те грееха със страст, която не беше усещала, откакто за последен път се бе взирала в това лице.

— Не още — отвърна тя. — Сега говорим с дърветата.

— Тогава по-късно — каза той много нежно.

— Да, по-късно — съгласи се Лесли и прегърна момиченцето.

76

„Ню Йорк Таймс“ от 12 май 1981 г.

„Предстояща сватба на Джордан Лазаръс, най-богатият предприемач и архитект на известния по цял свят проект «Лазаръс» за обновяването на централните жилищни райони на големите градове, обяви официално своя годеж с Лесли Чембърлейн от Джонсънвил, Ню Йорк.

Двойката планира светска церемония с официален прием, който ще се проведе на 5 юни в «Уолдорф-Астория».

Това ще бъде третият брак за Лазаръс и вторият за Лесли Чембърлейн. Тя остана вдовица преди една година, когато съпругът й, специалист по рекламата, Рос Уилър от Лонг Айлънд, почина от инсулт. Господин Лазаръс загуби втората си съпруга, госпожа Джил Лазаръс, преди една година, когато тя извърши самоубийство.

Господин Лазаръс отказа коментар за предстоящия си брак и само сподели, че той и госпожица Чембърлейн са «стари приятели», познати от времето, когато госпожица Чембърлейн е работела като рекламен агент под корпоративния чадър на Лазаръс през 1976 година. Спомена също, че двамата възнамеряват да прекарат дълъг меден месец на гръцките острови в една вила, собственост на господин Лазаръс.“

Калвин Уедърс стоеше при гроба на Джил Лазаръс.

Намираше се в центъра на гробищата „Удлон“. Тук знаменитите мъртви от историята на Ню Йорк — фамилиите Вандърбилт, Белмонт, Ралф Бънч и дори Фиорело Ла Гуардия — бяха погребани в изискани гробници с екстравагантни паметници, които да ознаменуват славата им.

Сред цялото това великолепие Джил Лазаръс, самотна жена, която бе дошла неизвестно откъде и бе приключила своя път пак там, лежеше под малка надгробна плоча, съвсем съзнателно поставена встрани от отъпканата пътека, където никой от минаващите нямаше да я забележи.

Сгънатият „Ню Йорк Таймс“ с обявата за годежа на Джордан Лазаръс беше в джоба на Кал. Той се усмихна при мисълта, че най-накрая Лазаръс щеше да се ожени за Лесли Чембърлейн. Значи Джил е била права: през цялото време единствено Лесли е била жената, спечелила трайно място в сърцето на Джордан, за което Джил се сражава толкова дълго и накрая загуби всичко.

Да, Джил беше права. Ако не в действията си или в своя трагично изкривен живот, то поне в интуицията си. Джил беше спечелила много малки битки, но бе загубила най-важната, единствената, която бе от значение.

Поне знаеше името на своята съперница. За жена като Джил това сигурно е било от значение. Боец по природа, тя не би приела да посрещне поражението, без да знае кой и какво я унищожава.

Сега Джордан Лазаръс щеше да продължи своя живот и вероятно щеше да се наслаждава на любов, която бе заслужил много отдавна и от която бе несправедливо лишен. Безспорно Лазаръс бе добър човек. Той бе помогнал на милиони хора, които до момента на неговата намеса живееха без лъч надежда. Сега заслужаваше своя дял щастие.

Колкото до Джил, това бе краят й. Тя остана само спомен и дори по-малко — тъй като онези, които бяха най-близко до нея, всъщност изобщо не я познаваха. Болестта, проникнала в душата й още докато е била съвсем малко дете, бе издигнала стена между нея и реалния свят. Джил бе прекосила живота като нещастен призрак, първоначално горда със способността си да обсебва другите и накрая изстрадала болката от съзнанието, че не е способна да ги докосне като живо човешко същество, да ги дари с любовта си и да получи тяхната по най-естествения за хората начин.

Накрая, загубила разсъдъка си до степен да бъде унищожена от собствената си самота, тя бе избягала от мъжа, за когото така отчаяно се бе сражавала, и след като го бе завоювала, се върна на мястото на своя най-ранен и най-ужасен кошмар. И там, най-сетне застанала с лице към демоните, тя бе отнела собствения си живот, за да спаси дъщеря си.

Това бе последният й подарък за Джордан Лазаръс. Кал беше сигурен в това. Може би съзнанието, че му го поднася, най-накрая й бе донесло покой, въпреки че се бе самоубила на същото място, където Холи Флеминг я бе открила преди двайсет и пет години, едно ужасено безпризорно дете, свило се зад пещта в къщата, където светът я беше изоставил, докато в това време нейната невинна дъщеря, упоена от хапчетата й, сънуваше розови сънища.

Джил вече не беше между живите. Може би изобщо не е била истински сред тях. Никога съвсем като човек, никога съвсем реална, тя бе изиграла своята отчаяна игра в света на хората и бе загубила.

Почивай в мир, помисли си Кал.

Обърна се и напусна гробищата. Повече нямаше да се върне там.

Когато детективът се качи в колата си и потегли, Джесика Хайтауър безмълвно го наблюдаваше как се отдалечава нататък по алеята.

Тя седеше в лимузината си. Беше излязла от работа за около час, за да дойде тук. Само по една случайност забеляза навреме посетителя. Той бе първият, когото виждаше.

Джесика идваше поне два пъти седмично, понякога и по-често. Сякаш не можеше да се откъсне от гроба. Слагаше цветя и дебнеше за цветя, поставени от други.

Една неделя сутрин видя да пристига някакъв човек в черна лимузина, да оставя голям венец и да заминава. През следващите няколко недели се случи същото. Накрая тя съобрази, че това е един от служителите на Лазаръс, който има специално поръчение да идва тук и да оставя цветя.

Нито веднъж не видя самия Джордан Лазаръс. Вероятно бе твърде обсебен от своя нов живот, за да си прави труда. Или по някаква причина просто нямаше сили да понесе гледката.

Във всеки случай Джесика я понасяше. Всъщност тя не можеше дълго да остане далеч от гроба. И така този ден тя бе дошла както обикновено, отделяйки време в своята напрегната работна програма, за да види Джил.

Излезе от колата. Носеше й цветя. Приближи гроба. Зад гърба си долавяше тихото бръмчене на лимузината. А по-нататък — приглушеното жужене на града.

Застана пред плочата. На тревата лежеше мъничък букет, оставен от мъжа, който току-що си бе тръгнал.

„Джил Флеминг Лазаръс починала на 5 април 1980 г., съпруга на Джордан, майка на Мег“

Нямаше рождена дата. Точната дата нараждането на Джил не беше известна. Тя нямаше други близки, освен Джордан и малкото момиченце. По ирония на съдбата епитафията казваше всичко, което можеше да се каже почтено. А останалото бе твърде тайно, за да се запише на надгробен камък. Включително и Джесика.

Горката Джил! Паметта й щеше да бъде ограничена също като живота й. Никой не можеше да я оплаче както подобава, защото никой не я познаваше истински.

Но за Джесика Хайтауър Джил бе истинска жена, доказателство от плът и кръв, че животът си заслужава да се изживее, че за любовта никоя жертва не е прекалено голяма. Джесика я беше загубила, но никога нямаше да я забрави. И нищо друго в нейния именит живот не бе така истинско като Джил.

— Спокойни сънища — прошепна тя. — Обичам те.

Докато Джесика Хайтауър стоеше пред гроба на Джил Лазаръс, Барбара Консидайн седеше в своя кабинет в „Консидайн Индъстрис“, а на бюрото пред нея бе разтворен новият брой на „Ню Йорк Таймс“.

Съобщението за годежа на Джордан бе поместено скромно на страницата на светската хроника наред с други подобни съобщения, но една от секретарките педантично бе сложила знак с молив на първа страница, за да насочи вниманието на Барбара към съответната колона. Точно както самата тя бе постъпила преди време, за да насочи едни други очи към кратко съобщение от изключителна важност.

Сега този знак с молив като че ли представляваше нейната гибел. Защото, ако бе имала достатъчно самообладание да изчака своето време, вместо да се опитва да насилва ръката на съдбата, може би един ден отново щеше да стане госпожа Джордан Лазаръс.

Но любовта й я беше тласнала към отчаянието и тя се беше изложила на опасност, вместо да прояви търпение.

И като резултат бе загубила всичко. А Джордан щеше да получи онова, което бе желал през цялото време. Най-накрая щеше да получи своето щастие.

Съобщението не беше придружено със снимка на Лесли и Барбара беше благодарна на това. Видът на красивото лице, толкова честно и открито, щеше да бъде повече, отколкото тя можеше да понесе.

Въпреки всичко тя се чувстваше щастлива за Джордан. Съдбата дълго време го бе подлагала на изпитания, преди да му даде онова, което той сам си бе спечелил и заслужаваше. Съдбата бе използвала и Барбара, и Джил, разбира се, за да държи Лесли далеч от него. А тази продължителна раздяла бе донесла само беди на жените, които се изпречваха на пътя му — Барбара, която така отчаяно се мъчеше да го обича, без да му разкрива любовта си, да го задържи, без да му позволява да види решетките на своя затвор, и Джил, която се събуди за любовта едва когато разбра, че не може да притежава Джордан и която му роди дете от отчаяния си копнеж да стане за него онова, което никога не можеше да бъде.

Колкото до Лесли, тя вероятно бе показала безпримерна смелост в своя живот, скривайки от болния си съпруг голямата любов, която таеше в сърцето си. И за Джордан, разбира се, всеки ден далеч от жената, която обича, трябва да е било непоносимо наказание, изгнание от самия себе си.

Е, сега всичко свърши.

Барбара затвори вестника. Сгъна го и го хвърли в кошчето до бюрото си. Но все още виждаше първа страница и на нея бележката с молив, насочваща към обявите за женитба. Тъжна усмивка, не без ирония, изкриви устните й. Тя натисна копчето на интеркома.

— Да, госпожо? — прозвуча гласът на секретарката.

— Шерил, ела и изпразни кошчето, ако обичаш.

Миг по-късно секретарката влезе и взе кошчето. Когато видя вътре само вестника, за момент се поколеба. После, без да каже нито дума, излезе от стаята със сгънатия вестник в ръка.

Барбара се приготви отново да се захване за работа. Предстоеше й да сключва сделки, да води битки, да надхитрява съперници. Животът й беше твърде напрегнат.

Но когато за последен път хвърли поглед към празното кошче за боклук, тя неволно си помисли, че щеше да продължи да чува за Джордан Лазаръс. Сега проектът „Лазаръс“ извършваше революция в облика на урбанистична Америка и беше приветстван по цял свят като най-дръзкото решение на проблема за упадъка на централните райони в големите градове още от епохата на Индустриалната революция.

Оттук нататък част от живота на Барбара щяха да бъдат различни новини за Джордан, за неговата слава и мечта, за неговия щастлив брак и бъдещите му деца. Вероятно до края на дните й.

Това беше наказанието й.

Дори и в този самотен момент тя бе достатъчно трезва, за да си даде сметка, че беше заслужено.

„Господин Лазаръс отказа коментар за предстоящия си брак и само заяви, че той и Лесли Чембърлейн са «стари приятели», познати още от времето, когато госпожица Чембърлейн е работела като рекламен агент под корпоративния чадър на Лазаръс през 1976 година. Спомена също, че двамата възнамеряват да прекарат дълъг меден месец на гръцките острови в една вила, собственост на господин Лазаръс.“

Тони Доранс седеше в библиотеката на сектора за временно пребиваване с облекчен режим в Ченинго, щата Ню Йорк, и за пореден път препрочиташе статията в „Ню Йорк Таймс“.

Беше сбърчил чело и разсъждаваше напрегнато. Мислеше по-усилено и по-бързо от когато ида било.

Лазаръс, каза си той.

Стари приятели…

Срещнали се за първи път през 1976…

Тони стискаше вестника в ръце. Безбройните подробности се пренареждаха в съзнанието му като цветни стъкълца от калейдоскоп, за да се слеят в картина на истината, която той не беше осъзнал през всичките тези години.

Значи Лесли е била влюбена в Лазаръс. Той е бил голямата й любов. Запознала се е с него преди години, преди да се омъжи за Уилър. Години по-рано. Сигурно го е обичала тайно и го е чакала.

Сега, когато и двамата бяха свободни след смъртта на Уилър и съпругата на Лазаръс, те незабавно се бяха събрали.

Вече всичко му беше ясно. И с предимството на погледа към миналото, той можеше да обрисува Лесли с точните цветове. Бракът й е Рос Уилър, който бе по-стар за нея, винаги му бе изглеждал твърде абсурден. Лесли не беше момиче, което би се омъжило за много по-възрастен от нея. Не й беше в характера.

Но би могла да сключи подобен брак, за да превъзмогне нещастната си любов към Лазаръс. Това вече звучеше смислено. Сигурно е срещнала Лазаръс, влюбила се е в него и по някаква причина го е загубила. Била е самотна, отчаяна. И е позволила на Уилър да я направи своя съпруга.

1976…

Тони си спомни с каква враждебност го посрещна, когато се появи отново в живота й и й каза, че я обича. Тогава беше озадачен от пламенната й вярност към Уилър. Изглеждаше му гузна, сякаш криеше нещо.

Но това не е било вината заради физическата страст към самия него, както правилно бе предположил навремето. Беше вината заради факта, че все още желае Лазаръс и се е примирила с Уилър единствено от съжаление, като компенсация за нещастната си любов.

Това обясняваше защо тя се държеше така презрително с Тони, когато той се върна при нея. И защо неговите тържествени изявления за бебето не й повлияха. Тя не обичаше Тони. Беше го забравила напълно. И сега се целеше много по-високо.

Тя искаше Лазаръс.

Джордан Лазаръс. Мъжът на върха на корпоративната пирамида, между чиито гигантски колела Тони се трудеше като малко колелце, като жалък търговски посредник. Човекът, който имаше всичко. Най-богатият в Америка. Това бе голямата любов на Лесли.

Тони изгаряше от омраза, като си помислеше за собственото си унижение и за неблагодарността на Лесли, за нейното коварство. Той я бе дарил с дете. И нещо по-важно, беше я дарил със сърцето си. А тя изобщо не го е обичала. Проправяла си е път нагоре, катерела се е по стълбата на живота, докато той, Тони, е падал все по-ниско и по-ниско.

Прикрита зад позата на вярност и честност, тя е мислела единствено за себе си. И веднага след смъртта на Уилър, щом Лазаръс се е освободил, тя е хукнала при него. Защото е искала само него, защото само той е обсебвал мислите й през цялото време.

Тони мислеше за всички тези неща и за много други. Но разсъжденията му неизменно водеха до един и същи извод: той самият никога не е бил за Лесли нищо друго, освен грешка на младостта, една погрешна стъпка в живота на амбициозната, привилегирована млада жена, която го е забравила напълно, докато безмилостно си е проправяла път към успеха и осъществяването си.

Една грешка, от която се бе родило дете.

Тя обичаше детето, в това нямаше съмнение. Беше прекосила половината страна, за да бъде близо до него. Но изобщо не я беше грижа за бащата, който го бе създал. С лекота бе изхвърлила Тони от съзнанието си. В края на краищата колко струваше той? На какво беше президент? Кой изобщо бе чувал за него?

И сега, след няколко отклонения, тя най-накрая бе постигнала целта си. След месец щеше да бъде госпожа Джордан Лазаръс. И децата й щяха да бъдат заченати от него и да носят неговото име.

Докато Тони, чиято любов към нея бе много по-голяма от онази, която можеше да изпита един болен старец като Уилър или един разглезен филантроп като Лазаръс, Тони гниеше в затвора. Затвор, чиито бетонни стени бяха само символ на стената, която тя бе издигнала срещу него в сърцето си.

Тони затвори вестника и остана дълбоко замислен.

Беше сигурен в твърде малко неща в своя живот. Но днес той разбра какво означава всичко. Прозря сторената несправедливост. Това бе престъпление срещу любовта, престъпление срещу природата.

И то само заради коварството, егоизма и злината на една жена.

Тони внимателно върна вестника на мястото му. Поиска разрешение, преди да напусне библиотеката. Откакто бе влязъл в затвора, се държеше безупречно. И затова, когато преди три месеца поради пренаселеност триста затворници трябваше да бъдат преместени от „Атика“ в този затвор с облекчен режим, Тони беше между тях. Той можеше свободно да се движи в рамките на затвора и да отиде почти навсякъде, където си поиска. В сравнение с „Атика“ охраната тук бе направо смешна. Човек можеше да излезе през портала посред бял ден и дори да не бъде забелязан.

Тони вече разбираше всичко. Съдбата отново се беше намесила в живота му, като го премести в това твърде спокойно заведение.

И сега му даваше своите последни заповеди.

77

Юни 1981 г.

Лесли беше с Джордан във вилата му на един от островите в Егейско море.

Най-накрая отново заедно, Лесли и Джордан не можеха да повярват на щастието си. Те отдавна се бяха отказали от своята тайна мечта да живеят заедно. Затова сега се чувстваха възторжени и едновременно с това малко напрегнати в компанията си.

Те не бяха същите мъж и жена, които се бяха влюбили един в друг преди пет години, когато животът изглеждаше толкова различен. Оттогава Лесли се бе омъжила за човек, към когото бе силно привързана и се бореше с всички сили да запази този брак от безмилостната смъртоносна болест. Тя се бе опълчила срещу любовта си към Джордан, тъй като тази любов можеше само да попречи на ангажиментите й към Рос. Сега Джордан бе като изкушение, на което можеше да се отдаде с наслада, след като години наред се бе въздържала.

Колкото до Джордан, той бе преживят два тежки и твърде сложни брака, откакто бе отдал сърцето си на Лесли. Бе жертва на измама, обречен на нещастие. Дързък мечтател в света на бизнеса, в личния си живот той беше най-обикновен човек. Беше се лутал в своите два брака, без да има представа накъде върви. Заради собствените си слабости и тези на своите съпруги за малко да стане свидетел на гибелта на невръстната си дъщеричка и да стигне до пълно самоунищожение.

И във всичко това, без да подозира, Лесли бе играла съществена роля. Тъй като и двете му съпруги бяха принудени да се примирят с нейното присъствие в сърцето му и в усилието си да постигнат това, бяха причинили собствената си гибел. През тези болезнени години на изгнание, далеч от Лесли, Джордан изобщо не бе подозирал колко наблизо всъщност е тя.

Джордан и Лесли бяха изминали дълъг път в своите независими едно от друго пътувания. Сега най-накрая бяха заедно, а щастието им изглеждаше съвсем непознато. И тази екзотична чужда земя, далеч от сцената на техния предишен живот, беше подходящ декор за възраждането на тяхната любов.

Голяма част от това възраждане се осъществяваше сред морската шир. Почти всеки ден Джордан извеждаше Лесли на разходка с яхтата си. Обикаляха крайбрежието, отиваха до съседните острови, единият от които бе домът на някои стари приятели на Джордан, които посрещнаха Лесли с отворени обятия.

Любеха се в уединението на яхтата както едно време. Но сега тя беше друга. Уханието на егейския въздух също беше друго и се усещаше по различен начин от морския въздух над пролива на Лонг Айлънд, който някога бе техен съучастник.

Това различие само ги караше да се обичат още повече. Тъй като те разбираха колко невероятно бе, че се бяха пооткрили, какъв каприз на съдбата бе, че им беше позволено да се съберат, след като толкова много неща ги разделяха.

През тези дълги, изпълнени с покой дни сред морето и нощи в къщата с изглед към залива, те разговаряха. Разговаряха дълго, настоятелно, сякаш твърдо решени да преминат през лепкавата мъгла на недоразуменията и пречките, които ги бяха разделили в миналото. Тяхната любов бе загубена толкова дълго, че сега, след като им беше върната, те изпитваха почти неистов стремеж да я съхранят, да я заключат на сигурно място.

Тези разговори бяха трудни, често мъчителни. Но постепенно, тъй като любовните им нощи се редуваха с дългите дни на откровения, въздухът между тях започна да се избистря и любовта им засия над миналото им като яркото слънце над Егейско море. Те се бяха преоткрили като нови хора, вече по-възрастни и помъдрели, които дори и в раздялата си бяха воювали за щастие. А това само още повече засилваше любовта им.

В началото на третата седмица от техния меден месец над тях се възцари нов покой. Те се чувстваха като брачна двойка с дълъг съвместен живот, с много общи спомени, към които да се връщат, с жарава от страст между тях, обуздана от времето, за да заискри ярка и вечна.

Най-накрая се бяха открили един друг. Този път завинаги.

Беше петък. В понеделник щяха да се приберат у дома и да се върнат към своя напрегнат живот. Джордан възнамеряваше да продължи работата си по проекта „Лазаръс“, а Лесли трябваше да се върне в Джонсънвил да продаде къщата на Рос и да потърси нов президент на „Уилър Адвъртайзинг“. Тя чувстваше, че времето й с Рос трябваше да приключи. Щеше да пренесе всичките си лични вещи в апартамента на Джордан — включително и, както при всеки втори брак, своите спомени за живота си с Рос — и оттук нататък това щеше да бъде нейният дом.

Малката Мег беше в Пенсилвания при семейството на Джордан и щеше да се върне във вторник. Джордан изгаряше от нетърпение да я види. Раздялата от цели три седмици за него бе твърде болезнена. Но Лесли не ревнуваше, че той обожава дъщеря си. Тя бързаше да стане майка на Мег и колкото се може по-скоро да я зарадва с братче или сестриче.

Мег бе обикнала Лесли така естествено и спонтанно, че човек неволно си задаваше въпроса дали тя не подозираше за тайнствената духовна връзка между Лесли и Джил, нейната истинска майка. Това изпълваше Лесли едновременно с радост и тъга. Тя разбираше, че Джил с голямата си любов и с трагичната си съдба винаги щеше да присъства в отношенията между Лесли и Мег.

След смъртта на Джил Мег незабавно бе откарана в чикагското управление на ФБР, където я очакваше баща й. Беше установено, че Джил е дала на Мег достатъчно от едно свое успокоително, за да я приспи задълго, и после се е оттеглила в мазето, за да се самоубие. Накрая Джил се бе принесла в жертва, за да спаси Мег.

Лесли си даваше сметка, че един ден Мег ще иска да узнае цялата истина за смъртта на майка си. Когато този момент настъпеше, Лесли и Джордан щяха да се опитат да й я поднесат така, че да не я разстроят. Бракът на Джил с Джордан бе трагична история. Мег не трябваше да се сблъсква с нея, преди да е пораснала достатъчно.

Предстоеше много работа. Орисниците не бяха особено склонни да оставят Лесли и Джордан да се насладят на своята любов. Пътят им бе осеян с много пречки, но Мег бе недосегаема за тях. Сега трябваше да изграждат своя съвместен живот. А любовта им един към друг ги правеше нетърпеливи по-скоро да се приберат у дома и да се заловят за работа. Това щеше да бъде сладко бреме.

В тази петъчна вечер те се чувстваха уморени, но щастливи. Бяха прекарали целия ден в морето. Канеха се след малко да си направят специална вечеря. На път за вкъщи бяха купили великолепен костур от рибарите в селото. Щяха да го приготвят заедно.

Но преди това се любиха. Беше пет следобед. Необичайният час само усили страстта им. Загубвайки се един в друг, те сякаш се възнесоха от този свят.

Тялото на Джордан вече не се струваше на Лесли непознато, защото бяха заедно от няколко седмици. Но една по-съществена разлика, онази, която се дължеше на годините раздяла, на факта, че той бе живял с мисълта, че е загубил Лесли завинаги — тази разлика си остана, тя го караше да се чувства по нов начин и добавяше тайнствен и загадъчен блясък на тяхната любов. И в най-вихрените си мечти Лесли не бе предполагала, че сексът може да бъде толкова съкровен.

Слънцето залязваше. Те станаха, за да го наблюдават заедно. Носеха копринените халати, които Джордан беше поръчал за пристигането им тук преди три седмици.

Те седяха на терасата прегърнати и наблюдаваха как слънцето бавно се потапя в обятията на морето. Селото изглеждаше близко и родно на фона на безбрежната водна шир. Рибарските лодки проблясваха на залеза като изящен напев към тази симфония от пурпурно и синьо. Гледката беше възхитителна.

— Страшно ми е да си го помисля — каза Джордан.

— Какво? — попита тя нежно.

— Колко лесно беше да те загубя — отвърна той. — И колко трудно ми беше да те открия отново. Бих дал всичко, за да си върна тези години.

— Скъпи — каза тя и хвана ръката му. — Може би те изобщо не са загубени. Може би в известен смисъл са били необходими.

Лесли мислеше за собствената си одисея през живота и за това колко по-естествена й изглеждаше сега, когато вече знаеше, че всъщност тя е била пътят, който през цялото време я е водел обратно към Джордан.

— Може би — добави тя, — всъщност никога не сме били истински разделени.

Той се обърна да я погледне. Тя видя гаснещата слънчева светлина, отразена в очите му. Имаше чувството, че нито самотата, нито битките й някога са били така истински, както Джордан за нея сега. Мъчителните й лутания са представлявали просто още един начин да му принадлежи.

— Обичам те — каза тя и му поднесе устните си.

Той внезапно трепна в ръцете й. Силен спазъм разтърси тялото му и в същия миг тя чу изстрел, който отекна зад гърба й.

Джордан рухна върху нея.

— Джордан, не!

От устните й се изтръгна приглушен вик. Едва успяваше да го задържи. Двамата бавно се свлякоха на каменния под на терасата.

— Не, Джордан, недей…

Нещо проблесна в съзнанието й. Тя нежно отпусна главата му на цимента и се втурна в спалнята. Проклинаше се, че си бе позволила да не бъде нащрек всяка секунда, че бе дръзнала да повярва в бъдещето.

Върна се с възглавница и одеялото, с което бе застлано леглото. Коленичи до него и пъхна възглавницата под главата му. Очите му бяха отворени, но незрящи.

— О, господи! Джордан, Джордан… — Тресеше се от паника. Бореше се с одеялото. Имаше страшно много кръв. Не знаеше къде е уцелен, но можеше да прецени, че е твърде сериозно. Може би тези невиждащи очи означаваха, че вече е мъртъв. — Скъпи! — проплака тя. — Погледни ме. Кажи ми нещо. Моля те!

Зад гърба й се разнесе плътен глас.

— Е, край.

Тя вдигна очи и видя Тони, който я наблюдаваше втренчено. В ръката си стискаше пистолет. Погледът му бе развълнуван, трескав. Той бе застрелял великия Джордан Лазаръс и го знаеше.

— Ти! — възкликна Лесли.

Той кимна.

— Не можеш да избягаш от миналото. Мислех, че вече си го разбрала.

Той погледна Лесли и махна към тялото на Джордан.

— Ти си виновна. Мислеше си, че можеш да получиш всичко. Сега виждаш докъде стигна.

Лесли беше завила Джордан с одеялото, беше коленичила до него и държеше главата му в скута си.

— Дръпни се — нареди Тони. — Дръпни се или ще убия и теб.

Тя вдигна поглед към него. Страхът в очите й беше истински, но в тях имаше и нещо друго, нещо, което му казваше, че победата му не е така пълна, както му се искаше да бъде.

Той я погледна с неприкрита омраза.

— Добре тогава. Стой си там. Сама си го изпроси. Сега ще видиш как ще го надупча. И ще ти стане ясно.

Той насочи пистолета към Джордан.

— Не! — извика тя.

Той сведе поглед към нея и се усмихна.

— Какво има? — прозвуча гласът. — Ти си виновна за това. Ти ми го причини. А сега аз ще си отмъстя на него. За всичко трябва да се заплаща. Нима се страхуваш от малко справедливост?

И внимателно се прицели в главата на Джордан.

— Справедливост.

Изстрелът го свари неподготвен. Очите му се извърнаха към Лесли, широко отворени и пълни с недоумение.

Тя беше стреляла в него изпод одеялото. Пистолетът беше на Рос Уилър, същият, който бе ранил Тони в къщата й в Лонг Айлънд преди година и половина.

Тони успя да се задържи на крака, въпреки че тя го беше уцелила в корема. Удивлението в очите му премина в горчив хумор и после в омраза.

— Мислиш ли, че можеш да ме спреш? Съдбата е на моя страна. С твоя човек е свършено, миличка.

Той стисна зъби и отново се прицели в Джордан.

Лесли измъкна пистолета изпод одеялото и отново стреля в Тони. Той не беше мислил да се защитава от нея, толкова бе обсебен от мисълта да убие Джордан. Едва сега понечи да се извие към нея.

— Справедливост — прошепна той.

Тя стана и отново стреля в него, пристъпвайки напред за атака. Този път куршумът го уцели в гърдите и го оттласна назад. Тя отново дръпна спусъка. Той се строполи на земята.

Лесли стоеше безмълвна, неподвижна и го наблюдаваше. Продължаваше да стиска пистолета. Тони с мъка се надигна на колене. От устата му бликаше кръв. Насочи цевта към Джордан, но погледът му бе устремен към Лесли. Изражението му бе виновно, почти детинско. Докато се опитваше да овладее оръжието, Лесли разбра, че единствено любовта му към нея все още го крепи. Последното му оръжие…

Той успя да насочи пистолета към Джордан и понечи да дръпне спусъка. Тя направи още една крачка към него и отново стреля. Глухо стенание, съпровождащо неохотното поражение, се изтръгна от устните му и той се строполи по гръб.

Лежеше с отворени очи, вперени в това чуждо небе, най-накрая безчувствен към Лесли, постигнал забрава и покой.

Епилог

Дванайсет години по-късно

Ню Йорк

Часът беше три следобед.

Мери се беше прибрала от училище преди двайсетина минути и сега се закачаше миролюбиво с Джо, който, макар и две години по-малък от нея и не толкова силен, достойно й съперничеше по упорство.

Двамата лежаха по корем на пода във всекидневната и разглеждаха картинките в книжката, която Джо бе получил от леля Луиз за петия си рожден ден миналия ноември. В книжката се разказваше за едно малко пате, което се бои, че няма да му позволят да отиде на пикник. Историята беше твърде елементарна за една разумна второкласничка като Мери, но картинките бяха интересни, а и тя бе пропуснала да прочете тази книжка по времето, когато ходеше на забавачка.

— Обърни страницата — нареди му тя. — Искам да видя локомотива.

Без да реагира, момченцето продължаваше невъзмутимо да си разглежда картинката с патенцето на ливадата. Мечтател по темперамент, също като баща си, той обикновено правеше нещата мудно. И вечно вбесяваше Мери, която беше припряна като майка си, и понякога ставаше невъздържана и избухлива, когато не успяваше да постигне своето.

— Хайде, давай — подкани го тя. — Трябва ти цяла нощ да прочетеш една страница.

След още десет секунди търпението й се изчерпа и тя беше готова за разправия. Пресегна се да отгърне страницата, но в това време момченцето затисна с длани отворената книжка, за да й попречи.

— Не!

Последва кратка безмълвна схватка, в която момичето се нахвърли върху по-малкото момче, като ядосано посягаше към книжката.

В следващия миг вече щеше да дойде ред на крясъците, ако не беше предупреждението на баща им, който седеше в креслото си до прозореца.

— Деца — каза той с тих, но авторитетен глас. — Мирувайте!

Мери, която никога не отстъпваше лесно, се извърна към него с гримаса.

— Тате, ама той се бави цяла вечност! До утре ли да го чакам?

— Чия е книжката, миличка? — Безобидният въпрос на бащата прозвуча едновременно като предупреждение и като заповед.

Мери се отдръпна, приемайки упрека, като ядно подритваше с крака зад гърба си.

— Само че той наистина се бави цяла вечност!

В този момент мама, предупредена за схватката от собствения си радар, се появи от кухнята.

— Пак ли се биете, деца?

Мери, след поглед към баща си, пробва дипломатически завой.

— Не, мамо — отвърна тя. — Просто си четем тук книжката на Джо.

Устните на майката се разтегнаха в скептична усмивка.

— Браво — каза тя. — Продължавайте по същия начин. Мег скоро ще се прибере.

В този момент телефонът иззвъня. Татко вдигна слушалката, а децата го проследиха с любопитство.

— Лазаръс — каза той.

Последва дълга пауза. Децата се върнаха към книжката си. Бащата слушаше мълчаливо и в същото време ги наблюдаваше. Очевидно не проявяваше особен интерес към онова, което му се говореше.

— Ще дойда утре сутринта — каза той. — Не може ли да почака дотогава? — И след още една пауза. — Добре, в такъв случай се оправяй сам. Прецени как да действаш.

После затвори телефона и с лека усмивка сведе поглед към децата. Сега те мълчаливо разгръщаха страниците на книжката, въпреки че по негови подозрения привидната им дружелюбност целеше да го заблуди.

Преди да успее да се върне към собствената си книга, входната врата се отвори, после се затвори с трясък и в стаята се втурна Мег. Страните й бяха румени от студа навън, а по вълненото й палто и шала имаше няколко снежинки от снега, който се стелеше над парка.

— Много хубаво! — отбеляза тя, като огледа апатичната обстановка в стаята. — Така ли ме посрещате?

Като навити пружинки двете по-малки деца скочиха на крака и се втурнаха да я прегърнат. Още преди две години Мег си беше присвоила тази укорителна реплика при влизане у дома от баща си и оттогава тя бе станала нейна шега и семеен ритуал. Вече ученичка в прогимназията, Мег често ходеше по репетиции или концерти — пееше сопран в Детския хор на Манхатън, който се събираше три пъти седмично — и се връщаше в късните часове. Тя възприемаше ангажиментите си изключително сериозно и очакваше семейството да се отнася с нужната почит към нейния твърде напрегнат начин на живот.

Тревогите й бяха напразни. По-малките я смятаха за богиня. Нейната духовитост и интелигентност, съчетани с някаква дръзка, свойствена за жените жизненост й любов към приключенията, я правеха тяхна героиня. Всеки път те незабавно изоставяха заниманията си заради игрите, в които тя беше водеща, и винаги имаха чувството, че въздухът се наелектризира, когато тя се прибираше у дома.

— Е, и сега какво? — попита Мег, метна палтото и шала си на едно кресло и коленичи, за да погледне книжката през рамото на Джо. — Дъки ще ходили на пикник? Искам да знам.

Тя нежно дръпна едната опашка на Мери. Имаше трогателно майчинско отношение към по-малките деца. Баща й, който я наблюдаваше в този момент, почувства как гърлото му се стяга от покровителственото й поведение към тях. Много често Мег самичка приготвяше меденките с джинджифил, пуканките или ореховките. Мег, която ги водеше на кънки в парка през зимата или на зоологическа градина през лятото. Тя, изглежда, изпитваше особено удоволствие да бъде съпричастна на техните детски тревоги, сякаш, ако останеше вглъбена в себе си и не се постараеше да ги опознае, можеха да изтекат между пръстите й.

Родителите й често си мислеха, че това е така, защото Мег им беше сестра само наполовина. Ако положението беше нормално, вероятно изобщо нямаше да им обръща внимание. По някакъв начин това, че Мег бе различна, въпреки че в очите на цялото семейство изглеждаше доста странна, действаше като спойка, която крепете всички заедно. Но сега мама стоеше на вратата към кухнята, вперила поглед в трите деца и в баща им.

— Скъпа — обърна се тя към Мег. — Имаш две възможности.

— Уф! — изпъшка Мег, вдигайки поглед от пода. — Знаех си, че няма да ми се размине.

— Или помагаш на тези двамата да си приготвят меденки с джинджифил, или отиваш да си почистиш стаята.

— Избирам меденките — изрече бързо Мег.

— Така си и мислех.

Сега усмивката на мама бе на границата на действителното раздразнение. Немарливостта на Мег често бе повод за пререкания между двете. Още от малка тя бе твърде ангажирана с мисли за бъдещите си планове, за да обръща внимание на купищата играчки, книги и кукли, които оставяше разхвърляни зад себе си. Неотложни отговорности, свързани с особената възраст и с училището, бяха влошили проблема и сега към боклука се бяха прибавили шишенца с грим, тетрадки за училище, дрехи и юношески списания. Стаята й изглеждаше като гнездо на странна птица, отрупана с безразборно разпилени всевъзможни предмети, характерни за женския подрастващ представител на вида.

— Добре — отвърна майка й. — Но се отърваваш само до пет часа. Преди да слезеш за вечеря, искам да видя всичките ти дрехи прибрани така, че на пода да няма нищо.

— Но, мамо, аз имам домашни! — запротестира Мег.

— Ние всички имаме някаква работа — отвърна спокойно майката. — Но това не означава, че не можем да живеем като хора.

Мег стана и отиде при баща си.

— Татко, тя пак ме почна — оплака се тя.

Но преди да е успяла да каже и една дума, другите две деца се втурнаха напред и буквално се тръшнаха в скута на баща си. Това беше друг семеен ритуал, „накамарването“ на децата, когато някой решеше самостоятелно да се възползва от прегръдката на баща им.

— Ох! — оплака се той с престорена гримаса. — Вие тримата нямате ли уважение към раната на бедния човек? Аз съм ветеран от войната, ако сте забравили.

Той много отдавна бе свикнал да се шегува по адрес на раната си в корема, защото не можеше съвсем да не й обръща внимание. Куршумът беше засегнал някои вътрешни органи и за малко да го убие. Лекарите в началото го бяха отписали и дори стигнаха дотам да телефонират на близките му, за да ги повикат край смъртното му ложе. Лежа в болницата близо два месеца и през това време претърпя няколко операции.

Сега вече се беше възстановил, разбира се, и се поддържаше в добра спортна форма. Но често използваше старата рана като извинение да не ходи в офиса, когато му се искаше да си остане вкъщи с децата, като днес например. В неизбежния конфликт между семейството и работата той беше направил своя избор още преди да се родят по-малките деца. Всеки път, когато беше възможно, оставяше другите да се оправят без него. Това в известен смисъл накърни популярността му, но на него така му харесваше.

Прибягваше до старата рана само когато искаше да я използва като свое преимущество в обичайните семейни шеги. На децата бе казано, че тя е последствие от един инцидент по време на лов горе-долу по времето, когато се бе омъжил за майка им. А понякога, когато му се искаше да подразни Мама, твърдеше, че тя го била гръмнала в корема след една любовна разпра и оттогава той не й давал да припари до оръжие.

По-малките деца, доволни от ласките, които бяха получили, се върнаха към своята книжка. Мег остана седнала на коляното на баща си, наслаждавайки се на това рядко удоволствие. Беше твърде увлечена в собствените си ангажименти и дори не беше обърнала внимание, че от две-три години вече не сядаше в скута му.

— Татко, накарай я да разбере — каза тя. — Имам домашни. Не мога да се справям с всичко. Освен това, стаята си е моя.

— Охо — отвърна той с усмивка и хвана ръката й. — Доколкото схващам, на хоризонта се очертава характерната за възрастта претенция за територия. Май ще трябва да въведем нови правила, специално за теб.

— В такъв случай защо да не започнем веднага? — попита тя.

Той въздъхна.

— Бедата при вас двете е, че твърде много си приличате. Нищо не може да ви се каже.

— Татко… — Тонът на Мег изразяваше недоволство.

Той отмести поглед от нея към лицето на майка й, която седеше на прага на кухнята и ги наблюдаваше. Никога не му омръзваше да сравнява лицата им, толкова различни на повърхността, и все пак озарени от един и същ вътрешен огън. Искрите, които понякога прехвърчаха между двете, бяха просто външен израз на тази незрима връзка, която ги сближаваше една с друга повече, отколкото с някой друг.

Погледът му срещна очите на Лесли. Макар че Мег беше на прага на женствеността, както стоеше там до вратата и му се усмихваше, Лесли приличаше на момиче. Слабата й фигура и красивата й коса — все още буйна, макар че сега, докато шеташе из кухнята, Лесли я беше прибрала с ластиче на опашка — я караха да изглежда така, сякаш щеше да си остане вечно млада. Това му се струваше още по-вълнуващо, като си помислеше, че тя отново е бременна. Щеше да му роди четвъртото дете следващата година през юли. Децата още не знаеха. Те двамата с Лесли бяха решили да ги изненадат с новината след няколко дни.

Татко.

Той отмести поглед към Мег. Не за първи път се възхищаваше на начина, по който тя се преобразяваше според настроението си. Сега пясъчнорусите й коси изглеждаха по-тъмни, а синьо-зеленикавите й очи бяха придобили лилав оттенък. Луничките й искряха върху млечната кожа в сумрака на късния следобед и я караха да изглежда едновременно крехка и преливаща от жизненост.

Тя леко се премести. Раната за момент го заболя, но той почти не я усети. Възхищаваше се на сложната същност на Мег. Лицето й бе като вълшебно огледало, отразяващо с всяка от страните си онези жени, които бяха заемали съществено място в сърцето му. Едната сега стоеше до кухненската врата и се усмихваше, горда с най-голямата си дъщеря дори когато се питаше коя ли ще бъде ябълката на раздора, която ще причини следващата им разпра?

Другата беше под земята в едно гробище в този град, преминала дръзко през един живот, дълъг и бурен — истински кръстоносен поход — за да го жертва накрая в името на собствената си дъщеря.

Третата бе погребана там у дома в Пенсилвания, отдавна вече забравена от света, който гръмко разнася славата на брат й, но тя продължава да му говори с тих глас истини, върху които той никога не престава да размишлява в най-уединената част на съзнанието си.

Ти отдавна си се загубил, Джорди. Сега се преоткрий. Заради мен…

Така и не нарисува картината, която Мег искаше. Наистина, градът около него, както и много други градове носеха дръзките щрихи на неговата мечта. Мег се бе опитала да го поздрави за това, сякаш за да компенсира другото, което бе загубил. На платното на историята негово име щеше да има свое място, поне за известно време. Но той много отдавна бе престанал да се вълнува от историята.

Джордан Лазаръс огледа семейството си. Този ленив следобед в средата на седмицата, нарушаван от някое и друго телефонно обаждане от службата му или от случайно сдърпване между децата, за него бе блаженството, най-близко до рая. Беше жертвал много, за да го изпита, и нито за миг не съжаляваше за загубеното.

Хрумна му, че ако сестра му Мег можеше да види тази сцена от мястото, където се намираше в момента, тя щеше да погледне семейството, което бе създал, и да реши, че едва сега Джордан е отвърнал на нейното предизвикателство и я е накарал да се почувства горда.

Бъди щастлив…

С тази мисъл Джордан отмести поглед от момичето в скута си към майката, която продължаваше да стои при вратата на кухнята… Струваше му се, че целият му живот, от най-ранните му мечти до последните битки, виси на невидимата нишка, свързваща тези две лица.

Времето, помисли си Джордан Лазаръс, е жестока блудница, която може да се възползва от съкровените желания на мъжа, за да го съблазни далеч от най-доброто в него и дори да го остави да умре в изгнание, разделен от собствената си душа. В случая с Джордан тази капризна богиня накрая се бе съжалила и го бе довела у дома.

Децата отново се сдърпаха.

— Тате! — извика Мери от пода.

— Тате! — изрече тихо Мег, като го гледаше в очите.

А той отправи поглед към Лесли, чиито неподвижни устни безмълвно произнасяха вълшебната дума.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/5630

Издание:

Елизабет Гейдж. Интимно

Американска. Първо издание

ИК „Колибри“, София, 1996

Редактор: Жечка Георгиева

ISBN: 954-529-081-8

Content

Елизабет Гейдж
Интимно

Пролог

Книга първа Огледалце, огледалце от стената

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Книга втора Часовникът удари полунощ

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

Книга трета Видение

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

Книга четвърта Най-красивата на света

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

Епилог

Информация за текста