Пратчет Тери

ТУП!

| Тери Пратчет

| Туп!

A>

Куумската долина? Онова място, където троловете нападнали от засада джуджетата или джуджетата нападнали от засада троловете. Много далеч оттук. Много отдавна.

Но ако не разгадае убийството на едно джудже, командир Сам Ваймс от анкх-морпоркската градска стража ще преживее битката наново, точно пред участъка си.

С ненагледната си Стража и под бойния зов на тъпаните той трябва да разнищи всички улики, да се изплъзне на всички убийци и да се изправи пред тъмнината, за да намери решението. А мракът го _преследва_. О… и в шест часа всеки ден, без изключение, без извинения, той трябва у дома да чете на малкия си син „Къде е моята крава?“ с цялото присъщо селскостопанско звучене.

Някои неща просто трябва да се вършат.

C>

„Пратчет е истински чудак сред съвременните автори — фантазьор, влюбен в хапливия хумор и глупавите имена, чийто абсурден свят все пак, дълбоко в себе си е истинско изображение на шовинистичните ни страхове, заради които продължаваме да се унищожаваме взаимно.“

@ „Таймс“

C$

A$

Първото дело на Так бе да пропише.

Второто дело на Так бе да напише Законите.

Третото дело на Так бе да напише Света.

Четвъртото дело на Так бе да напише пещера.

Петото дело на Так бе да напише геода, каменно яйце.

И в сумрака на пещерната гърловина геодата снесе Братята.

Единият Брат тръгна към светлината и се изправи под откритото небе. Така той стана твърде висок. Той беше първият Човек. Не откри никакви Закони и бе просветлен.

Другият Брат тръгна към тъмнината и се изправи под каменния свод. Така той достигна правилния ръст. Той беше първото Джудже. Откри Законите, написани от Так, и бе помрачен.

Но част от живия дух на Так бе вклинен в разпуканото каменно яйце и стана първият трол, бродещ из света неканен и нежелан, без душа или цел, познание или разбиране. С боязън към светлина и тъмнина той се тътри безкрайно в сумрака, нищо незнаещ, нищо несхващащ, нищо несъздаващ, нищо непредставляващ…

@ Из „Бг Так ‘Гар“ (Писанията на Так), прев. Проф. Б. Б. Б. Буйнокръв, изд. „Невидим университет“, AM $ 8. Последният параграф на цитирания текст изглежда е бил добавен в оригинала доста по-късно.

Он, дето баири не мог го прекинат

Он, дето солнце не мож го спре

Он, дето чук не мож го скърши

Он, дето огин го не плаши

Он, дето дига глава над сърдце си

Он, диамандо.

@ Превод на тролски пиктограми, издълбани в базалтова плоча, намерена на най-долното ниво на анкх-морпоркските петмезени мини, на около 500 000 г. прас-петмезова възраст.

>

_Туп…_

Това бе звукът при съприкосновението на тежката бухалка с главата. Тялото потръпна и се свлече. И всичко свърши, нечуто, невидяно: идеалният край, идеално решение, идеална легенда.

Но както казват джуджетата, има ли беля, значи има и трол.

Тролът гледаше.

>

Денят започна идеално. Доста скоро щеше да се скофти, знаеше си той, но само за тези няколко минути бе възможно да се престори, че това няма да стане.

Сам Ваймс се бръснеше. Това беше неговият акт на непокорство, доказателството, че си беше… ами просто Сам Ваймс.

Не можеше да се отрече, че се бръснеше в имение, а и докато го правеше, икономът му четеше откъси от Вестника, но това бяха просто… обстоятелства. От огледалото все още го гледаше Сам Ваймс. Денят, в който от него го погледне херцогът на Анкх, щеше да е лош ден. „Херцог“ бе просто професионална характеристика, нищо повече.

— Повечето новини са за настоящата… джуджешка ситуация, сър — каза Уиликинс, докато Ваймс преодоляваше сложната зона под носа.

Той все още използваше дядовия си убийствен бръснач. Това беше друга котва към реалността. Освен това стоманата бе доста по-добра от днешната. Сибил, която проявяваше странен ентусиазъм към модерни джунджурии, не спираше да му предлага да си вземе една от онези нови самобръсначки с вградено магическо духче, снабдено със собствени ножици и справящо се много чевръсто с цялото рязане, но Ваймс бе устоял. Ако някой трябваше да използва острие до лицето му, това щеше да е _самият той_.

— Куумската долина, Куумската долина — промърмори на отражението си. — Нещо _ново_?

— Не по същество, сър — отвърна Уиликинс, връщайки се на първата страница. — Има статия за онази реч на Граг Кофтимели. Казват, че след нея станали размирици. Няколко джуджета и тролове били ранени. Съсловните лидери призовали за спокойствие.

Ваймс отръска пяната от бръснача.

— Ха! Има си хас да не призоват. Кажи ми, Уиликинс, като дете биеше ли се много? Членуваше ли в някоя банда или нещо от сорта?

— Имах привилегията да съм към Грубияните от Шарлатанската улица, сър — сподели икономът.

— Наистина? — Ваймс искрено се впечатли. — Доколкото си спомням, големи хулигани бяха.

— Благодаря, сър — шлифовано отвърна Уиликинс. — Горд съм, че давах от себе си повече, отколкото получавах, когато се наложеше да обсъждаме спорни териториални въпроси с младоците от Въжената улица. Още помня, че докерните куки бяха любимото им оръжие.

— А вашето?… — любопитството се надигна у Ваймс.

— Шапка с подшити в периферията заострени монети, сър. Неизменна подръчна помощ в трудни моменти.

— Ей богу, човече! С това може да извадиш нечие око!

— Да, сър, с вещина — додаде Уиликинс, педантично сгъвайки една кърпа.

„И ето те сега, стоиш тук с раираните си панталони и икономския жакет, лъскав като лой и мазен като масло — помисли си Ваймс, докато обираше под ушите. — А пък аз съм херцог. Как се обръща светът.“

— А някога да си чувал някой да предложи „Хайде да си устроим размирици“?

— Никога, сър — отвърна Уиликинс, отново поемайки вестника.

— И аз не съм. Това се случва само в пресата. — Ваймс погледна превръзката на ръката си. Беше си доста размирна.

— Споменава ли се, че съм взел лично участие? — понамръщи се Ваймс.

— Не, сър. Но тук пише, че враждуващи фракции по улиците са били разтървани със сърцатите усилия на Стражата, сър.

— Наистина ли са използвали думата „сърцати“?

— Действително са я употребили, сър.

— Е, добре — измърмори Ваймс свадливо. — А отбелязали ли са, че двама полицаи, единият доста зле пострадал, е трябвало да бъдат закарани до Безплатната лечебница?

— Изрично не, сър.

— Аха. Типично. О, добре, де… продължавай!

Уиликинс се прокашля икономски.

— Може би ще предпочетете да отдръпнете бръснача за следващата статия, сър. Имах затруднения с нейно благородие относно порязването миналата седмица.

Ваймс видя отражението си да въздъхва и наведе бръснача.

— Добре, Уиликинс, казвай най-лошото.

Зад него вестникът професионално прошумоля.

— Заглавието на трета страница е „Вампирски служител за Стражата?“ — икономът внимателно отстъпи назад.

— По дяволите! Кой им е казал?

— Действително не бих могъл да отговоря, сър. Пише, че не сте благоразположен към вампири в Стражата, но че днес ще интервюирате кандидат. Пише, че има бурни спорове по въпроса.

— Обърни на осма страница, а? — помоли Ваймс. Зад гърба му вестникът отново прошумоля.

— Е? — подкани Ваймс. — Там обикновено поместват глупавата политическа карикатура, нали?

— Свалихте бръснача, _нали_, сър? — увери се Уиликинс.

— Да!

— Може би ще е удачно да се отдръпнете и от умивалника, сър — додаде икономът.

— Направили са карикатура за мен, нали… — мрачно произнесе Ваймс.

— Действително, сър. Изобразява малък нервен вампир и, ако мога така да се изразя, доста преувеличена илюстрация на вас самия, надвесен над бюрото, с дървен кол в дясната ръка. Надписът гласи „Бива те с кръвнините, а?“, сър, което е хумористична игра на думи, навеждаща на мисълта, от една страна, за стандартните полицейски процедури…

— Да, мисля, че долавям приблизително идеята — уморено го прекъсна Ваймс. — Има ли начин да отскочиш дотам и да купиш оригинала преди Сибил? Всеки път, когато пуснат карикатура за мен, тя се добира до нея и я окачва в библиотеката!

— Господин, ъ-ъ, Фиц наистина доста добре улавя спецификата, сър — защити я икономът. — И съжалявам да ви уведомя, че нейно благородие вече ме инструктира да отида до редакцията на Вестника от _нейно_ име.

Ваймс изпъшка.

— Освен това, сър — продължи Уиликинс, — нейно благородие пожела да ви напомня, че тя и младият Сам ще ви чакат в ателието на сър Джошуа точно в единайсет, сър. Портретът е на важен етап, доколкото разбирам.

— Но аз…

— Тя беше изключително изрична, сър. Каза, че ако командирът на полицията не може да си вземе малко свободно време, то кой друг би могъл?

>

_На този ден през 1802 художникът Методий Мискинин се събуди посред нощ, понеже грохотът на войната идваше от чекмедже на нощната му масичка._

_Отново._

>

Подземието се осветяваше от един малък светилник, който всъщност само придаваше на тъмнината различна текстура и отделяше тъмните от по-тъмните сенки.

Фигурите едва се открояваха. При нормално зрение бе невъзможно да се различи говорещият.

— Ни дума за това, ясно?

— Ни дума? Че той е _мъртъв_!

— Това си е джуджешка работа! Не бива да стига до ушите на Градската стража! Те тук място нямат! Някой от нас да ги иска _тия_ тук долу?

— Ама те имат джуджета-стражари…

— Ха! _Д’ркза._ Много ги е напекло слънцето. Те сега са просто ниски хора. _Мислят_ ли като джуджета? А Ваймс ще рови ли, рови и ще размахва глупавите вехтории и парцали, които наричат закони. Защо да позволяваме подобно кощунство? Освен това случилото се едва ли е мистерия. Само трол може да го е сторил, нали така? Казах, _нали така_?

— Така е станало — обади се една фигура. Гласът беше слаб, старчески и всъщност несигурен.

— Наистина, трол е бил — изрече друг глас, почти еднакъв с първия, но с малко повече увереност.

Следващата пауза бе подчертана от несекващия шум на помпите.

— Само трол може да е бил — каза първият глас. — И не е ли речено, че зад всяко престъпление стои трол?

>

Когато командир Сам Ваймс стигна до работата си, пред участъка на стражата в Двора на Псевдополис се бе насъбрала малка тълпа. Бе една чудесна слънчева сутрин — точно до този момент. Сега бе все още слънчева, но нищо подобно на чудесна.

Тълпата държеше лозунги. Ваймс прочете „Кръвопийците вън!!“ и „Без зъби!“. Лицата се обърнаха към него с навъсено, полунаперено предизвикателство.

Той изруга под нос, но само толкова.

Ото Вик, иконографът на Вестника, седеше наблизо със слънчобран в ръка и с потиснат вид. Той улови погледа на Ваймс и се затътри към него.

— Какво те влече насам, Ото? — подхвърли Ваймс. — Дошъл си да направиш снимка на една хубавичка размирица, а?

— Новини за зи, командире — каза Ото, свеждайки поглед към излъсканите си обувки.

— _Кой ви подкокороса?_

Ото вдигна очи с наранено изражение:

— Аз замо правя знимките, командире. Пък и да знаех, не мога каза поради Звободата на Презата.

— Свобода да наливате масло в огъня имаш предвид?

— Това е то звободата — сви рамене Ото. — Никъде не е речено, че е _приятна_.

— Да, но… нали и ти си вампир! — Ваймс посочи с ръка протестиращите. — На _теб_ харесва ли ти какво се мъти?

— Взе пак зи е новина, командире — меко отвърна Ото.

Ваймс отново изгледа тълпата. Беше предимно от човешката раса. _Имаше_ един трол, макар че той най-вероятно се бе присъединил на общ принцип, просто защото нещо се случваше. Вампир щеше да има нужда от каменарска машина и доста търпение, за да създаде главоболия на някой трол. Все пак имаше едно добро нещо, ако може така да се каже: тази малка странична атракция отвличаше хорските мисли от Куумската долина.

— Странно, но май нямат нищо против _теб_, Ото — каза той малко по-спокойно.

— Е, аз не зъм от влазтта — отвърна Ото. — Нямам меч и значка. Не предзтавлявам заплаха. Просто зъм от работническата клаза. И им злужа за змях.

Ваймс се втренчи в него. Никога преди не се бе замислял над това. Но наистина… дребничкият спретнат Ото, с черната му театрална наметка с червени кантове и джобове за всичките му пособия, с лъскавите му черни обувки, внимателно скосена на триъгълник към челото коса и не на последно място нелепия му акцент, който се засилваше или отслабваше в зависимост от аудиторията, нямаше вид на заплаха. Изглеждаше смешен, шутовски, вариететен вампир. На Ваймс не му бе хрумвало дотогава, че подигравката вероятно е с останалите. Присмиват ли ти се — не ги е страх.

Той кимна на Ото и влезе в сградата, където сержант Веселка Дребнодупе, с блестящи нови нашивки на ръкава, се бе настанила върху един сандък пред прекалено високото бюро за дежурния пост. Ваймс си отбеляза наум да направи нещо по повод сандъка. Някои от постъпилите джуджета се засягаха, че се налага да го използват.

— Мисля, че няма да е зле неколцина от момците да застанат отвън, Веселке — подхвърли той. — Нищо провокативно, само малко подсещане за хората, че пазим обществения ред.

— Не смятам, че ще се наложи, господин Ваймс — възрази джуджето.

— Не държа да видя снимка във Вестника с първия нает от Стражата вампир, нападнат от демонстранти, ефрей… сержант — остро каза Ваймс.

— И аз така си помислих, сър — отвърна Веселка. — Затова помолих сержант Ангуа да го доведе. Влязоха през задния вход преди половин час. Показва му сградата. Мисля, че са долу в съблекалнята.

— Помолила си _Ангуа_ за това? — сърцето на Ваймс се сви.

— Да, сър — Веселка внезапно се притесни. — Ъ-ъ… има ли проблем?

Ваймс се вторачи в нея. „Тя е добър, дисциплиниран служител — помисли си той. — Ще ми се да имах още двама като нея. И си заслужаваше повишението, ей богу, _но_ — напомни си той — тя е от Юбервалд, нали? Трябваше да съобрази за… онова между вампирите и върколаците. Може би вината е моя. Все им повтарям, че всички стражи са просто стражи.“

— Какво? О, не — смотолеви той. — Сигурно не.

„Вампир и върколак в една стая — замисли се той, докато изкачваше стълбите до кабинета си. — Е, просто ще трябва да се справят с положението. И това ще бъде само _първият_ от проблемите ни.“

— И заведох г-н Песимал горе в залата — извика Веселка подире му.

Ваймс се спря насред стълбите.

— Песимал?

— Правителственият инспектор, сър. Онзи, за когото ме предупредихте.

„О, да — каза си Ваймс. — _Вторият_ от проблемите ни.“

>

_Това беше политика. Ваймс все не можеше да й хване цаката на тая политика, пълна с капани за честните люде. Конкретният бе заложен миналата седмица в кабинета на лорд Ветинари, на обичайната ежедневна среща…_

— А, Ваймс — обърна се негова светлост при влизането му — толкова любезно от ваша страна, че се отбихте. Не е ли прекрасен ден?

„До момента“ — отвърна наум Ваймс, забелязвайки другите двама присъстващи.

— Пожелали сте да ме видите, сър? — той погледна към Ветинари. — На Водната улица има демонстрация на Силиконовата антиклеветническа лига и трафикът се е задръстил чак до Най-малката порта…

— Уверен съм, че може да почака, командире.

— Да, сър. Там е проблемът, сър. Точно това прави.

Ветинари вяло махна с ръка и изтъкна:

— Но, Ваймс, претоварените с пълни каруци улици са знак на прогрес.

— Само в преносен смисъл, сър.

— Е, поне съм уверен, че подчинените ви могат да се справят със ситуацията — Ветинари кимна към един празен стол. — Вече са в доста набъбнал състав. Какъв разход! Заповядайте, седнете, командире. Познавате ли се с господин Джон Смит?

Другият мъж на масата извади лулата от устата си и пусна към Ваймс неистово приветлива усмивка.

— Не сссмятам, че сссме имали удоволссствието — провлачи той, протягайки ръка. Не би трябвало да е възможно да се говори антизавалено, но Джон Смит успяваше.

„Ръкостискане с вампир? Как ли пък не, мътните го взели! — рече си Ваймс. — Дори и с някакъв в трагичен ръчно плетен пуловер.“ Вместо да поеме ръката, той отдаде чест.

— Радвам се да се запознаем, сър — излъга стегнато с отсечен поздрав. Този пуловер наистина беше _отвратителен_. Имаше гнусни зигзаговидни шарки в много странни, неудачни цветове. Изглеждаше като нещо, оплетено за подарък от леля-далтонистка; от онзи тип неща, които не смееш да изхвърлиш от страх клошарите да не почнат да ти се подиграват и да ти прекатурят с ритници кофите.

— Ваймс, господин Смит е… — започна Ветинари.

— Президент на анкх-морпоркската мисия на юбервалдската Лига на въздържателите — изпревари го Ваймс. — И съм убеден, че дамата до него е госпожа Дорийн Уинкингс, ковчежник на същата. Става дума за приемането на вампир в Стражата, нали, сър? Отново.

— Да, Ваймс, за това става дума — кимна Ветинари. — И, да, _отново_. Нека всички седнем. Ваймс?

Няма измъкване, даде си сметка Ваймс, сядайки с нежелание на стола. И този път вече щеше да загуби. Ветинари го бе хванал натясно.

Ваймс знаеше всички аргументи за наличието на различни раси в Стражата. Те бяха добри аргументи. Някои от доводите срещу тях бяха лоши аргументи. В Стражата имаше тролове, _много_ джуджета, един върколак, три го`лема, един Игор и не на последно място ефрейтор Нобс*, така че защо не и вампир? А Лигата на въздържателите беше факт. Вампири с черната лентичка на лигата („Ни една капка!“) бяха също факт. Естествено, отреклите се от кръвта вампири ставаха малко особени, но бяха интелигентни и умни и като такива — потенциален актив за обществото. А Стражата бе най-очевидната ръка на правителствената власт в града. Защо да не даде пример?

[* Ваймс трябваше да признае, че положението с Ноби е малко неясно. Ноби беше човек, точно като доста други служители на Стражата. Просто само на него му се налагаше да носи удостоверение, за да го докаже.]

Защото — изтъкна смачканата, но все още жива душа на Ваймс — ти мразиш проклетите вампири. Без игрички, без преструвки, без измъкваници от рода на „обществеността ще е против“ или „не му е сега моментът“. Мразиш проклетите вампири и това си е _твоята_ проклета Стража.

Останалите трима го гледаха втренчено.

— Гозподин Ваймз — обади се г-жа Уинкингс — не мозем да не забелезим, че взе още не зте наели нито един от нашите членове в Зтразата…

„Кажи «Стражата», а, защо не го кажеш? — заяде се наум Ваймс. — Знам, че можеш. Пусни осемнайсетата буква от азбуката в живота си. Вземи назаем от господин Смит, той си има в излишък. Както и да е, имам нов аргумент. Железен като стражеска броня.“

— Госпожо Уинкингс — обърна се той на глас, — нито един вампир не е _кандидатствал_ за Стражата. Те просто не са психически пригодени за стражевия начин на живот. И обръщението е командир Ваймс, благодаря.

Малките очички на г-жа Уинкингс блеснаха с праведна злост.

— О, да не би да каззвате, че вампирите за… глупави?

— Обратното, госпожо Уинкингс. Казвам, че са интелигентни. И точно това е проблемът. Защо му е на един умен човек да рискува да го ритат отз… в главата всеки ден за трийсет и осем долара на месец, плюс надбавките? Вампирите имат класа, имат образование, имат „фон“ пред името си! Имат възможност за стотици къде-къде по-добри занимания, отколкото да обикалят улиците като ченгета. Какво искате от мен, да ги накарам _насила_ да постъпят в Стражата?

— Нямали да им сссе предложи по-висссок чин? — запита Джон Смит. Лицето му бе потно, а постоянната му усмивка — налудничава. Мълвеше се, че изпитва големи затруднения с Обета.

— Не. Всички започват с улицата — отсече Ваймс. Това не беше съвсем вярно, но въпросът го засегна. — Както и с нощната стража. Добър тренинг. Най-добрият. Седмица дъждовни нощи с надигащи се мъгли, капеща във врата вода и странни шумове в сенките… е, тогава разбираме дали имаме истинско ченге…

Още недоизрекъл и разбра истината. Направо се сблъска челно с нея. Сигурно бяха намерили кандидат!

— Е, радвам зе да го чуя! — Г-жа Уинкингс се отпусна назад в стола.

Ваймс искаше да я разтърси и да изкрещи: „Не си вампир, Дорийн! _Омъжена_ си за вампир, да, но той не е бил такъв до момента, когато човек изобщо може да си представи, че би могъл да има желание да те захапе! Всички _истински_ въздържатели се опитват да се държат нормално и ненатрапчиво! Без диплещи се плащове, без кръвосмучене и определено без разкъсване на корсажни нощници на млади дами! Всеки знае, че Джон Смит Какъв Ти Вампир беше Конт Варго Св. Ужас фон Злодейски! Но сега той пуши лула и носи тези ужасни пуловери, колекционира идиотщини и прави модели на човешки органи от кибритени клечки, понеже смята, че хобитата ни правят по-човешки! Но ти, Дорийн? Ти се роди на Петльовата улица! Майка ти беше перачка! Никой никога не би ти разкъсал нощницата, не и без кран! Но ти си толкова… _увлечена_ по това, нали? То ти е проклето _хоби_. Опитваш се да изглеждаш по-вампирски от самите вампири! За жалост фалшивите резци потракват, докато говориш!“

— Ваймс?

— Ъ-ъ? — Ваймс осъзна, че протичаше разговор.

— Господин Смит има добри новини — обяви Ветинари.

— Да, наиссстина — Джон Смит засия безумно. — Имаме попълнение за вас, командире. Вампир, който _иссска_ да бъде в Ссстражата!

— И, разбира зе, нозщта _няма_ да е проблем — додаде Дорийн тържествуващо. — Ние _зме_ нозщта!

— Да не се опитвате да ми кажете, че _трябва_… — започна Ваймс, но Ветинари бързо се намеси:

— О, не, командире. Всички ние напълно уважаваме вашата автономност като началник на Стражата. Очевидно трябва да назначите когото сметнете за удачно. Единствената ми молба е кандидатът да бъде интервюиран в дух на безпристрастност.

„Да, де, точно така — каза си Ваймс. — А политиката с Юбервалд ще потръгне малко по-гладко, нали, ако се похвалим, че дори сме взели въздържател в Стражата. И ако отхвърля този кандидат, ще трябва да обяснявам защо. А «просто не харесвам вампири, ясно?» вероятно няма да мине.“

— Разбира се — отвърна той. — Пратете ми го.

— Той всъщност е тя — уточни лорд Ветинари. Погледна книжата пред себе си. — Салация Делорезиста Аманита Тригестратра Зелдана Малифий… — той поспря, разлисти няколко страници и заключи:

— Мисля, че можем да пропуснем известна част от фамилията, но завършва с „фон Гърбатен“. Тя е на петдесет и една, _но_ — додаде бързо, преди Ваймс да се хване за разкритието — за един вампир това не е никаква възраст. О, и предпочита да я наричат просто Сали.

>

Съблекалнята не беше достатъчно голяма. Всъщност нямаше нищо общо с „достатъчно голяма“. Сержант Ангуа се опита да не диша.

Огромна зала, ето това щеше да е добре. На открито — още по-добре. Онова, от което се нуждаеше, бе пространство, в което лъха въздух. По-специално нуждаеше се от пространство, в което да не лъха на вампир.

По дяволите Веселка! Но не можеше да откаже щеше да изглежда зле. Единственото, което можеше, бе да изцеди една усмивка и да потисне напиращото желание да откъсне със зъби гръкляна на момичето.

„Сигурно е наясно какво прави — занарежда си Ангуа. — Сигурно _знаят_, че излъчват онова усещане за непринудена лекота, за увереност сред всякаква компания, като че са си у дома навсякъде, карат всички останали да се чувстват долнопробно и неловко. О, боже! Викай ми Сали, да, бе!“

— Извинявай за това — каза на глас, опитвайки се да насили космите по врата си да не настръхват. — Малко е тесничко тук. — Тя се прокашля. — Както и да е, това е положението. Не се притеснявай, тук винаги си мирише така. И не се хаби да заключваш шкафчето си — всички ключове са еднакви, пък и повечето врати поддават, ако удариш рамката както трябва. Не дръж ценности в него — тук има прекалено много ченгета. И не го вземай много навътре, когато някой ти сложи светена вода или дървен кол в шкафчето.

— Това вероятно ли е? — вдигна вежди Сали.

— Не е вероятно — отвърна Ангуа. — _Сигурно_ е. Аз, напр’мер, редовно намирах кучешки нашийници и бисквитки с формата на кокал в моето.

— Не се ли оплака?

— Какво? Не! _Никакви_ оплаквания! — сопна се Ангуа, жадувайки да спре да вдишва на момента. Вече беше сигурна, че косата й е в пълен хаос.

— Но аз смятах, че Стражата е…

— Виж какво, то няма нищо общо с онова, което си… което _сме_, ясно? Ако си джудже, ще намериш чифт обувки с платформа или подвижна стълба или нещо от сорта, макар че напоследък не се случва толкова често. Обикновено го пробват с _всекиго_. Това си е запазена марка на ченгетата. И после гледат реакцията ти, разбираш ли? Не им пука дали си трол или гном, или зомби, или вампир — _особено_, додаде тя на себе си, — но не им позволявай да си мислят, че си мрънкало или порта. Всъщност бисквитките бяха доста добри, да ти кажа честно… а, видя ли се с Игор?

— Неведнъж — отвърна Сали. Ангуа насили една усмивка. В Юбервалд непрекъснато се натъкваш на Игори. Особено ако си вампир.

— С тукашния имам предвид.

— Не мисля.

А, добре. Ангуа обикновено избягваше лабораторията на Игор, понеже миризмите, излъчващи се оттам, бяха или болезнено химически или ужасно, неприлично органични, но сега би ги поела с облекчение. Тя тръгна към вратата малко по-бързо, отколкото налагаше вежливостта, и почука.

Вратата се отвори със скърцане. Всяка врата, отваряна от Игор, скърцаше. Това си е талант.

— Здрасти, Игор — жизнерадостно поздрави Сали. — Дай шест!

Ангуа ги остави да си бърборят. Игорите бяха естествено сервилни, вампирите — естествено не. Бяха идеално съчетание. Поне сега можеше да отиде да подиша малко въздух.

>

Вратата се отвори.

— Господин Песимал, сър — обяви Веселка, въвеждайки в кабинета на Ваймс един човечец, немного по-висок от нея самата. — А ето и нашия брой на Вестника…

Господин Песимал бе спретнат. Всъщност доста повече от спретнат. Бе от прибрания тип хорица, които все сгъват разни неща. Костюмът му бе евтин, но много чист, малките му обувки направо блестяха. Косата му също блестеше, дори повече от обувките. Имаше път на средата и беше зализана до такава степен, че изглеждаше като нарисувана на главата му.

Всички градски ведомства се инспектират редовно, бе казал Ветинари. Няма причина да пропуснат Стражата, нали? Все пак тя е основна цедка за градската хазна.

Ваймс бе изтъкнал, че цедка е онова, което задържа нещата да не отидат нахалост.

Въпреки това, бе отвърнал Ветинари. _Просто_ въпреки това. Човек не може да спори с „въпреки това“.

И резултатът бе господин Песимал, пристъпващ към Ваймс.

Той _проблясваше_ при всяка крачка. Ваймс не можеше да измисли друга дума, за да го опише. Всяко движение бе… ами премерено. „Обзалагам се, че има калъф и очила на връзка — каза си Ваймс.“

Господин Песимал се сгъна на стола пред бюрото на Ваймс и отвори закопчалките на чантата си с две малки премерени щраквания. С известна церемония надяна очила на носа си. Бяха с черна връзка.

— Пълномощното ми от лорд Ветинари, ваша светлост — той подаде лист хартия.

— Благодаря, господин… Е. И. Песимал — Ваймс бегло го погледна и го сложи настрана. — И така, с какво можем да сме полезни? Между другото, когато съм на работа, обръщението е „командир Ваймс“.

— Ще ми трябва кабинет, ваша светлост. И достъп до всичките ви книжа. Както знаете, ми е възложено да представя на негова милост цялостен преглед и анализ разходи/ползи по отношение на Стражата, с предложения за подобрение във всеки аспект на нейните дейности. Вашето сътрудничество е много ценно, но не е крайно необходимо.

— Предложения за подобрение, а? — жизнерадостно откликна Ваймс, а зад стола на Е. И. Песимал сержант Дребнодупе затвори ужасено очи. — Чудничко! Открай време съм известен със сътрудническото си отношение. Споменах за херцоглъка, нали?

— Да, ваша светлост — педантично отвърна Е. И. Песимал. — Така или иначе, вие сте херцогът на Анкх и би било неуместно да се обръщам към вас по друг начин. Ще се чувствам неудобно, че съм неучтив.

— Разбирам. А аз как да се обръщам към _вас_, господин Песимал?

С крайчеца на окото си той видя една дъска на пода отсреща да се надига почти незабележимо.

— Е. И. Песимал е съвсем приемливо, ваша светлост — отвърна инспекторът.

— Е като съкращение на… — Ваймс за момент вдигна поглед от дъската.

— Просто Е, ваша светлост — търпеливо уточни инспекторът. — Е. И. Песимал.

— Искате да кажете, че нямате име, а _инициали_?

— Точно така, ваша светлост — отвърна мъникът.

— А как ви наричат приятелите?

Изглежда едно основно допускане в това изречение не бе понятно на Е. И. Песимал и Ваймс малко го съжали.

— Е, сержант Дребнодупе ще се погрижи за вас — обяви Ваймс с фалшива приповдигнатост. — Сержант, намери някъде кабинет на господин Е. И. Песимал и му осигури за преглед всякакви книжа, които поиска.

„Колкото е възможно повече — додаде наум Ваймс. — Зарови го в бумаги, ако това ще го държи далеч от мен.“

— Благодаря, ваша светлост — отвърна Е. И. Песимал. — Ще трябва и да побеседвам с някои от служителите.

— Защо?

— За да съм сигурен, че докладът ми е изчерпателен, ваша светлост — спокойно обясни инспекторът.

— Мога да ви кажа всичко, което ви интересува — натърти Ваймс.

— Да, ваша светлост, но проверките не следва да се правят така. Трябва да действам напълно независимо. „Quis custodiet ipsos custodes?“, ваша светлост.

— Това го знам — отзова се Ваймс. — „Кой варди вардияните“. Аз, господин Песимал.

— А-ха, но кой варди вас, ваша светлост? — кратко се усмихна инспекторът.

— И това го правя аз. Непрекъснато — отвърна Ваймс. — Повярвайте ми.

— Така и трябва, ваша светлост. Въпреки това аз съм длъжен да представлявам обществения интерес тук. Ще се опитам да не се натрапвам.

— Много мило от ваша страна, господин Песимал. — Ваймс се отказа. Не беше забелязал, че толкова е писнал на Ветинари напоследък. Това приличаше на една от неговите игрички. — Чудесно. Наслаждавайте се на краткия си, да се надяваме, престой при нас. Моля да ме извините, тази сутрин е доста натоварена покрай проклетата история с Куумската долина и прочие. Влез, Фред!

Този трик го бе научил от Ветинари. На посетителите им ставаше неудобно да висят в стаята, когато смяната им беше дошла. Освен това Фред се потеше обилно в това топло време. Беше шампион по потене. И през всичките тези години така и не разбра, че когато застане пред вратата на кабинета, дългата дъска от дюшемето леко поддава към фугата и се издига тъкмо на мястото, където Ваймс можеше да я забележи.

Дъската се намести и вратата се отвори.

— Не знам как го правите, гос’ин Ваймс! — удивено рече сержант Колън. — Таман щях да почукам!

„След като се наслуша достатъчно“ — каза си Ваймс. Въпреки всичко му стана кеф да види как носът на Е. И. Песимал се сбърчи.

— Какво става, Фред? — запита. — О, не се тревожи, господин Песимал тъкмо си тръгваше. Действай, сержант Дребнодупе! Хубава сутрин, господин Песимал!

Веднага щом Веселка изкара инспектора навън, Фред Колън свали шлема и избърса чело.

— Вънка пак взе да напича — оплака се той. — Май ни чакат гръмотевични бури.

— Да, Фред. А ти какво точно искаше? — запита Ваймс, съумявайки да намекне, че Фред е винаги добре дошъл, но точно този момент не е най-удачният.

— Ъ-ъ… нещо голямо се заформя наоколо, сър — добросъвестно отвърна Фред като някой, който бе запаметил фразата.

Ваймс въздъхна.

— Имаш предвид, че нещо се случва ли?

— Да, сър. Джуджетата, сър. Искам да кажа, тукашните момци. Става все по-зле. Все си шушукат. Накъдето и да погледнеш, все шушу-мушу, сър. Обаче млъкват веднага щом някой ги приближи. Дори сержантите. Млъкват и се _втренчват_, сър. А това нерви троловете, то се знае.

— В този участък няма да има повторение на Куумската долина, Фред — намръщи се Ваймс. — Знам, че в момента градът е пълен с такива представления покрай наближаването на годишнината, но ще се стоваря като тон правоъгълни строителни неща на главата на всяко ченге, което опита мъничко историческо пресъздаване в съблекалнята. Ще се озове по задник навън, преди да се усети. Погрижи се всички да го схванат.

— Да, сър! Но на мен не ми беше думата за всичкото това, сър. Всички _знаем_ за него — Фред Колън въздъхна. — Има нещо различно, нещо ново днес. Кофти е, сър, усещам го с врата си как ме пърли. Джуджетата знаят нещо. Нещо, дето не го казват.

Ваймс се поколеба. Фред Колън не беше най-големият принос за стражарството. Беше бавен, вял и с доста ограничено въображение. Но се бе тътрил по улиците толкова дълго, че бе оставил бразда, и някъде в тази тъпа, дебела глава имаше нещо много умно, което надушваше хавата, чуваше слуховете и разчиташе злокобните поличби, при последното, разбира се, мърдайки устни.

— Може би просто проклетият Кофтимели пак ги е подкокоросал, Фред.

— Да, чух ги да му споменават името на техния си жаргон, сър, но мога да се закълна, че има още нещо в цялата работа. Думата ми е, че изглеждат адски притеснени, сър. Нещо важно е, сър, усещам го с бъбреците си.

Ваймс обмисли приемливостта на бъбреците на Фред Колън като веществено доказателство №1. Не беше нещо желателно за размахване в съдебна зала, но вътрешното органично чувство на древно улично страшилище като Фред имаше голяма тежест сред ченгетата. Той се концентрира:

— Къде е Керът?

— Навън, сър. Пое втората смяна _и_ сутрешната смяна долу на пътя за Петмезената мина. Всеки прави по две смени, сър — додаде Фред Колън укорително.

— Съжалявам, Фред, знаеш как е. Виж, ще му дам случая, като се върне. Той е джудже, ще долови мълвата.

— Чини ми се, че е мънинко по-височък да я дочуе, сър — със странен глас отвърна Колън.

Ваймс наклони глава на една страна.

— Какво те кара да мислиш така, Фред?

Фред Колън поклати глава.

— Просто чувство, сър.

После добави с глас, издаващ носталгия и отчаяние:

— Беше си по-добре, когато бяхме само вие, аз, Ноби и младият Керът, а? Всички знаехме кой кой е навремето. Знаехме кой какво си мисли…

— Да, мислехме си „Де да беше шансът на наша страна поне веднъж“. Виж, Фред, знам, че това ни сдухва всичките, ясно? Но имам нужда от вас, висшите кадри, да го надвиете, нали така? Как ти се струва новият кабинет?

Колън се поободри.

— Много е хубав, сър. Язък само за вратата, разбира се.

Да се намери местенце за Фред Колън беше проблем. На вид приличаше на човек, който… ами, ако падне от някаква скала, ще спре да пита за упътване до долу. Трябваше да _познаваш_ Фред Колън. По-новите попълнения не го познаваха. Те виждаха в него само един страхлив, глупав дебелак, с което — право казано — се изчерпваше почти всичко. Но не _напълно_.

Фред се бе сблъскал очи в очи с пенсионирането и го бе отхвърлил. Ваймс заобиколи проблема, като за всеобщо изумление го назначи за опекун* и му даде кабинет отсреща на улицата в Кадровото училище, което бе доста по-известно — и вероятно щеше винаги да бъде по-известно — като старата лимонадена фабрика. Ваймс бе притурил и длъжността „Връзка с други ведомства“, защото звучеше добре и никой не знаеше какво означава. Даде му и ефрейтор Нобс, който бе още един нелеп динозавър в днешната Стража.

[* Като в „Дъртият Фред помисли, че е чул «О, пекън!» и се писал доброволец!“. Тъй като това е пример за служебен хумор, всъщност не е задължително да бъде смешен.]

Но пък системата работеше. Ноби и Колън имаха такава улична подготовка за града, която съперничеше дори с тази на Ваймс. Докато се шляеха очевидно безцелно и напълно безобидно, те наблюдаваха и слушаха градския еквивалент на тъпани в джунглата. И понякога тъпаните сами идваха при тях. Навремето запотеният малък кабинет на Фред бе мястото, където дами със заголени ръце забъркваха огромни количества сарсапарилово-малинова лава и джинджифилов тоник. Сега чайникът бе винаги приготвен в гостоприемно очакване на всичките му стари дружки, бивши стражари и изпечени мошеници (понякога съвместени в едно и също лице) и Ваймс с радост подписваше сметките за понички, които похапваха, когато се отбиеха, за да се измъкнат изпод домашния чехъл. Струваше си. Старите ченгета си държаха очите отворени и клюкарстваха като перачки.

На теория единственият проблем в живота на Фред сега беше вратата.

— Гилдията на историците все настоява, че трябва да се запазят колкото се може повече от старите изработки, Фред.

— Знам, сър, но… ами „Безсмислената стая“, сър? Искам да кажа, чак пък!

— Въпреки всичко табелата е с добра месингова изработка — изтъкна Ваймс. — На онова са му викали основния безалкохолен сироп, както дочух. Важен исторически факт. Можеш да забучиш хартия върху нея.

— Забучваме, сър, но момчетата я свалят и се хилят.

Ваймс въздъхна.

— Измисли там нещо, Фред. Ако един стар сержант не може да измисли нещо при такава ситуация, значи светът е станал много странно място. Това ли е всичко?

— Ами, да, сър, всъщност. Но…

— Хайде, Фред! Денят ще е доста напечен.

— Чувал ли сте за Мистър Блясък, сър?

— Да не е препарат за много упорити петна?

— Ъ-ъ… моля, сър? — Никой не се спичаше по-яко от Фред Колън. Ваймс се засрами от себе си.

— Извинявай, Фред. Не, _не съм_ чувал за Мистър Блясък. Защо, какво има?

— Ами… нищо всъщност. „Мистър Блясък, он Диамандо!“ Мернах го по стените на няколко пъти напоследък. Тролски графити. Нали знаете, дълбоко издълбани. За троловете май е нещо като таралеж в гащите. Може би е важно?

Ваймс кимна. Ако си сляп за драсканиците по стените, то си е на твоя отговорност. Понякога това е начинът на града да ти каже, ако не точно какво му е на кипящата глава, то поне какво е в изтормозеното му сърце.

— Е, продължавай да се ослушваш, Фред. Разчитам на теб да не позволим на таралежа да ни набоде. — Ваймс вложи допълнителна бодрост, за да повдигне духа на човека. — А сега трябва да видя нашия вампир.

— Късмет, Сам! Чини ми се, че денят ще бъде дълъг.

„Сам — помисли си Ваймс, докато старият сержант излизаше. — Бога ми, заслужил си го е, но ме нарича Сам само когато е наистина разтревожен. Е, всички сме на нокти. Чакаме да бъде хвърлен първият чепик.“

Ваймс разгърна броя на Вестника, който Веселка бе оставила на бюрото му. Винаги го преглеждаше на работа, за да навакса новините, които Уиликинс бе сметнал за небезопасно да чуе, докато се бръсне.

Куумската долина, Куумската долина. Прелиствайки вестника, Ваймс навсякъде виждаше Куумската долина. Проклетата, препроклета Куумска долина! Да опустее дано скапаното място, макар че това явно вече бе станало — боговете я бяха проклели и после изоставили. В края на краищата беше просто поредната скална пустош в планините. На теория бе много далеч, но напоследък изглеждаше доста по-близо. Куумската долина всъщност вече не беше място. Беше състояние.

Според голите факти това беше мястото, където джуджетата бяха нападнали от засада троловете и/или троловете бяха нападнали от засада джуджетата в един злочест ден под жестокото небе. О, те враждуваха от самото Сътворение, доколкото Ваймс бе наясно, но при Битката в долината Куум тази взаимна омраза бе станала, така да се каже, Официална и като такава бе развила нещо като мобилна география. Куумската долина беше навсякъде, където джудже се сбиеше с трол. Тя беше част от митологията на двете раси, лозунг, извечната причина защо не може да се вярва на тия дребни брадати/грамадни корави мръсници.

След онази първата имаше много такива Куумски долини. Войната между джуджетата и троловете бе битка на природни сили, като схватка между вятъра и вълните. Имаше свой собствен импулс.

В събота щеше да се чества денят на Куумската долина и Анкх-Морпорк бе претъпкан с тролове и джуджета. И знаете ли какво? Колкото повече тролове и джуджета прииждаха от планините, толкова по-значима ставаше препроклетата Куумска долина. Шествията бяха о’кей, Стражата бе овладяла разделното им канализиране, пък и те се провеждаха сутрин, когато всички все още бяха горе-долу трезви. Но вечер, когато джуджешките кръчми и тролските локали се изпразнеха, адът поемаше на разходка с навити до лактите ръкави.

В безславните стари дни Стражата си намираше работа някъде по-далеч от събитията и се появяваше едва когато кипналите духове се уталожат. Изкарваха аварийната кола и арестуваха всяко джудже и всеки трол, които бяха прекалено пияни, зашеметени или мъртви, за да помръднат. Беше просто.

Това беше тогава. Сега имаше твърде много джуджета и тролове — не, смислова поправка: градът бе обогатен от жизнени, разрастващи се общности на джуджета и тролове — и атмосферата бе наситена с повече… да, меко казано, жлъч. Прекалено много древна политика, прекалено много наследствени сметки за уреждане. Прекалено много пиячка — също.

И изведнъж, точно когато си мислиш, че по-лошо от това няма накъде, изниква Граг Кофтимели с неговите дружки. Бяха от тъй наречените дълбинници — джуджета с толкова фундаментално положение, колкото земната основа. Появиха се преди месец, нанесоха се в някаква стара къща на Петмезената улица и наеха куп местни младежи да разровят мазетата. Бяха „грагове“. Ваймс поназнайваше джуджешки и схващаше, че граг означава „висш тълкувател на джуджешкото учение“. Кофтимели обаче го бе изтълкувал по свой си специален начин. Той проповядваше превъзходството на джуджетата над троловете и че дълг на всяко джудже бе да подражава на своите предци и да заличи тролската раса от лицето на света. Това очевидно бе написано в някаква свещена книга, което го правеше редно и вероятно задължително.

Младите джуджета го слушаха, понеже говореше за история и съдба и всички останали думи, които неизменно се изтъкваха, за да се придаде лустро на едно клане. Беше главозамайващо, само дето главите им не взимаха участие. Пагубни идиоти като него бяха причината джуджетата сега да се разхождат не само с „битовата“ бойна брадва, но и с тежка ризница, вериги, боздугани, мечове… всичкото онова тъпо, показно перчене, известно като „пич, та дрънка“.

Троловете също слушаха. Повсеместно се срещаха все повече лишеи, кланови графити и резбовани тела и се влачеха доста, доста по-големи бухалки.

А не винаги е било така. Нещата доста се бяха поуталожили през последните десетина години. Джуджетата и троловете като раси никога нямаше да са първи дружки, но градът ги бе завъртял заедно в кюпа си и Ваймс бе решил, че съжителството потръгва, ограничено само до повърхностни търкания.

Сега кюпът отново бе пълен с мехури.

Дявол да го вземе тоя Кофтимели! Ваймс едва се сдържаше да не го арестува. Формално, той не правеше нищо нередно, но това не беше пречка за едно ченге, което си разбира от работата. Със сигурност можеше да го прибере за „поведение, възможно да наруши мира“. Ветинари обаче беше против. Беше заявил, че това само ще нажежи положението, но колко пък по-лошо можеше да стане?

Ваймс затвори очи и си спомни дребната фигурка, облечена в тежки черни кожени одежди и така закачулена, че да не извърши престъплението зървайки виделина. Дребна фигурка, но с големи думи. Той си припомни: „Вардете се от трола! Вяра не му хващайте! Прогонете го от прага си! Той е нищо, просто една природна случайност, ненаписан, нечист, блед изкопаем отпечатък, завистливо ехо на живите, мислещи същества. Главата му — скала; сърцето му — камък. Той не строи, не дълбае, не сее, нито жъне. Възникването му е заграбническо дело и навсякъде, където дотътри бухалката си, той граби. Когато не ограбва, замисля грабеж. Единствената цел в жалкия му живот е неговият свършек, освобождаването на злочестата скала от прекомерното й мисловно тегло. Казвам това с тъга. Да се убие трол не е убийство. В най-лошия смисъл е акт на милосърдие.“

Някъде по това време тълпата бе нахлула в сградата.

Ето колко по-лошо можеше да стане. Ваймс отново примижа към вестника, този път с надежда да открие нещо, дори и слабо подсказващо, че людете в Анкх-Морпорк все още живеят в реалността.

— О, по дяволите! — Скочи и се втурна надолу по стълбите, където Веселка буквално се сви при гръмовното му нахлуване.

— Знаехме ли за това? — Той тръшна вестника върху Регистъра на произшествията.

— За кое, сър? — запита Веселка.

Ваймс заби пръст в една къса илюстрирана статия на четвърта страница, почти пронизвайки я.

— Виждаш ли това? — изръмжа той. — Онзи малоумен идиот от Пощата взел, че издал марка с Куумската долина!

Джуджето нервно погледна статията.

— Ъ-ъ… _две_ марки, сър — обади се тя.

Ваймс се загледа по-отблизо. Не беше успял да схване всички подробности, преди да му падне пердето. Ами да, две марки. Бяха почти еднакви. И двете изобразяваха Куумската долина — скалиста местност, заобиколена с планини. И двете илюстрираха битката. Но на едната миниатюрни тролове преследваха джуджета отдясно наляво, а на другата джуджета преследваха тролове отляво надясно. Куумската долина, където троловете бяха нападнали от засада джуджетата и джуджетата бяха нападнали от засада троловете. Ваймс изпъшка. Купете си собствената глупава история, по десет пенса парчето, с голяма колекционерска стойност.

— Възпоменателна партида за Куумската долина — прочете той. — Но ние _не искаме_ да я помнят! Искаме да я забравят!

— Това са просто марки, сър — обади се Веселка. — И всъщност няма закон срещу марките…

— Трябва да има закон срещу идиотщината!

— Ако имаше, сър, всеки ден щяхме да работим извънредно — Веселка се усмихна накриво.

Ваймс малко се поотпусна:

— Да, и никой не може да насмогне да изгради толкова килии. Помниш ли марката с аромат на зеле от миналия месец?

— „Пратете на емигриралите си синове и дъщери познатия домашен мирис“? Подпалваха се, ако са повече накуп! Още не мога да махна миризмата от дрехите си, сър — додаде Веселка.

— Допускам, че има живеещи на стотици мили оттук, които също не могат. Какво направихме с проклетите неща накрая?

— Сложих ги в четвърта каса за улики и оставих ключа в ключалката.

— Но Ноби Нобс винаги прибира всичко, което… — започна Ваймс.

— Точно така, сър! — щастливо отвърна Веселка. — Не съм ги виждала от седмици.

Откъм бюфета се чу трясък, последван от крясъци. Нещо във Ваймс, може би онази част от него, която очакваше нещата да отпочнат, го изтласка през стаята, по коридора и до вратата на бюфета със скорост, която остави спираловидни кълбенца прах да се слягат по пода.

Пред очите му се разкри жива картина с различни отсенки на вина. Една от импровизираните маси беше преобърната. По пода бе пръсната храна и евтина калаена посуда. От едната страна на бъркотията стоеше редови страж Слюда (трол), понастоящем държан от редови стражи Синфлуорит и Шист (тролове). От другата стоеше редови страж Строшенщит (джудже), понастоящем вдигнат във въздуха от ефрейтор Нобс (вероятно човек) и редови страж Треска (определено човек).

По другите маси също имаше стражи, застинали в надигащи се пози. И в тишината, доловим само за фино настроения слух на някой, който го търси, бе шумът от пръсти, спрели на сантиметър от подръчното им оръжие и много бавно отдръпващи се.

— Добре — отсече Ваймс в звънтящия вакуум. — Кой ще ми излезе пръв с опашатата лъжа? Ефрейтор Нобс?

— Ами, гос’ин Ваймс — започна Ноби Нобс, отпускайки безмълвния Строшенщит на пода — ъ-ъ… Строшенщит тука… хвана на Слюда… да, хвана на Слюда _чашата_ по погрешка, явно… и… ние всички го забелязахме това и скочихме, да… — Ноби ускори темпото, вече минал успешно сложната завръзка — … и ето как се обърна масата… ‘щото — тук лицето на Ноби доби изражение на непорочна имбецилност, което всъщност бе доста страшничко за гледане — той щеше наистина да се нарани, ако беше сръбнал от тролското кафе, сър.

Тайно в себе си Ваймс въздъхна. Сред тъпите куци извинения това всъщност не беше _чак толкова_ лошо. По простата причина, че беше напълно нелепо. Нито едно джудже нямаше дори да посегне към чаша тролско еспресо, което всъщност бе стопен химически разтвор, поръсен отгоре с ръжда. Всеки знаеше това, точно както всеки знаеше, че Ваймс може да види как Строшенщит държи брадва над главата си, а редови страж Синфлуорит все още стои замръзнал в опита си да изтръгне бухалка от Слюда. И всеки знаеше също така, че Ваймс е готов да изхвърли първия проклет идиот, който направи грешния ход и вероятно всички в близост до него.

— Значи това стана, а? — попита Ваймс. — Значи не е защото може би някой е направил гадна забележка по адрес на свой колега и други от расата му например? Да добави още една щипка глупост към бъркоча на това, което се носи по улиците в момента?

— О, нищо подобно, сър — отвърна Ноби. — Просто една от ония… работи.

— Почти гадна злополука ли? — подсети го Ваймс.

— Да, сър!

— Е, не искаме никакви гадни злополуки, нали, Ноби…

— Не, сър!

— _Никой_ от нас не иска гадни злополуки, предполагам — Ваймс мина с поглед по стаята. Някои от редовите стражи, злорадо забеляза той, се потяха от усилието да не помръднат. — А пък е толкова лесно да се случат, когато не сте съсредоточени в работата. Ясно?

Разнесе се общо мънкане.

— Не ви чувам!

Този път имаше доловими вариации по темата „Тъйвярносър!“.

— Добре — отсече Ваймс. — Сега марш навън да пазите реда, защото тук вътре със сигурност няма да стане! — Той отправи специален гневен поглед към редови стражи Строшенщит и Слюда и тръгна към приемната, където едва не се сблъска със сержант Ангуа.

— Извинете, сър, просто отидох да взема…

— Оправих се, не се тревожи — прекъсна я Ваймс. — Но беше на косъм.

— Някои от джуджетата са наистина на ръба, сър. Надушвам го.

— Фред Колън също.

— Не мисля, че е само заради Кофтимели, сър. Нещо… джуджешко е.

— Е, не мога да им го избия от главите. И точно когато денят не можеше да потръгне по-кофти, трябва да провеждам интервю с проклет вампир.

Ваймс видя предупредителния поглед на Ангуа прекалено късно.

— О… мисля, че имате предвид мен — обади се тих глас зад гърба му.

>

Фред Колън и Ноби Нобс, чиято продължителна сутрешна почивка бе нарушена, крачеха кротко по Бродуей, давайки възможност на старите си униформи да подишат малко въздух. При настоящите обстоятелства май бе добра идея да не се връщат в участъка за известно време.

Вървяха като хора, които имат цял ден пред себе си. Всъщност _имаха_ цял ден пред себе си. Бяха избрали тази конкретна улица, понеже беше оживена и широка и в тази част на града нямаше особено много тролове и джуджета. Обосновката беше желязна: в този момент в доста райони групи от джуджета или тролове обикаляха или пък стояха на едно място, в случай че някой от онези, обикалящите мръсници опита някакъв зулум наблизо. От седмици имаше дребни счепквания. Според Ноби и Фред мирът в тези райони се крепеше на косъм, така че бе напразно усилие да се опазят последните остатъци от него, нали? Не се пазят овце на места, където все ги ядат вълци, нали? Няма логика. Глупаво е. Докато на големи улици като Бродуей цареше мир, който очевидно трябваше да се опази. Здравият разум им нашепваше, че това е правилно. Беше ясно като бял ден, абсолютно очевидно, направо очевадно като носа на Ноби.

— Лоша работа — сподели Колън, докато се влачеха. — Никога не съм виждал джуджетата такива.

— Преди Деня на Куумската долина, серж, все така става напечено — отбеляза Ноби.

— Да, ама Кофтимели направо ги накара да кипнат, тъй де — Колън махна шлема си и обърса чело. — Казах на Сам за бъбреците си и той се впечатли.

— Ами ще се впечатли, я! — потвърди Ноби. — То кой ли няма да се впечатли!

Колън потупа носа си.

— Задава се буря, Ноби.

— Ни облаче в небето, серж — отзова се Ноби.

— Образно казано, Ноби, образно казано — Колън въздъхна и хвърли кос поглед към приятеля си. Когато продължи, беше с колебливия тон на човек, затормозен от някаква мисъл. — Всъщност, Ноби, има една друга работа, за която, тъй да се каже, исках да говоря с теб, като мъж с… — прокрадна се миниатюрно колебание — мъж.

— Да, серж?

— Виж сега, Ноби, нали знаеш, че открай време съм лично загрижен за духовното ти развитие, тъй де, нали си нямаш баща да ти посочи правия път… — замота се Колън.

— Така е, серж. Щях да се отклоня до немай-къде, ако не беше ти — добродетелно рече Ноби.

— Е, нали се сещаш, дето ми говореше за онова момиче, с което излизаш, как й беше името…

— Лиска ли, серж?

— Това ще да е… зайчето. Онова, дето каза, че работело в клуб, нали?

— Точно тъй. Има ли проблем, серж? — притесни се Ноби.

— Не по същество. Но когато беше в отпуск оня ден миналата седмица, мен и редови страж Майтапин ни изпратиха в клуб „Розово маце“. И знаеш ли? Там има танци на пилон, танци на маса и тем подобни. А нали я знаеш госпожа Мотикова, която живее на Новата обущарска улица?

— Старата госпожа Мотикова с дървените зъби ли, серж?

— Същата, Ноби — авторитетно потвърди Колън. — Тя е чистачка там. И явно когато отишла там в осем заранта, когато нямало жива душа, ами… трудно ми е да го кажа, но тя явно си е наумила да се повърти малко на пилона.

Споделиха момент мълчание, през който Ноби пусна образа да се върти на екрана на въображението си и припряно отдели доста от зрителското си време на пода пред кулисите.

— Но тя сигурно е на седемдесет и пет, серж! — отрони той, вперил празен поглед в хипнотичен ужас.

— Момичетата имат мечти, Ноби, момичетата имат мечти. Тя, ‘стествено, е забравила, че не е толкоз гъвкава, колкото навремето, и плюс това си заплела крака в дългите си кюлоти и се паникьосала, когато полата й се захлупила през главата. Доста зле беше, докато управителят дойде — висяла надолу с главата три часа, ченето й паднало на пода. Не щеше да се пусне от пилона при това. Не беше приятна гледка — надявам се да не трябва да ти я обрисувам. В края на краищата се наложи Драго Майтапин да изтръгне пилона и от двете страни и да я изхлузим от него. Тая жена има тролски мускули, Ноби, кълна се! А после, докато тя се свестяваше зад сцената, една млада дама, облечена с две пайети и връзка за обувки, дойде и разправя, че ти била приятелка! Не знаех къде да си завра физиономията!

— Не бива да я завираш никъде, серж. За такова нещо направо те изхвърлят оттам — укори го Ноби.

— Ти никога не си ми казвал, че е танцьорка на пилон, Ноби! — проплака Фред.

— Не говори така, серж! — Ноби звучеше позасегнато. — Живеем в модерни времена. А тя има класа, наистина има! Дори си носи собствен пилон, няма туй-онуй!

— Но все пак… да си показва тялото по неприличен начин, Ноби! Да танцува без корсаж и на практика без гащи! Бива ли такова поведение?

Ноби обмисли този дълбок метафизичен въпрос от различни страни.

— Ъ-ъ… да? — рискува накрая.

— Както и да е, мислех, че все още излизаш с Верити Пушпрам. Има много хубава сергийка за морски дарове — додаде Колън с тон на съдебен заседател.

— Е, вярно си е, че Чукоглавата е добро момиче, ако я хванеш в настроение, серж — поотстъпи Ноби.

— Имаш предвид онези моменти, когато не ти крещи да се разкараш и не търчи след тебе по улицата да те замерва с раци?

— Точно тях, серж. Но за добро или зло, все не мога да се отърва от миризмата на риба. Пък и очите й са прекалено раздалечени. Искам да кажа, че е трудно да имаш връзка с момиче, което не може да те види, ако си застанал точно пред нея.

— Не бих казал, че и Лиска може да те види, ако се опнеш плътно пред нея — не издържа Колън. — Тя е почти два метра висока и има бюст като… ами, голямо момиче е, Ноби! — Фред Колън се видя в чудо. Ноби Нобс и танцьорка с пищна коса, пищна усмивка и… всеобща пищност? Егати комбинацията и егати двойката! Направо да се влуди човек. Той събра сили и продължи: — Ноби, тя сподели, че е била Мис Май на двойна страница в „Девойки, лудории и жартиери“! Тъй де, искам да кажа…

— _Какво_ искаш да кажеш, серж? Пък и не беше само Мис Май, а и първата седмица от Юни — заяде се Ноби. — И само на двойна страница можеха да я поберат.

— Ъ-ъ, добре. Питам аз — Фред нагази надълбоко, — момиче, което излага на показ тялото си за пари, подходящо ли е за жена на ченге? Задай си тоя въпрос!

За втори път в рамките на пет минути онова, което минаваше за лице на Ноби, се сбърчи в дълбок размисъл.

— Туй подвеждащ въпрос ли е, серж? — запита накрая. — Щото знам със сигурност, че Треска си е закачил снимката в шкафчето и ‘секи път като го отвори, вика „Уааау, глей само к’ви…“

— Как се запознахте всъщност? — бързо го прекъсна Колън.

— Какво? О, ами погледите ни се срещнаха, докат’ пъхах ИДВ в жартиера й, серж — щастливо отвърна Ноби.

— А… не е била ударена току-що по главата или нещо такова?

— Не мисля, серж.

— Тя не е… болна, нали? — продължи Фред Колън, пробвайки всяка вероятност.

— Не, серж!

— _Сигурен_ ли си?

— Според нея може би сме две половинки от една душа, серж — унесено рече Ноби.

Колън се закова с крак насред въздуха, оцъклен в нищото, мърдайки устни.

— Серж? — сбута го Ноби в недоумение.

— Да… да — отвърна Колън повече на себе си. — Да. Разбирам. Не еднакви половинки, очевидно. Някак си… разпределени…

Кракът му се спусна на земята.

— Ей, вий!

Беше по-скоро проблейване, отколкото вик, и идваше от вратата на Кралския музей на изкуствата. Стражите се запътиха към ръкомахащата хърбава фигура.

— Да, сър? — запита Колън, докосвайки официално шлема си.

— Извъуршен е граубеж, гоуспода!

— Грау беж? — опули се Ноби.

— Боже опази, сър! — откликна Колън, поставяйки предупредително ръка на рамото на Ноби. — Нещо да липсва?

— Именноу. Поуради коетоу считам, че е граубеж, прав ли съм? — настоя мъжът. Излъчването му бе като на припряна кокошка, но Фред Колън бе впечатлен. Едва му се разбираше какво говори, дотолкова бе превзет. Не беше и толкова говор, колкото модулирана прозявка.

— Аз съм сър Рейнолд Брошироуван, уредник на изящноуто изкуство, обхоуждах Дългата галейрия и… оу, боуже, взели са Мискинин!

Мъжът се вгледа в двете празни изражения.

— Методий Мискинин? — пробва той. — „Битката при Куумската долина“? Безценно произведейние на изкуството!

Колън попристегна шкембето си.

— А-а — провлачи той, — сериозно нещо. Я по-добре да идем да го видим. Ъ-ъ… имам предвид, мястото, на което е било.

— Естественоу, естественоу, разбийра се — отвърна сър Рейнолд. — Насам, моуля! Докоулкото разбийрам, съвременната Стража моуже да научи доуста само от оглед на мястотоу, помещавало обекта на произшействието, прав ли съм?

— Например, че е изчезнал? — подсказа Ноби. — О, _естественоу_. Много ни _бива_ в това.

— Ъ-ъ… разбийра се — запъна се леко сър Рейнолд. — Моуля, елате насам.

Стражите го последваха. Бяха влизали в музея и преди, разбира се. Всъщност повечето жители го бяха посещавали в дни, когато не се очертаваше по-добро развлечение. Под опеката на лорд Ветинари музеят приемаше по-ограничен брой модерни експозиции, тъй като негова светлост имаше Възгледи, но една тиха разходка сред древните гоблени и доста потъмнелите от прах картини все пак бе приятен начин за изкарване на следобеда. Освен това съзерцанието на картини с пищни розови жени без каквито и да било дрехи по тях винаги е приятно.

Ноби имаше проблем.

— Ей, серж, тоя какво плещи? — шепнешком запита той. — Звучи, като че непрекъснато се прозява. К’во ще рече галей и рия?

— Галерия, Ноби. Това е изговор от висша класа, да знаеш.

— Ама едва му разбирам!

— По това си личи, че е висша класа, Ноби. Каква файда, ако такива като _тебе_ го разбират, а?

— Верно, серж — призна Ноби. — Не бях мислил за това.

— Тази сутрин ли установихте, че липсва, сър? — запита Колън, когато последваха уредника в една галерия, осеяна със стълби и прашни покривала.

— Именноу!

— Значи е открадната снощи, а?

Сър Рейнолд се поколеба.

— Ъ-ъ… не непременноу, опасявам се. Правихме ремоунт на Дългата галейрия. Картийната, разбийра се, бе твърде гоуляма за преместване, така че използувахме тези тежки покрийвала срещу прах измийналия месец. Но когатоу ги свалийхме тази сутрин, открийхме самоу рамката! Забелейжете!

Мискинин заемаше — или по-точно, _бе_ заемал — рамка близо три метра висока и петнадесет метра дълга, която сама по себе си беше направо произведение на изкуството. Висеше си там, обрамчвайки единствено неравната прашна мазилка.

— Вероятноу вече е при някой боугат частен колекцийонер — завайка се сър Рейнолд. — Но как би моугъл да я оупази в тайна? Тоува е една от най-прочутите картийни в света! Всеки цивилизоуван човек би я разпознал на минутата!

— Как изглеждаше? — попита Фред Колън.

Сър Рейнолд мина по целия низходящ ред от недоумения, което бе нормалната реакция при разговор с анкх-морпоркския стражеви елит.

— Навярно ще моуга да ви открия копие — обезсилен отвърна той. — Но оригиналът е дълъг петнайсет метра! _Нийкога_ ли не сте го зървали?

— Е, помня, че ме домъкнаха да го видя, като бях хлапе, но е малко въздлъжък, правичката да си кажа. Тъй де, всъщност не може да се обозре. Ами то докато стигнеш до края и вече си забравил какво е имало в началото.

— Уви, това за жалост е вярноу, сержант — въздъхна сър Рейнолд. — И най-жалкото е, че целият тоузи ремоунт бе с _цел_ да направим специална кръгла зала, в коуято да поместийм Мискинин. Идеята му, знайете, бе наблюдателят да бъде _изцяуло_ обграден от сцените и да оусеща _кипежа_ на действието. Все едноу, че е там, в Куумската долина! Според автора тоува е паноскопично изкуство. Говорете каквоуто щете за текущия интерес, но прийтокът от посетийтели щеше да даде възмоужност да представим картийната по начийн, който вярваме, че отговаря на замисъла. А сега това!

— Ако сте щели да я местите, защо не я свалихте да я приберете хубавичко някъде на сигурно, сър?

— Имате предвид да я _навием_? — Сър Рейнолд изпадна в потрес. — Тоува моуже да причини тоулкова щети! Оу, ужас! Не, ние бяхме планирали мноуго деликатна оуперация за следващата седмица, която да проуведем изключийтелно прецийзно. — Той потръпна. — Призлява ми само като си помийсля как някой проусто я _изтръгва_ от рамката.

— Ей, т’ва сигур е улика, серж! — подвикна Ноби, който се бе върнал към присъщото си поведение, т.е. мотаеше се наоколо и ръчкаше разни неща, за да види дали са ценни. — Виж, някой е насипал куп смрадливи боклуци тука! — Той се замъкна до един постамент, който наистина изглеждаше отрупан с вехтории.

— Не го пипайте, моуля! — Сър Рейнолд се впусна натам. — Това е „Не ми говори за понеделници!“, най-полемийчната творба на Даниеларина Намусен! Не поместихте нищо, нали? — нервно добави той. — Произведението е буквално безценно, а тя има доуста остър езийк!

— Това си е куп вехтории — дръпна се Ноби, протестирайки.

— Изкуството е по-велийко от сбора на проустите му механични компоуненти, ефрейтор — засегна се уредникът. — Едва ли бийхте казали, че „Три едри роузови дами и парче мрежа“ на Каравати е проусто, хм, „вехта цапаница“?

— А т’ва тогава какво е? — посочи Ноби съседния постамент. — Крепи само някакъв прът с пирон в него. И то ли е изкуство?

— „Свободата“ ли? Ако се пусне за проудажба, вероуятно ще стийгне трийсет хиляди доулара — каза сър Рейнолд.

— За парче дърво с пирон в него? — втрещи се Фред Колън. — Чие дело е?

— След като видял „Не ми говори за понеделници!“, лорд Ветинари снизходийтелно наредил да прикоуват за ухото госпоужица Намусен към тоузи кол — обясни сър Рейнолд. — Тя обаче все пак успяла да се отскубне в следоубедните часоуве.

— Бас ловя, че е побесняла! — каза Ноби.

— Не и след като спечели няколкоу награди за това. Дочух, че планийра да се прикове към някои други неща. Би моугла да стане мноуго вълнуваща излоужба.

— Ето какво тогава — предложи Ноби услужливо. — Що не оставите старата грамаданска рамка на мястото й с ново име, от сорта на „Грабеж на изкуство“?

— Не — студено отвърна сър Рейнолд. — Тоува би било глупаво.

Клатейки глава на чудатостите на света, Фред Колън се доближи до стената, толкова жестоко, пардон, жестоуко лишена от украсата си. Картината бе грубо изрязана от рамката. Сержант Колън не притежаваше светкавична мисъл, но тази особеност му се видя странна. Ако разполагаш с месец да свиеш една картина, защо ще претупваш работата? Фред гледаше на хората от стражническа гледна точка, която в определени отношения се различаваше от уредническата. Не се заричай, че някой не би сторил нещо, независимо колко странно е то. Сигурно нейде си имаше разни откачени богаташи, които _биха_ купили картината, дори за да я гледат само в уединението на собствения си замък. Хората можеха да са такива. Всъщност мисълта, че това е тяхната голяма тайна, сигурно им носеше приятен вътрешен трепет.

Но крадците бяха отпрали картината, сякаш не им пукаше за никаква продажба. Имаше продрана ивица по цялото проте… я чакай…

Фред се сепна. Улика! Ей я на, точно там! Той усети приятен вътрешен трепет.

— Тази картина — обяви той — тази картина… тази картина, която не е тук, имам предвид, очевидно, е била открадната от… _трол_.

— Боуже мой, как разбрахте? — възхити се сър Рейнолд.

— Много се радвам, че ми зададохте този въпрос, сър — отвърна Фред Колън, което си беше чистата истина. — Забелязах, че _горният_ периметър на паното е изрязан плътно до рамката, виждате ли? — Той посочи. — Е, нашият трол с лекота би могъл да се пресегне с ножа си, нали, и да направи срез по ръба на рамката отгоре и донякъде надолу от двете страни, виждате ли? Но нашият трол по принцип не е от най-гъвкавите, тъй че като е опрял, значи, до долния срез, е оплескал работата и съвсем я е нащърбил. Плюс това само трол може да го отнесе това чудо. То с една черга колко зор има, пък за навито пано да не говорим! — Той засия.

— Бравоу, сержант! — възкликна уредникът.

— Добра логика, Фред — додаде Ноби.

— Благодаря, ефрейтор — великодушно рече Фред Колън.

— Пък може и да са били неколцина джуджета с подвижна стълба — продължи жизнерадостно Ноби. — Бояджиите са оставили стълби колко щеш, пръснати из цялата сграда.

Фред Колън въздъхна.

— Видиш ли, Ноби, ей такива изказвания, направени пред член на обществеността, са причината аз да съм сержант, а ти — не. Ако бяха джуджета, очевидно _щеше да е равно отвсякъде_. Тук заключва ли се през нощта, господин сър Рейнолд?

— Разбийра се! Не самоу се заключва, но и зарешетва! Старият Джоун е педантийчен в тоува отношенийе. При тоува живее в таванското, така че е спосоубен да превърне мястоуто в _крепост_.

— Това ще да е пазачът? — допусна Фред. — Ще трябва да говорим с него.

— Несъмнейно бихте моугли — нервно отвърна сър Рейнолд. — Строува ми се, че би моугъл да има информацийя за картийната в хранийлището ни. Аз, ъ-ъ, ще отскоуча, ъ-ъ, да потърся…

Той бързешком се отправи към една вратичка.

— Чудно как са я измъкнали? — рече Ноби, когато останаха насаме.

— Кой казва, че са я измъкнали? — отсече Фред Колън. — В това голямо място, пълно с тавански стаи, мазета и разни кьошета, защо пък да не я скатаят някъде и да изчакат малко? Един ден, значи, влизаш с посетителите, скриваш се под някой чаршаф, изнасяш паното през нощта, скриваш го някъде, а на следващия ден си излизаш с посетителите. Елементарно, а? — Той засия към Ноби. — Трябва да надхитриш престъпния ум, разбираш ли?

— Пък може и просто да са разбили някоя врата и да са офейкали с паното посред нощ — сви рамене Ноби. — Що да се замотват с хитър план, като и с прост става?

Фред въздъхна.

— Явно случаят ще бъде сложен, Ноби.

— Значи трябва да говориш с Ваймси да ни го възложи — кимна Ноби. — Предвид че вече знаем фактите, нали тъй?

Във въздуха увисна неизреченият въпрос: _„Къде ти се ще да бъдеш следващите няколко дни? Там, където може да хвърчат брадви и бухалки, или тук, претърсвайки таваните и мазетата много, много щателно? Я си помисли върху това. Пък и няма да е малодушие, нали? Щото едно такова прочуто пано със сигурност е част от националното наследство, нали? Па макар и да е някаква рисунка на куп бъхтещи се джуджета и тролове.“_

— Мисля, че се _налага_ да направя надлежен доклад с предложение до господин Ваймс, че евентуално трябва да разнищим този случай — бавно каза Фред Колън. — Той изисква вниманието на зрели кадри. Разбираш ли от изкуство, Ноби?

— Колкото е необходимо, серж.

— Е, хайде, де!

— Какво? Лиска казва, че онуй, което прави, е Изкуство, серж. А носи повече дрехи от маса жени по стените наоколо, тъй че к’во толкоз?

— Да, но… — Фред Колън се поколеба. Дълбоко в себе си знаеше, че да се въртиш около някакъв пилон нагоре с краката в костюм, който може да служи вместо конец за зъби, определено не е Изкуство, докато да те нарисуват в легло, натъкмен единствено с усмивка и малка чепка грозде, е истинско Изкуство, макар че обяснението защо това е така беше малко сложно.

— Няма амфори — изтъкна той накрая.

— Какви амфори? — опули се Ноби.

— Голите жени са Изкуство само при наличие на амфори — обясни Фред Колън. Това прозвуча малко неубедително дори на него, така че добави: — Или постамент. Най-добре и двете, разбира се. Това е таен знак, разбираш ли, който се вмъква, за да покаже, че това е Изкуство и няма проблем да се зяпа.

— А може ли да е саксийно растение?

— Може, ако е в амфора.

— Ами ако няма амфора или постамент, или саксийно растение?

— Нещо предвид ли имаш, Ноби? — подозрително запита Колън.

— Да, „Богинята Аноя*, надигаща се от посудата“ — кимна Ноби. — Имат я тук. Нарисувана е от някакъв с три и-та в името, което ми звучи доста творческо.

[* Аноя е анкх-морпоркската богиня на нещата, които се заклещват в чекмеджетата.**]

[** По аналогия на Афродита, раждаща се от вълните, в прозаичния й вариант на Досада, надигаща се от пяната на кухненската мивка. — Б.пр.]

— Броят и-та не е важен, Ноби — поучително рече сержант Колън, — но в тези случаи трябва да си зададеш въпроса „Къде е херувимчето“. Ако има тлъсто розово хлапе, хванало огледало или ветрило, или нещо от сорта, пак няма проблем. Дори да се зъби. Очевидно не може да се слагат амфори _навсякъде_.

— Добре, ама ако… — започна Ноби.

Отсрещната врата се отвори и сър Рейнолд изтопурка по мраморния под с книга под мишница.

— Ах, опасявам се, че нямаме коупие на картийната — каза той. — Несъмнейно, достойно коупие би било доуста трудно постижиймо. Но, ъ-ъ, тоузи твърде _сенсуален_ научен труд съдържа гоулям брой детайлни скийци. Сега явно всеки посетийтел има коупие, разбийра се. Знаехте ли, че в оуригиналната картийна моугат да се различат над две хийляди четирийстотин и деветдесет отделни джуджета и труолове с индивидуално снаряжение и маркировка по тялоуто? Мискинин напрауво е откачийл, горкият чоувек! Отнело му е шестнайсет годийни да я завърши!

— Това е нищо — бодро отбеляза Ноби. — Фред например още не е завършил боядисването на кухнята си, а пък е почнал преди двайсет години!

— Благодаря ти, Ноби — студено каза Колън, поемайки книгата от уредника. Заглавието й беше „Хроники на Куумската долина“. — Как е откачил?

— Амий изоставил е останалата си рабоута, разбийрате ли. Постоянно е сменял жийлището си, тъй като не е моужел да плаща наема и е трябвало да влачи огроумното платно със себе си. Представете си самоу! Трябвало е да проуси за бои по улиците, което отнемало доуста от времето му, тъй като малцийна ноусят тъмноукафява боя със себе си. Освен тоува казвал, че картийната му говоурела. Тук е опийсано всийчко. Твърде драматизийрано, опасявам се.

— Картината му _говорела_?

Сър Рейнолд направи гримаса.

— Счийтаме, че тоучно тоува е имал предвид. Всъщност не знаем със сийгурност. Той не е имал нийкакви приятели. Бил е убеден, че ако заспи през нощта, ще се превърне в пиле. Оставял си е бележки „не си пиле“, но поунякога се съмнявал, че лъже. Като цяло се смята, че тоулкова мноуго се е концентрирал върху картийната, та си е докарал някакъв вид моузъчна треска. Към края вече бил убеден, че губи разсъдъка си. Казвал, че моуже да _чуе_ бийтката.

— Откъде знаете това, сър? — обади се Фред Колън. — Казахте, че не е имал никакви приятели.

— Ах, проницателният полицейски интелект! — усмихна се сър Рейнолд. — Той си е пийсал бележки, сержант. Непрекъснато. Когато последната му хазайка влязла в стайята му, намерила стотийци бележки, натъпкани в кесийки. За щастие тя била неграмоутна и понеже имала натрапчивата идейя, че наемателят е някакъв вид гений, който евентуално притежава нещо гоудно за проудан, тя извийкала една съседка, госпоужица Аделина Хепили, която била акварелистка, а госпоужица Хепили извийкала нейна приятелка, която правела рамки за картийни и която веднага повикала Ефрем Доустер, известния пейзажийст. Още оттогава учените си блъскат главийте над бележките, опитвайки се да проузрат измъченоуто съзнанийе на горкийя човек. Те не са в ред, разбийрате ли. Някои са мноуго… странни.

— По-странни от „не си пиле“? — усъмни се Фред.

— Оу, да — потвърди сър Рейнолд. — Гоувори се за гласоуве, полийчби, духове… Той си е воудил дневник на хвърчащи лийстчета, разбийрате ли, и нийкога не е посоучвал датата или мястото, на което се намийра, за да не го открие пилето. И е използвал много предпазлийви изрази, защоуто не е искал пилето да разбийра.

— Извинете, но не казахте ли, че си е въобразявал, че _той_ самият е пи… — започна Колън.

— Кой моуже да проумее мислоувните проуцеси на отчаяно разстроуените, сержант? — уморено рече сър Рейнолд.

— Ъ-ъ… а картината _говори_ ли? — настоя Ноби Нобс. — И по-странни неща са се случвали, нали?

— Е, не — отвърна сър Рейнолд. — Поне не и по моуе време. Откаукто се преиздаде таузи книйга, ние имаме пазач през посетийтелските часоуве и той твърди, че и доума не е продоумала. Безспоурно вийнаги е била пленийтелна за хоурата и открай време се разправят истоурии за скрийто съкроувище там. Затоува и книйгата бе преиздадена. Хоурата обийчат загадкийте, нали?

— Не и ние — отсече Фред Колън.

— Аз даже не знам какво значи за гад кийте — промърмори Ноби, прелиствайки Хрониките. — Ей, чувал съм за тази книга! Приятелят ми Дейв, който върти магазинчето за марки, разправя, че имало една история за джудже, значи, дето се появило в оня град близо до Куумската долина две седмици след битката и било цялото потрошено, щото било нападнато от засада от тролове, и умирало от глад, значи, ама никой не отбирал много от джуджешки, но пък то като че ли искало да го последват и все повтаряло безкрай оная дума, дето се оказало, значи, че е „съкровище“ на джуджешки. Обаче като го последвали до долината, значи, той умрял по пътя и така и не открили нищо, пък после оня ми ти художник намерил не… нещо в Куумската долина и скрил мястото, на което го намерил, в тази картина, но пък тя го чалдисала. Сякаш нещо се е вселило в нея, разправяше Дейв. И каза, че правителството го е потулило.

— Е, да, твойто приятелче Дейв все казва, че правителството потулва нещата, Ноби — каза Фред.

— Ами щото е така.

— Да, ама той все научава за тия работи, значи не са _го_ потулили — настоя Фред.

— Знам, че искаш да го изкараш за присмех, серж, но има куп неща, за които не знаем.

— Като кои например? — заяде се Колън. — Кажи ми едно нещо, дето се случва, за което не знаеш. Ето на — не можеш, видя ли?

Сър Рейнолд прочисти гърло.

— Тоува несъмнейно е една от теориийте — внимателно каза той подобно на всички свидетели на дискусия в колън-нобския мозъчен тръст. — За съжалейние, бележките на Методий Мискинин подкрепят поучти всички теориий, хрумнали някоуму. Допускам, че настоящата популярност на картийната се дължи на тоува, че книйгата действийтелно предава наноуво старата историйя за някаква огроумна тайна, скрийта в картийната.

— О? — заинтригува се Фред Колън. — Каква тайна?

— Нямам представа. Пейзажът е нарисуван с големи подроубности. Знак към тайна пещера вероуятно? Нещо, свързано с позиционийрането на някои от воюващите? Има най-различни теориий. Твърде странни хоура идват с мерни ленти и доуста обезпокояващи _напрегнати_ израженийя, но не мисля, че изоубщо открийват нещо.

— Може някой от тия да я е щипнал? — подсказа Ноби.

— Съмнявам се. Те по-скоуро са от онези свити люде, коуито си ноусят сандвичи и манерка и висят тук по цял ден. От оунзи тип, коуито обийчат анаграми и тайни символи и имат разни теориий и пъпки. Вероуятно съвсем безобийдни, освен сами за себе си. При тоува защо да я крадат? Ние я предоставяме с _удовоулствие_ на техния интерес. Не смятам, че тоузи тип люде ще искат да си я отнесат вкъщи, тъй като е прекалено голяма да се побере под леглоуто. Знаейте ли, че Мискинин е написал, че понякога посред нощ чува пийсъци? Шумът на битката най-вероуятно. Коулко тъжно.

— Не върви да си я закачиш над камината, значи — заключи Фред Колън.

— Именноу, сержант. Дори да беше възмоужно да имаш петнайсетметрова камина.

— Благодарим, сър. Само още едно нещо. Колко врати водят дотук?

— Три — отвърна веднага сър Рейнолд. — Но две са вийнаги заключени.

— Макар че ако тролът…

— Или джуджетата — вметна Ноби.

— Или, както моят младши колега посочи, джуджетата са се опитали да я измъкнат…

— Водолийвници — гордо рече сър Рейнолд. — Два непрекъснато наблюудават главнийя вхоуд от сградата отсреща, а има и по един на всекий от останалите вхоудове. А и през деня, разбийра се, има персоунал.

— Може да звучи като глупав въпрос, сър, но търсихте ли навсякъде?

— Персоуналът претърсва цяла сутрин, сержант. Рулоуто би билоу моуго голямо и мноуго тежко. Тук има доуста затулени кътчета, но то би билоу твърде очевийдно.

Колън отдаде чест.

— Благодаря, сър. Малко ще поогледаме, ако нямате против.

— Да, за амфори — додаде Ноби Нобс.

>

Ваймс се отпусна на стола и се вгледа в проклетия вампир. Можеше да мине за шестнайсетгодишна, определено бе трудно да се повярва, че не е доста по-млада от него. Беше късо подстригана, което си беше прецедент за вампир, и изглеждаше ако не като момче, то поне като момиче, което няма нищо против да мине за такова.

— Извинявам се за… забележката долу — каза той. — Седмицата не беше лека и с всяка минута става все по-зле.

— Няма причина да се боите — отвърна Сали. — Ако това ще помогне, ситуацията и на мен не ми допада повече, отколкото на вас.

— Аз _не_ се боя — остро рече Ваймс.

— Извинете, господин Ваймс. Надушва се. Не _натрапчиво_ — добави тя. — Но се усеща. И пулсът ви е ускорен. Съжалявам, ако съм ви засегнала. Само се опитвах да ви успокоя.

Ваймс изправи гръб.

— Не се опитвайте да ме успокоите, госпожице фон Гърбатен. Изнервям се от подобни неща. Не че имам миг спокойствие. И не коментирайте какво се надушва от мен, благодаря. О, и обръщението е „командир Ваймс“ или „сър“, ясно? Не „господин Ваймс“.

— А аз предпочитам да ме наричат Сали.

Те се вторачиха един в друг — и двамата наясно, че нещата не вървят, и двамата несигурни дали могат да ги накарат да потръгнат някак.

— И така… Сали… искаш да си ченге?

— Полицай? Да.

— Някаква полицейска жилка в потеклото? — запита Ваймс. Това беше стандартен уводен въпрос. Винаги бе в плюс за кандидата, ако е наследил някаква идея за ченгелъка.

— Не, само кръвопийска.

Отново настъпи пауза.

Ваймс въздъхна:

— Виж, искам да разбера едно: Джон Смит Какъв Ти Вампир и Дорийн Уинкингс ли те подтикнаха към това?

— Не! — възкликна Сали. — Аз се обърнах към тях. И ако това ще помогне, не предполагах, че ще се вдигне толкова шум.

Ваймс явно се озадачи.

— Но ти си подала _заявление_ за назначение!

— Да, но не виждам защо е целият този… интерес!

— Не гледай мен. Това идва от вашата Лига на въздържателите.

— Нима? _Вашият_ лорд Ветинари беше цитиран във вестника — посочи Сали. — С всичките онези приказки за липсата на расова дискриминация, една от най-прекрасните традиции на Стражата.

— Ха! — изсумтя Ваймс. — Е, вярно е, че ченгето си е ченге, мен ако питаш, но прекрасните традиции на Стражата, госпожице фон Гърбатен, най-общо се състоят в намирането на сушинка, муфтенето на бира по кръчмите и неизменното водене на двойна отчетност.

— Значи не ме искате, така ли? Мислех, че ви трябват максимум попълнения. Вижте, сигурно съм по-силна от всеки ваш служител, който не е трол, доста умна съм, не бягам от тежката работа и имам _отлично_ нощно зрение. Мога да бъда полезна. _Искам_ да бъда полезна.

— Можеш ли да се превръщаш в прилеп?

Тя явно се шокира.

— Какво? Що за _въпрос_ ми задавате?

— Може би един от най-лесните — сви рамене Ваймс. — Освен това _сигурно_ ще ти е от полза. Можеш ли?

— Не.

— Е, добре, няма значение…

— Мога да се превръщам в _много_ прилепи — уточни Сали. — В един е трудно, понеже се налага да се справяш с промените в телесното тегло, а това не става, ако от известно време си Реформиран. Във всеки случай ми докарва главоболие.

— Какво си работила за последно?

— Не съм работила. Занимавах се с музика.

Ваймс се оживи.

— Наистина? Някои от момчетата обмислят да заформят стражева банда.

— Ще им трябва ли виолончело?

— Сигурно не.

Ваймс забарабани с пръсти по бюрото. Е, все още не го бе сграбчила за гушата, нали? В това, разбира се, се състоеше проблемът. Вампирите бяха читави точно до момента, в който — внезапно — не бяха. Но трябваше да признае, че наистина точно сега има нужда от всеки, който може да стои на два крака и да сглоби цяло изречение. Тази проклета работа си взимаше своето. Там навън непрекъснато трябваше да има мъже, поне да потискат ескалацията. Да, тя в момента се свеждаше само до сбиване, хвърляне на камъни, чупене на прозорци и офейкване, но всичко това се натрупваше като снежинки по лавинен скат. В подобни времена хората имат нужда да виждат ченгета. Те създават илюзията, че целият свят не се е побъркал.

А Лигата на въздържателите беше доста силна и много държеше на своите членове. От техен интерес беше никой да не се окаже насред странна спалня с неудобно чувство за пълнота. Те щяха да я държат под око…

— В Стражата нямаме място за кръшкачи — отсече той. — Точно сега сме прекалено притиснати, за да ти осигурим нещо повече от онова, което смехотворно наричат „обучение без откъсване от производството“, но ще си в активен уличен стаж от първия ден… Ъ-ъ, _как си_ с дневната светлина?

— Добре, с дълги ръкави и широка периферия. Така или иначе си нося комплекта.

Ваймс кимна. Малка лопатка и четка, стъкленица с животинска кръв и картонче с надпис:

C>

# Помощ, сринах се и не мога да стана.

# Моля, съберете ме на купчинка и строшете стъкленицата.

# Въздържател съм и няма да ви нараня.

# Благодаря предварително.

C$

Пръстите му отново забарабаниха по плота. Тя отвърна на втренчения му поглед.

— Добре, вътре си — обяви той накрая. — На пробен срок като начало. Всеки започва така. Оправи бумащините долу със сержант Дребнодупе, иди при сержант Детритус за инструктажа по професионални пособия и ориентация и се постарай да не се смееш. А сега, след като постигна своето и приключихме с официалната част… кажи ми защо.

— Извинете?

— Вампир да иска да стане ченге? — вдигна вежди Ваймс, облягайки се на стола. — Нещо не мога съвсем да го навържа, „Сали“.

— Мислех, че ще бъде интересна работа на свеж въздух, която предлага възможности за дейност в помощ на хората, командир Ваймс.

— Хмм — поусмихна се Ваймс. — Може и да стане ченге от теб, ако успееш да го кажеш без усмивка. Добре дошла на новата си длъжност, младши страж. Надявам се, че имаш…

Вратата се отвори със замах. Капитан Керът направи две крачки в стаята, видя Сали и се поколеба.

— Младши страж фон Гърбатен току-що се присъедини към нас, капитане — каза Ваймс.

— Ъ-ъ… чудесно… здравейте, госпожице — припряно поздрави Керът и се обърна към Ваймс: — Сър, някой е убил Кофтимели!

>

Анкх-морпоркският стражеви елит се затътри обратно към участъка.

— _Аз_ ако бях — сподели Ноби, — щях да нарежа картината на малки парченца, например на по няколко сантиметра в диаметър.

— Това е за диамантите, Ноби. Така се пласират откраднати диаманти.

— Добре, де, тогава какво ще кажеш за следното: нарязваш паното на парчета колкото нормална картина, окей? После нарисуваш картина на гърба на всяко, слагаш го в рамка и ги накичваш наоколо. Никой няма да забележи картина в повече, нали? Пък после, като отмине шумотевицата, отиваш и ги сгепцваш.

— А _тях_ как ги измъкваш навън, Ноби?

— Ами, първо взимаш лепило и една наистина дълга пръчка и…

Фред Колън поклати глава:

— Не ми се чини да стане, Ноби.

— Добре, де, взимаш боя, дето е същият цвят като стените, и залепваш картината на някоя стена, дето ще я побере, и я замазваш отгоре с боята, тъй че да изглежда досущ като стената.

— Да ти се намира подходяща стена?

— А какво ще кажеш за стената в рамката, дето си е вече там, серж?

— Дявол го взел, Ноби, това е умозамайващо — закова се Колън.

— Благодаря ти, серж. За мен туй значи много, като ти го казваш.

— Но все пак трябва да я измъкнеш навън, Ноби.

— Сещаш ли се за всичките ония покривала за прах, серж? Бас ловя, че след няколко седмици групичка юнаци с работни престилки ще могат да излязат оттам с голямо бяло руло под мишница и никой няма да им обърне внимание, щото нали всички ще си мислят, че паното е щипнато преди седмици.

Настъпи краткотрайна тишина, преди сержант Колън да отвърне с приглушен глас:

— Много опасен ум имаш, Ноби. Много опасен наистина. А как ще махнеш новата боя все пак?

— О, туй е лесно — отвърна Ноби. — Освен туй знам откъде да намеря няколко бояджийски престилки.

— Ноби! — шокира се Фред.

— Добре, де, серж! Не можеш обаче да виниш човек, че мечтае.

— Това може да е голямо постижение за нас, Ноби. И няма да ни дойде зле сега.

— Пак ли ти се обаждат бъбреците, серж?

— Може да се присмиваш, Ноби, но трябва само да се огледаш — тъжно рече Фред. — Засега е само бой между бандите, но ще става все по-зле, помни ми думата! И всичкото това дърлене за нещо, което се е случило преди хиляди години! Не знам защо не си идат там, откъдето са дошли, щом толкоз искат да се дърлят!

— Повечето вече са си оттук — отбеляза Ноби.

Фред изрази със сумтене презрението си към обикновения географски факт.

— Война, Ноби! Пфу! За какво добро служи?

— Не ‘нам, серж. Освобождаване на роби например?

— Абсолют… е, да.

— Защита срещу тоталитарен агресор?

— Добре, признавам, но…

— Спасение на цивилизацията от ордата на…

— Не носи нищо добро в края на краищата, опитвам се да кажа, Ноби, ако ме слушаш за общо пет секунди — остро рече Фред Колън.

— Да, ама кое носи добро в края на краищата, серж?

>

— Би ли повторил пак, наблягайки на всяка дума? — помоли Ваймс.

— Мъртъв е, сър. Кофтимели е мъртъв. Джуджетата са убедени.

Ваймс се втренчи в капитана. След това отмести поглед към Сали:

— Дадох ти заповед, младши страж фон Гърбатен. Марш да се присъединяваш!

Когато момичето се измъкна набързо, той продължи:

— Надявам се и ти да си убеден, капитане…

— Слухът се разнася сред джуджетата като… като…

— Алкохол в кръвта? — подсказа Ваймс.

— Много бързо във всеки случай — заключи Керът. — Станало снощи. Някакъв трол се намъкнал в дома му на Петмезената улица и го пребил. Дочух някои от момчетата да роптаят.

— Керът, нямаше ли да _знаем_, ако нещо подобно се случи? — въздъхна Ваймс, а на сцената в съзнанието му Ангуа и Фред Колън отново заизричаха касандренските си прокоби. _Джуджетата знаеха нещо. Джуджетата бяха разтревожени._

— А не знаем ли, сър? — учуди се Керът. — Искам да кажа, нали току-що ви информирах.

— Имам предвид, защо хората му не крещят по улиците? Политически атентат и тем подобни? Не следва ли да викат „проклето убийство“? Ти от кого научи?

— От редови страж Железоврът и ефрейтор Халколеяр, сър. Те са стабилни момчета. Халколеяр скоро ще е готов за сержант. Ъ-ъ… има още нещо, сър. Аз всъщност ги попитах защо не сме разбрали служебно и Железоврът каза… това няма да ви хареса, сър… каза, че Стражата не бивало да узнава.

Керът се вгледа във Ваймс. Беше трудно да се долови промяната в изражението на командира, но определени мускулчета по лицето му се стегнаха.

— По чия заповед?

— Явно идва от тъй наречения Ревностен. Той е… нещо като тълкувател на Кофтимели, предполагам. Казва, че това касае само джуджетата.

— Но тук е Анкх-Морпорк, капитане. И убийството си е Убийство.

— Да, сър.

— А ние сме Градската стража — продължи Ваймс. — Пише го на входа.

— Всъщност в момента по-скоро пише „Ченгетътъ са копелетъ“, сър, но наредих да го изтрият — вметна Керът. — И освен…

— Това означава, че ако някой бъде убит, ние носим отговорност — прекъсна го Ваймс.

— Ясно ми е какво имате предвид, сър — внимателно отвърна Керът.

— Ветинари знае ли?

— Не мога да си представя, че не знае.

— И аз. — Ваймс се замисли за момент. — А какво става с Вестника? Там работят много джуджета.

— Бих се учудил, ако го споделят с хората, сър. Аз разбрах само защото съм джудже и на Халколеяр доста му се иска да стане сержант, пък и честно казано, ги подслушах, но се съмнявам джуджетата от печатницата да го споменат на редактора.

— Да не би да ми казваш, капитане, че джуджетата в Стражата биха _потулили_ убийство?

Керът явно се шокира.

— О, не, сър!

— Добре!

— Биха го потулили само от хората. Съжалявам, сър.

„Важното е да не се разкрещя в този момент — каза си Ваймс. — Да не… как му викат… изпусна края. Да приема това като поука. Да разбера защо светът не е такъв, какъвто си го представям. Да събера фактите, да смеля информацията, да обмисля последиците. И _после_ да му изпусна края. Но прецизно.“

— Джуджетата са законопослушни граждани, капитане — стегна се той. — Дори плащат данъците си. И изведнъж решават, че е редно да не доложат за вероятно убийство?

Керът забеляза стоманения блясък в очите на Ваймс.

— Ами, работата е там, че… — той се поколеба.

— Да?

— Разбирате ли, Кофтимели е дълбинник, сър. Имам предвид _наистина_ дълбинен. Мрази да излиза на повърхността. Казват, че живеел на под-подподземното ниво…

— Знам всичко това. И?

— Ами колко надолу се простира юрисдикцията ни, сър?

— Какво? Колкото си искаме!

— Ъ-ъ, това пише ли го някъде, сър? Повечето джуджета тук са от Меден рудник, Лламедос и Юбервалд — посочи Керът. — По онези места има наземни и подземни закони. Знам, че тук не е така, но… ами те така разбират света. И, разбира се, джуджетата на Кофтимели са _все_ дълбинници, а вие знаете отношението на обикновените джуджета към тях.

„Почти ги обожествяват, мътните ги взели — каза си Ваймс, притиснал върха на носа си и затворил очи. — Става все по-зле и по-зле.“

— Добре — кимна той. — Но тук е Анкх-Морпорк и си имаме наши закони. Няма нищо нередно в това да се поинтересуваме за здравето на брат Кофтимели, нали? Можем да почукаме на вратата, нали? Да кажем, че има сериозна причина да питаме. Знам, че е само слух, но ако достатъчно хора вярват на него, _няма_ да можем да го озаптим.

— Добра идея, сър.

— Иди кажи на Ангуа, че я искам на линия. А също и… Треска. И Халколеяр може би. Ти също ще дойдеш, разбира се.

— Ъ-ъ, не е добра идея, сър. Доколкото знам, повечето дълбинници имат задръжки към мен. Смятат, че съм прекалено човечен за джудже.

— Нима?

„Почти два метра на бос крак — помисли си Ваймс. — Осиновен и отгледан от джуджета в малка планинска мина. На техния език се казва Кзад-бхат, което значи Главотрес.“ Той се прокашля:

— Интересно защо, за бога, смятат така?

— Е, аз знам, че съм… _формално погледнато_, човек, сър, но размерът по принцип никога не е бил _джуджешкото_ определение за джудже. Въпреки това сподвижниците на Кофтимели не ми се радват особено.

— Съжалявам да го чуя. В такъв случай ще взема Веселка.

— Да не сте луд, сър? Знаете отношението им към джуджета, които действително си _признават_, че са жени!

— Добре тогава. Ще взема сержант Детритус. _Той_ поне е стабилен, нали?

— _Би могло_ да се приеме малко провокативно, сър — поколеба се Керът.

— Детритус е анкх-морпоркско ченге, капитане, точно като теб и мен — натърти Ваймс. — Предполагам, че _аз_ поне съм приемлив?

— Да, сър, разбира се. Но мисля, че ги притеснявате.

— Нима? О… — Ваймс се поколеба. — Е, това е добре. А Детритус е служител на закона. Тук все още имаме някакъв закон. И ако питат мен, той се простира надълбоко. До самото дъно.

>

„Адски тъпо изказване“ — помисли си Ваймс пет минути по-късно, докато крачеше по улицата начело на малкия си отряд. Той се прокле, че го е изрекъл.

Ченгетата оцеляваха с хитрост. Така _работеше_ системата. Правиш си стражеви участъци с големи сини светлини по фасадите, гледаш винаги да има видно присъствие на плещести стражи по големите обществени места и се пъчиш навсякъде, сякаш притежаваш околията. Но всъщност не я притежаваш. Всичко е само цирк. Насаждаш малки стражници в съзнанието на народа. Разчиташ хората да отстъпят, знаейки правилата. Но всъщност сто добре въоръжени души като нищо могат да пометат Стражата, ако знаят какво правят. В момента, в който някоя откачалка открие, че хванати неподготвени, ченгетата умират точно като всички останали, магията изчезва.

Нима джуджетата на Кофтимели нямат вяра на Градската стража? Това може и да се окаже проблем. Сигурно бе провокативно да вземе трол, но Детритус е гражданин, по дяволите, точно като всички тях. Ако…

— Там-тирирам-тирирам-тирирам!

А, да. Независимо колко зле са нещата, винаги могат да станат още по-зле…

Той извади лъскавата кутийка от джоба си и отвори капачето. Остроухата физиономия на дребно зелено духче се оцъкли в него с онази горестна, безнадеждна усмивка, чиито нюанси бе свикнал да различава и от които се ужасяваше.

— Добро утро, Въведете Името Си Тук! Аз съм Дезорганизатор пето поколение Gooseberry™*! — Мога ли да… — започна духчето в скоропоговорка, за да успее да каже възможно най-много преди неизбежното прекъсване.

[* По аналогия на Blackberry, което всъщност си е къпина на най-обикновен нетехномански език. Gooseberry пък е цариградско грозде, но тук си заслужава да забъркам една страшна боза от превод, аналогия и рима, наричайки го гроздебери. — Б.пр.]

— Кълна се, че те изключих — ядно каза Ваймс.

— Заплашихте ме с чук — обвинително рече духчето и затропа по миниатюрните решетки. — Ей, народе, този заплашва произведение на техноманското изкуство с чук! Дори не си е попълнил регистрационната карта! Затова трябва да го наричам Въведете Име…

— Мислех, че сте се отървал от това нещо, сър — подхвърли Ангуа, когато Ваймс хлопна капачето. — Разбрах, че е претърпяло… злополука.

— Ха! — обади се глух глас от кутията.

— Сибил все ми взима следващо — Ваймс направи физиономия. — По-усъвършенствано. Но _знам_, че това беше изключено.

Капачето се изтласка нагоре.

— Будя се за алармите! — изписка духчето. — _Десет двоеточие Четирийсет и Пет Сеанс за Проклетия Портрет!_

Ваймс изпъшка. Портретът от сър Джошуа. Щеше да бере ядове за това. Вече бе пропуснал два сеанса. Но тази работа с джуджетата беше… важна!

— Няма да успея да отида — промърмори той.

— В такъв случай бихте ли искал да прибегнете до лесната за ползване интегрирана услуга за съобщения Bluenose™?*

[* Напук на напредничавите технологии, „bluenose“ в класическия смисъл е нещо твърде закостеняло. — Б.пр.]

— В какво се състои? — с дълбоко подозрение попита Ваймс. Поредицата дезорганизатори, които бе имал, бележеха доста голяма успеваемост в решаването на почти всички проблеми, произтичащи най-вече от факта, че ги притежаваш.

— Ъ-ъ, в общи линии се състои в това да тичам със съобщение до най-близката сигнална кула _наистина_ бързо — с надежда обясни духчето.

— А връщаш ли се? — надеждата също се надигна у Ваймс.

— _Абсолютно!_

— Не, благодаря — отсече Ваймс.

— А какво ще кажете за играта Splong!™, специално изобретена за петото поколение? — замоли се духчето. — Ето, подготвил съм прилепите. Не? Може би ще предпочетете класическата „Познай колко прасета тежа“? Или бих могъл да изсвирукам някоя от любимите ви мелодии? Функцията iHUM™* ми дава възможност да помня до хиляда и петстотин от вашите хитов…

[* По аналогия с iPOD, но много, много по-гениално: „I hum“ буквално означава „аз тананикам“. — Б.пр.]

— Бихте могъл да направите опит да го използвате, сър — обади се Ангуа, след като Ваймс отново тръшна капака над протестиращото гласче.

— Вече използвах едно такова — изсумтя Ваймс.

— Верно е. За подпиране на вратата — избоботи Детритус зад гърба му.

— Просто не съм фен на техноманията, ясно? — сопна се Ваймс. — Край на дискусията. Треска, би ли отскочил до алея „Лунно езерце“, моля? Предай извиненията ми на лейди Сибил, която ще бъде в ателието на сър Джошуа. Кажи й, че много съжалявам, но е изникнало нещо, към което трябва да се подходи внимателно.

„Всъщност е точно така — замисли се той, като продължиха. — Може би трябва да се подходи доста по-внимателно, отколкото аз възнамерявам. Е, да става каквото ще! Все ще има защо, щом като трябва да подхождаш внимателно само за да разбереш дали е _имало_ убийство.“

>

Петмезената улица беше типично за заселване на джуджета място — в _периферията_ на по-противните градски части, но не изцяло в тях. Набиваха се на очи външните признаци на джуджешката колонизация: мозайка от прозорци, свидетелстващи за превръщането на двуетажни в триетажни къщи без промяна на височината; излишък от дребни понита, теглещи каручки; и, разбира се, основният показател: гъмжилото от всички тези дребосъци с бради и шлемове.

Освен това джуджетата се разширяваха надолу. Копаенето си им беше в кръвта. Тук горе, далеч от реката, сигурно можеха да стигнат две нива под мазетата, без да затънат до гуша във вода.

Тази сутрин много от тях бяха наизлезли и висяха по улиците. Не бяха точно ядосани, доколкото Ваймс можеше да прецени от наличната за изразителни цели зона, ограничена до няколкото сантиметра между веждите и мустаците, но не беше обичайно за джуджета просто да висят наоколо. Те все бяха някъде, работейки усилено, обикновено един за друг. Не, не бяха ядосани, но _бяха_ угрижени. Нямаше нужда да се видят лицата им, за да се усети това. Джуджетата като цяло не приемаха радушно вестниците, отнасяйки се към новините в тях както любител на свежото грозде към стафидите. Те се сдобиваха с новини от други джуджета, за да са сигурни, че са актуални, свежи и качествени, при това без съмнение обогатени с всякакви екстри в процеса на предаването им. Тази тълпа стоеше в несигурно очакване на новината, че ще се превърне в метеж.

В момента тълпата се разцепи, за да им направи път. Присъствието на Детритус възбуди ропот, който тролът съобразително реши да не чуе.

— Усещате ли това? — прошепна Ангуа, докато кървяха по улицата. — Под краката си?

— Нямам твоите сетива, сержант — поклати глава Ваймс.

— Едно непрекъснато туп, туп изпод земята — обясни Ангуа. — Долавям леки трусове. Мисля, че е помпа.

— Може би отводняват още мазета? — допусна Ваймс. „Явно копаят сериозно. Колко надолу могат да стигнат? — зачуди се той. — Все пак Анкх-Морпорк с изграден предимно върху Анкх-Морпорк. Тук е имало град от веки веков.“

По-отблизо си личеше, че тълпата не е просто хаотична навалица. Беше нещо като шпалир от двете страни на улицата, бавно придвижващ се към един страничен вход. Чакаха да видят граговете. _Моля, елате да кажете надгробните слова за баща ми… Моля, дайте съвет за продажбата на дюкяна ми… Моля, напътствайте ме в начинанието ми… Аз съм далеч от костите на дедите ми, моля, помогнете ми да остана джудже…_

Сега не беше времето да си _д’ркза_. Строго погледнато, повечето анкх-морпоркски джуджета бяха _д ‘ркза_ — това значеше нещо като „не истинско джудже“. Те не живееха дълбоко под земята и не излизаха навън само нощем, не добиваха метал, допускаха дъщерите им да покажат поне _известни_ признаци на женственост, бяха малко немарливи към някои от ритуалите. Но полъхът на Куумската долина витаеше във въздуха и сега не бе времето да си _донякъде_ джудже. Така че се осланяш на граговете. Те се грижат да си на правилния път.

И досега Ваймс нямаше нищо против това. Досега обаче граговете в града не бяха почнали да проповядват убийство.

Той _харесваше_ джуджетата. От тях ставаха надеждни служители и по природа бяха законопослушни, поне при липсата на алкохол. Но сега всички го гледаха. Усещаше тежестта на погледите им.

Да висиш и да зяпаш хората, разбира се, беше главно занятие в Анкх-Морпорк. Градът беше първенец по нетно производство на втренчени погледи. Но тези бяха от неправилния вид. Улицата излъчваше не точно враждебност, но отчужденост. И все пак това беше анкх-морпоркска улица. Как може да се чувства чужд тук?

„Може би не трябваше да водя трол — каза си той. — Но докъде ще стигне това? Посочете си ченге от схемата по свой избор!“

Две джуджета бяха застанали на пост пред дома на Кофтимели. Бяха по-тежко въоръжени от нормалното, доколкото това изобщо бе възможно, но може би респектът, който всяваха, се дължеше най-вече на наметалата им от черна кожа. За всички наясно с порядките това означаваше, че служат на дълбинните джуджета и като такива са приносители на част от магията, упованието, благоговението или страхопочитанието, вградени в съзнанието на обикновените, грешни джуджета.

Те изгледаха Ваймс с погледа на всички стражи по света, който в общи линии изразява следното: по подразбиране си мъртъв, от което състояние те дели само търпението ми. Но Ваймс бе подготвен за това. Всички дяволи знаеха, че той самият го е прилагал доста често.

Той отвърна с надменното изражение на някой, който не забелязва пазачите.

— Командир Ваймс, Градска стража — показа значката си. — Трябва да се видя с Граг Кофтимели незабавно.

— Той не приема никого — каза един от пазачите.

— О! Да не _е_ умрял, а? — подхвърли Ваймс.

_Почувства_ отговора. Дори не бе необходимо да забележи лекото кимване на Ангуа. Джуджетата бяха ужасени от въпроса и се потяха.

За тяхно възмущение и потрес и донякъде за своя собствена изненада, той седна на стъпалата между тях и извади пакет евтини пури от джоба си.

— Няма да ви предложа по една, момчета, щото знам, че не ви е разрешено да пушите на пост — дружески забърбори той. — И аз на моите не им разрешавам. На мен ми се разминава само защото няма кой да ме изхвърли, ха-ха. — Издуха струйка син дим. — Е, както знаете, аз съм началник на Градската стража. Известно ви е, нали?

Двете джуджета, вперили погледи право напред, кимнаха едва доловимо.

— Добре — провлачи Ваймс. — Това означава, че вие _двамата_ възпрепятствате изпълнението на задълженията ми. Това ме изправя пред, ами… огромен _набор_ от възможности. Тази, за която си мисля в момента, е да привикам редови страж Дорфл. Той е го`лем. _Него_ нищо не може да го възпрепятства за изпълнение на задълженията му, повярвайте ми. Със _седмици_ ще събирате от пода парчета от тази врата. И ако бях на ваше място, не бих застанал на пътя му. О, освен това всичко ще е законно, което значи, че ако някой окаже съпротива, ще стане наистина интересно. Вижте, казвам ви това само защото съм извървял своя път като страж през годините и знам, че има моменти, в които трябва да си корав, но има и други — а този, мисля, е от тях, — когато да влезеш и да попиташ онези _вътре_ какво следва да правиш, е много добър ход в кариерата.

— Не може да напускаме поста си — каза едното джудже.

— Не се тревожи за това — изправи се Ваймс. — Аз ще застана на пост вместо теб.

— Това е недопустимо!

Ваймс се наведе над ухото на джуджето.

— _Аз_ съм командир на Стражата — изсъска вече без грам дружелюбие и посочи калдъръма: — _Това_ е моята улица. Мога да стоя където си искам. _Ти_ си застанал на _моята_ улица. Това е главният обществен път. Което значи, че има около дузина неща, за които да те арестувам на мига. Това ще предизвика проблеми, наистина, но ти ще си точно в центъра им. Съветът ми към теб е, като страж към страж, да изприпкаш чевръсто и да говориш с някой по-нагоре по стълбицата, ясно?

Той забеляза разтревожения поглед да проблясва между буйните вежди и пищните мустаци, взря се в миниатюрните, едва доловими знаци, които се бе научил да разпознава, и добави:

— Бегом марш, мадам!

Джуджето зачука по вратата. Резето се отмести. Дочу се шепот. Вратата се отвори. Джуджето бързешком се шмугна вътре. Вратата се затвори. Ваймс се обърна, застана до нея и зае позиция „мирно“ малко по-театрално, отколкото бе необходимо.

От едно-две места се разнесе смях. Джуджета или не, жителите на Анкх-Морпорк винаги искаха да видят развръзката.

Другият пазач изсъска:

— Забранено е да се пуши на пост!

— Опа, извинявам се — Ваймс тикна пурата зад ухото си за по-късно. Това предизвика още няколко изхилвания. „Нека се смеят — каза си Ваймс. — Поне не мятат разни неща.“

Слънцето взе да напича. Тълпата стоеше в очакване. Сержант Ангуа зазяпа небето с внимателно подбрана безизразност. Детритус бе замрял в абсолютната, скалоподобна неподвижност на трол без никакво занимание в момента. Само Халколеяр изглеждаше напрегнат. „Това сигурно не е най-удачният момент и място да си джудже със значка — помисли си Ваймс. — Но защо? Единственото, което правим от няколко седмици, е да се опитваме да спрем две групи идиоти да се избият взаимно.“

А сега и това. „Тази сутрин ще ми струва доста разправии на висок тон“ — заключи Ваймс, въпреки че Сибил никога не повишаваше глас, като го упрекваше. Само говореше тъжно, което беше още по-лошо.

Проклетият фамилен портрет, това беше проблема. Явно изискваше ужасно много сеанси, но това бе традиция в семейството на Сибил и не подлежеше на обсъждане. Портретът бе почти еднакъв за всяко поколение — щастливото семейство на фона на хълмистите им имоти. Ваймс не притежаваше хълмисти имоти, само подбити пети, но като наследник на богатството на Рамкин стана ясно, че е собственик и на Крунделс, огромно имение в провинцията. Дори не го беше зървал до момента. Ваймс нямаше нищо против провинцията, стига да не му се пречка, но обичаше настилката под краката си и не държеше особено да го изобразят като някакъв вид дворянин. Засега извиненията му да избегне безконечните сеанси бяха основателни, но силно оспорвани…

Измина още време. Някои от джуджетата в тълпата се разотидоха. Ваймс не помръдна, дори когато чу резето да се дръпва назад и после да щраква обратно. Опитваха се да го изкарат от търпение.

— Ча-ча-тирам-тадам-тадам-тадам-парам-пам!

Без да сведе очи, запазвайки безстрастния, вперен в безкрая стражнически взор, Ваймс извади дезорганизатора от джоба си и го доближи до устните си.

— _Знам_, че беше изключен — процеди той.

— Скачам за алармите, ясно?

— Как да те спра да го правиш?

— Правилните думи са в наръчника, Въведете Името Си Тук — фръцна се духчето.

— Къде е наръчникът?

— Изхвърлихте го — отвърна духчето с укор. — Винаги го изхвърляте. Затова не използвате правилните команди и затова не отидох да си „навра главата в пачи гъз“ вчера. Имате уговорена среща с лорд Ветинари след половин час.

— Ще съм зает — смотолеви Ваймс.

— Бихте ли искал да ви напомня отново след десет минути?

— Кажи коя част от „наври си главата в пачи гъз“ не разбра? — изсъска Ваймс и мушна кутията обратно в джоба си.

Значи, имаше половин час. Половин час беше достатъчен. Онова, което се канеше да направи, щеше да е драстично, но беше забелязал погледите, които джуджетата хвърляха към Детритус. Слухът бе пагубна отрова.

Когато направи крачка напред, готов да посрещне Дорфл и всички проблеми, свързани с нахлуването в къщата, вратата се отвори зад него.

— Командир Ваймс? Можете да влезете.

На входа стоеше джудже. Ваймс смътно различи силуета му в сумрака. И едва сега забеляза символа, изрисуван с тебешир на стената над вратата: кръг, пресечен с хоризонтална линия.

— Сержант Ангуа ще ме придружи — каза той. Символът му се стори неясно обезпокоителен — изглежда беше марка за собственост, доста по-емфатична от например малка табела с надпис „Mon Repos“.*

[* Моята почивка (фр.). — Б.пр.]

— Тролът ще остане вън — категорично изрече фигурата.

— Сержант Детритус ще остане на пост заедно с ефрейтор Халколеяр — заяви Ваймс.

Тази преформулировка мина, което подсказваше, че джуджето може и да разбира много от желязо, но нищо от желязна ирония. Вратата се отвори по-широко и Ваймс пристъпи вътре.

Помещението беше празно, с изключение на няколко струпани сандъка, и миришеше на… какво? Развалена храна. Стари пусти къщи. Запечатани стаи. Тавански помещения.

„Цялата къща е таванско помещение“ — помисли си Ваймс. Глухото _туп, туп_ наистина се долавяше в нея. Беше като пулс.

— Насам, моля — подкани ги джуджето и въведе Ваймс и Ангуа в една странична стая. И тук единствената покъщнина се състоеше от дървени сандъци и няколко доста износени лопати.

— Не приемаме гости често. Моля да проявите търпение — каза джуджето и се измъкна заднешком. Ключът щракна в ключалката.

Ваймс седна на един сандък.

— Любезно — изкоментира Ангуа.

Ваймс сложи ръка до ухото си и посочи с палец влажната, оцапана мазилка. Тя кимна и безгласно изрече „труп“, сочейки надолу.

— Сигурна ли си? — прошепна Ваймс.

Ангуа потупа носа си. Не може да се спори с върколашки нос.

Ваймс се облегна на един по-голям сандък. Беше направо удобство за човек, свикнал да спи подпрян на всякаква налична стена.

Мазилката по отсрещната стена се ронеше, позеленяла от влага и покрита с прашни стари паяжини. Някой обаче бе надраскал символ в нея толкова дълбоко, че части от мазилката се бяха откъртили. Отново беше кръг, но този път разсечен от две диагонални линии. Каква проява на страст, твърде неочаквана за джуджета!

— Много добре го понасяте, сър — обади се Ангуа. — Сигурно знаете, че са нарочно неучтиви.

— Невежливостта не е противозаконна, сержант — Ваймс подръпна шлема над очите си и се намести.

_Дяволчетата недни! Ще си играят кретенски игрички с мен, така ли? Ще пробват да ме издразнят, а? Да не се казва на Стражата, значи? В този град няма зони със забранен достъп, ще се погрижа да го схванат. О, да._

Напоследък в града имаше все повече дълбинници, въпреки че много рядко се срещаха извън джуджешките райони. Дори там всъщност не се срещаха _те_ самите, а само прашните им черни носилки, прокарвани през тълпите от четири други джуджета. Носилките бяха без прозорци — навън нямаше нищо, което един дълбинник би желал да види. Градските джуджета се отнасяха към тях със страхопочитание и трябва да се каже, с известно притеснение, като към някой уважаван, но леко смахнат роднина. Защото нейде в съзнанието на всяко градско джудже имаше едно гласче, което повтаряше: „Трябва да живееш в мина, трябва да си в планините, не бива да вървиш под откритото небе, трябва да си _истинско_ джудже.“ С други думи, всъщност не бива да работиш в чичовия си багрилен цех в „Кукличките“. Но пък щом _го правиш_, може поне да се опиташ да _мислиш_ като същинско джудже. А част от това означава да се ръководиш от дълбинниците, джуджешките джуджета, които живеят в пещери на километри под земята и никога не зърват слънцето. Някъде там долу в тъмното е истинската джуджешка същност. Те я познават и могат да те напътстват…

Ваймс нямаше нищо против това. В него имаше толкова смисъл, колкото и в онова, в което вярваха маса хора, а болшинството джуджета бяха образцови граждани, макар и в умален мащаб.

Но да решат да пазят убийство в родова тайна? „Не и при моята Стража!“ — зарече се Ваймс.

След десетина минути вратата се отключи и влече друго джудже. Ваймс определи облеклото му като на „стандартно градско джудже“, което означаваше основно шлем, кожени дрехи, ризница от метални брънки и бойна брадва/миньорска кирка, но това специално носеше боздуган. Също така имаше и черно наметало. Изглеждаше смутено.

— Командир Ваймс. Какво да кажа? Извинявам се за начина, по който са се отнесли с вас!

„Бас държа“ — отвърна Ваймс. На глас обаче каза:

— А вие кой сте?

— Отново се извинявам! Аз съм Ловкоклинчи и съм… най-близкият превод може би е „лице за контакти на светло“. Правя онези неща, които трябва да се направят над повърхността. Моля, елате в кабинета ми! — Той бързо заситни пред тях.

Кабинетът беше на долния етаж, в иззиданото с камъни мазе. Изглеждаше доста уютно. До едната стена бяха натрупани щайги и чували. В дълбоките пещери все пак нямаше кой знае колко храна; опростеният живот на джуджетата долу се осигуряваше от доста усложнения живот на маса джуджета горе. Ловкоклинчи имаше вид на малко повече от слуга, който се грижи за изхранването на господарите си, макар той вероятно да си мислеше, че работата му е доста по-възвишена. В ъгъла имаше перде, което може би закриваше легло; джуджетата не се стремяха към изискан живот.

Бюрото беше отрупано с книжа. До него на малка масичка имаше осмоъгълна дъска с малки пионки. Ваймс въздъхна. Мразеше игрите. Правеха света да изглежда прекалено прост.

— О, от играчите ли сте, командире? — запита Ловкоклинчи с гладния поглед на запален почитател. Ваймс познаваше този тип ентусиасти. Ако покажеш учтив интерес, не ти мърда цяла нощ.

— Лорд Ветинари е. Мен никога не ме е влечало — отвърна Ваймс.* — Ловкоклинчи не е често срещано име сред джуджетата. Да не сте роднина с Ловкоклинчещите от Лоената уличка? — Той не целеше нищо повече от безобидно разчупване на леда, но със същия успех би могъл да изпсува. Ловкоклинчи сведе поглед и смотолеви:

[* Ваймс по принцип не беше на ти с нито една игра, по-сложна от мятането на стрелички. Шахът конкретно винаги го бе дразнил. Все се ядосваше на тъпия начин, по който пешките тръгваха и помитаха насрещните пешки, докато царете се разтакаваха, без нищо да правят. Ако пешките се обединят, може би ако привлекат и топовете, цялата дъска щеше да е република в рамките на десетина хода.]

— Ъ-ъ, да… но за един… граг, дори и новак, всички джуджета са негово… семейство. Няма да бъде… наистина няма да бъде… — той замлъкна, докато явно друга част от мозъка му пое управлението. — Може би желаете кафе? — оживи се той. — Ще ида да донеса.

Ваймс отвори уста да откаже, но се спря. Джуджетата правеха добро кафе, а от съседната стая се разнасяше подобен аромат. Освен това излъчваната от Ловкоклинчи нервност подсказваше, че днес е изпил доста от него. Няма лошо да се насърчи да изпие още малко. На това учеше хората си: субектите се стягат от ченгета. Ако служителят си знае работата, изнервените субекти издават твърде много.

Докато джуджето липсваше, той огледа по-добре стаята и погледът му се спря на надписа „Хроники на Куумската долина“ върху корицата на една книга, наполовина закрита от бумагите.

Отново тази проклета долина, този път с добавъчна мистерия. Всъщност Сибил бе купила екземпляр, както цялото читателско население в града и го бе завлякла да види злочестата картина на онзи нещастен човечец в Кралския музей на изкуствата. Картина с тайни? Нима? И как така някакъв побъркан млад художник преди сто години е знаел тайната на битка, водена преди хиляди години? Сибил му обясни, че според книгата е намерил нещо на бойното поле, но то било обладано и гласовете го накарали да повярва, че е пиле. Или нещо от сорта.

Когато чашите бяха поднесени с малко разлято по бюрото на Ловкоклинчи, понеже ръката му трепереше, Ваймс каза:

— Трябва да видя Граг Кофтимели, сър.

— Съжалявам, това е невъзможно.

Отговорът дойде гладък и равен, като че ли джуджето се бе упражнявало. Но имаше пламъче в очите му и Ваймс хвърли поглед към възголямата решетка в стената.

В този момент Ангуа леко се прокашля. „Ясно — каза си Ваймс, — някой подслушва.“

— Господин Ловко… клинчи — започна той, — имам причина да смятам, че е извършено сериозно престъпление на анкх-морпоркска земя. Така де, под нея — додаде той. — Но анкх-морпоркска при всички случаи.

За пореден път странното спокойствие на Ловкоклинчи го издаде. В очите му имаше колебание.

— Съжалявам да го чуя. Как мога да ви помогна да решите случая?

„О, добре тогава — ядоса се Ваймс. — Вече казах, че не играя игрички.“

— Като ме заведете до тялото на мъртвеца, което държите долу.

Ваймс гаднярски се зарадва на начина, по който Ловкоклинчи се сви. Време е клинът да се набие докрай… Той извади значката си.

— Ето пълномощията ми, господин Ловкоклинчи. _Ще_ обискирам това място. Предпочитам да го направя с ваше разрешение.

Джуджето трепереше от страх или притеснение, а може би и от двете.

— Ще нахлуете в обителта ни? Невъзможно! Законите на джуджетата…

— Това е Анкх-Морпорк — сряза го Ваймс. — От горе до долу. Нахлува се в чужда територия. Да не ми казвате, че не мога да претърся едно подземие? Незабавно ме заведете при Граг Кофтимели или който и да го замества! Веднага!

— Аз… аз отказвам да изпълня молбата ви!

— Не беше молба!

„Ето че стигнахме до собствената ни Куумска долинка — помисли си Ваймс, вперил поглед в очите на Ловкоклинчи. — Няма връщане назад. И двамата се мислим за прави. Но _той_ греши!“

Леко движение го накара да погледне надолу. Треперещият пръст на Ловкоклинчи се въртеше в кръг по разляното кафе. Докато Ваймс стоеше втренчен, пръстите на джуджето прокараха две линии през кръга. Той се взря отново в очите, изпълнени с гняв, страх… и още нещо, почти недоловимо…

— А! Командир Ваймс, нали? — обади се глас от прага.

Сякаш говореше лорд Ветинари. Беше същият равен тон, подсказващ, че най-сетне са ти отделили внимание и в известен смисъл си неизбежно задължение. Но идваше от друго джудже, както можеше да се предположи, въпреки че носеше твърда островръха черна качулка, която го изравняваше до средния човешки ръст.

Фигурата беше изцяло забулена, в пълния смисъл на думата, в припокриващи се черни кожени пластове единствено с тесен процеп за очите. Ако не беше тихата властност в гласа, можеше да се обърка с много мрачна декорация за Прасколеда.

— А вие сте…? — вдигна вежди Ваймс.

— Ревностен, командире. Ловкоклинчи, иди да си вършиш работата!

Когато „лицето за контакти на светло“ се изнесе скорострелно, Ваймс се обърна на място, провлачвайки ръкав по лепкавия символ, който се замаза.

— И _вие_ ли искате да ни услужите? — хладно запита Ваймс.

— Ако мога — отвърна джуджето. — Моля, последвайте ме. За предпочитане е сержантът да не идва с вас.

— Защо?

— По очевидни причини — сви рамене Ревностен. — Неприкрито е самка.

— Какво? Е, и? Сержант Ангуа съвсем категорично не е джудже — възрази Ваймс. — Не може да очаквате всички да спазват _вашите_ правила!

— Защо не? — контрира го джуджето. — Вие го правите. Но бихме ли могли така, заедно, само за момент, да отидем до кабинета ми и да обсъдим нещата?

— Не ме мислете, сър — кимна Ангуа. — Може би така е най-добре.

Ваймс опита да си наложи спокойствие. Знаеше, че се поддава на гнева си. Онези мълчаливи наблюдатели на улицата го бяха подпалили, а погледът, който му хвърли Ловкоклинчи, трябваше да се обмисли. Но…

— Не — рече Ваймс.

— Няма да направите тази малка отстъпка? — запита Ревностен.

— Вече направих няколко големи, повярвайте ми — отвърна Ваймс.

Скритите под островръхата качулка очи се втренчиха в него за няколко секунди.

— Много добре — каза Ревностен. — Моля, последвайте ме.

Джуджето се обърна и отвори една врата, водеща към малка квадратна ниша. Кимна им да го последват и след като влязоха, дръпна един лост. Нишата се разтресе леко и стените започнаха да се издигат.

— Това е…

— Асансьор — прекъсна го Ваймс. — Да, знам. Виждал съм такива, когато бях при Низшия крал в Юбервалд.

Подхвърленото име не свърши работа.

— Низшият крал не е… на почит тук — каза Ревностен.

— Мислех, че е владетел на всички джуджета? — удиви се Ваймс.

— Широко разпространена заблуда. А, пристигнахме — асансьорът спря с лек тласък.

Ваймс се облещи.

Анкх-Морпорк бе изграден върху Анкх-Морпорк. Това беше всеизвестно. Тук от десет хиляди години се строеше с камък. При ежегодните си разливи Анкх наслагваше все повече тиня и градът растеше на височина, сменяйки таванските помещения с мазета. Говореше се, че човек с търнокоп и добро чувство за ориентация би могъл да прекоси града под земята, пробивайки си път през подземните стени, разбира се, при условие, че може да диша и кал.

Какво е било това място? Дворец? Храм на някой бог, забравен от всички? Пространството беше внушително, черно като сажди, но в горната му част имаше някакво мъждукане, което успяваше да разкрие красивия свод. Странно мъждукане.

— Върми — подсказа Ревностен. — От дълбоките планински пещери край Лламедос. Донесохме ги с нас и тук се размножават много бързо. Явно тинята ви е доста питателна. Убеден съм, че даже светят по-силно.

Мъждукането се придвижи. Не осветяваше кой знае колко, но очертаваше формата на нещата и се насочваше към асансьора, плавно напредвайки по великолепния таван.

— Дори сега се насочват към топлина и движение — отбеляза закачуленото джудже.

— Ъ-ъ… защо?

Ревностен се позасмя.

— В случай че умрете, командире. Мислят ви за някакъв плъх или дребен дивеч, пропаднал в пещерата им. Храненето е нарядко в Дълбините. Всяко ваше издишване означава храна. И когато накрая издъхнете, те се… спускат. Много са търпеливи. Оставят само костите.

— Не _смятах_ да издъхвам тук — промърмори Ваймс.

— Разбира се. Последвайте ме, моля! — Ревностен ги поведе покрай голяма кръгла врата. От другата страна на помещението имаше още няколко, както и неколцина зейнали отвора на тунели.

— Колко надълбоко сме?

— Не много. Около дванайсет метра. Копаенето ни се удава.

— В този град? — изуми се Ваймс. — А защо не пробваме да дишаме под вода? Всъщност вода е твърде ласкателна дума за нашия случай.

— Изолацията също ни се удава доста. Но, уви, явно трудно ни се удава да държим настрана Самюъл Ваймс. — Джуджето влезе в една по-малка стая с плътно покрит с блещукащи върми таван и кимна към две столчета с джуджешки размер: — Моля, седнете. Желаете ли нещо за освежаване?

— Не, благодаря. — Ваймс седна предпазливо на едното столче, което докара коленете му почти до брадичката. Ревностен зае място зад малко бюро от каменни плочи и буквално слиса Ваймс, като свали качулката си. Изглеждаше доста млад, с брада, която фактически бе подрязана.

— Колко са дълги всичките тези тунели? — запита Ваймс.

— Не възнамерявам да ви кажа — равно рече Ревностен.

— Значи подкопавате града ми?

— О, командире! Бил сте в юбервалдските пещери. Знаете как умеят да строят джуджетата. Ние сме майстори. Не мислете, че къщата ви ще пропадне.

— Но вие не просто градите мазета! Вие разработвате шахти!

— В известен смисъл. Ако питате нас, разработваме дупки. Пространство, командире, ето за какво копаем. Да, разработваме дупки. Макар че сигурно ще ви заинтригува, сондите ни откриха дълбок петмезен залеж…

— Не можете да правите това!

— Не можем ли? Но го правим, тъй или иначе — спокойно отвърна Ревностен.

— Но вие ровите под чуждите имоти!

— Зайците ровят, командире. _Ние_ копаем. И, да, така е. Все пак до каква дълбочина е поземлената собственост? И до каква височина?

Ваймс изгледа джуджето. „Успокой се — каза си той. — Тази лъжица не е за твоята уста. Прекалено голяма е. Остави Ветинари да реши какво да прави с нея. Придържай се към онова, с което си наясно. Придържай се към онова, с което _можеш_ да се справиш.“

— Аз разследвам сведения за убийство — рече той.

— Да. Граг Кофтимели. Ужасно нещастие — отвърна Ревностен с влудяващо спокойствие.

— Чух, че било жестоко убийство.

— Описанието е съвсем точно.

— Значи признавате?

— Предпочитам да допусна, че ме питате дали признавам, че е извършено убийство, командире. Да. Така е. И сме се заели с въпроса.

— Как?

— Обсъждаме наемането на _задкрдга_ — Ревностен скръсти ръце. — Това е „онзи, който стопява метала“. Онзи, който открива чистия скъпоценен камък на истината сред шлаката на объркването.

— _Обсъждате?_ Отцепили ли сте района на местопрестъплението?

— Стопилникът може и да нареди това, командире, но ние вече знаем, че престъплението е извършено от трол. — Лицето на Ревностен бе придобило изражение на озадачено оскърбление, което Ваймс жадуваше да изтрие.

— Как разбрахте? Видял ли го е някой?

— Не точно. Но край тялото е открита тролска бухалка.

— И това е всичко, на което се базирате? — Ваймс се изправи. — Стига ми толкова. Сержант Ангуа!

— Сър? — отзова се Ангуа до него.

— Да вървим. Трябва да открием мястото на престъплението, докато все още има незаличени улики!

— Нямате работа в по-долните зони! — озъби се Ревностен, скачайки на крака.

— Как ще ме спрете?

— Как ще минете през заключени врати?

— А _вие_ как ще разберете кой е убил Кофтимели?

— Казах ви, открита е тролска бухалка!

— И това е _то_? „Намерихме бухалка, значи го е извършил трол“? Някой ще се хване ли на това? Готови сте да почнете война в града ми с подобни бабини деветини? Защото, повярвайте, точно това ще се случи, когато дрънканиците ви се разчуят. Само пробвайте и ще ви арестувам!

— И ще почнете война в града си?

Джудже и човек впиха погледи един в друг, поемайки дъх. На тавана над тях върмите се струпаха, наслаждавайки се на хвърчащите слюнки и яростта.

— Защо някой друг освен трол ще иска да пребие грага? — процеди Ревностен.

— Добре! Задавате въпроси! — Ваймс се надвеси през бюрото. — Ако наистина искате отговори, отключете онези врати!

— Не! Не може да отидете там, дежурен по дъска Ваймс!

Джуджето не би могло да вложи повече злост в думата „детеубиец“.

Ваймс се втрещи.

_Дежурен по дъска._ Е, наистина беше такъв, в онова малко квартално училище преди повече от четиридесет и пет години. Майка му бе настояла. Бог знае откъде вадеше по пени на ден за таксата, макар че в повечето случаи госпожа Слабонравна се радваше да приеме заплащането във вид на стари дрехи или дърва за огрев, или за предпочитане джин. Числа, букви, мерки, теглилки — не беше нещо, което да се нарече богата учебна програма. Ваймс ходеше там близо девет месеца, докато улицата не го накара да научи доста по-трудни и по-жестоки уроци. Но за известно време беше удостоен да подава плочките за писане и да чисти дъската. О, каква опияняваща важност ти придава това, когато си шестгодишен!

— Ще отречете ли? — задъха се Ревностен. — Че унищожавате написани думи? Признали сте го пред Низшия крал в Юбервалд!

— Беше на шега!

— О? Значи _отричате_?

— Какво? Не! Той беше впечатлен от титлите ми и аз просто вкарах тази за… майтап.

— Значи отричате престъплението? — настоя Ревностен.

— Престъпление? Чистех дъската, за да може да се напише нещо ново на нея! Как това ще е престъпление?

— Не ви е било грижа къде отиват думите!

— Да ме е било грижа? Та това си беше само тебеширен прах!

Ревностен въздъхна и потърка очите си.

— Тежка нощ, а? — подхвърли Ваймс.

— Командире, аз разбирам, че сте бил млад и може да не сте осъзнавал какво правите, но _вие_ трябва да разберете, че за нас сте съучастник в най-грозното престъпление — унищожаване на думи.

— Извинете, нима да изтриеш „М като Мама“ е углавно престъпление?

— От немислимите за истинско джудже — потвърди Ревностен.

— Нима? Но аз се ползвам с доверието на самия Низш крал!

— И аз така разбрах. Под нас има шест преподобни грага, командире, и в техните очи Низшият крал и неговият род са се отклонили от вярната жила. Той е… — Ревностен изстреля едно изречение в джуджешко стакато прекалено бързо, за да успее Ваймс да схване нещо, и после преведе: — Блудкаж. Опасно либерален. Повърхностен. Видял е светлината.

Ревностен го гледаше напрегнато.

„Мисли бързо! — От това, което си спомняше Ваймс, Низшият крал и обкръжението му бяха доста корави типове. — А тези тук ги смятат за сантиментални либерали.“

— Блудкаж? — повтори той.

— Именно. В тази връзка ви приканвам да си направите извод за същността на онези, на които служа долу.

„А — зарадва се Ваймс. — Ето това вече е нещо. Дори и само намек. Приятелчето Ревностен е мислител.“

— Като казвате, че е „видял светлината“, _звучите_ сякаш имате предвид „покварен“.

— Нещо подобно. Различни думи, командире. Тук долу ще е неразумно да се осланяте на метафорите си. Да видиш светлината означава да си заслепен. Не знаете ли, че очите се отварят по-широко в тъмнината?

— Заведете ме при онези долу!

— Те няма да ви чуят. Дори няма да ви погледнат. Те нямат нищо общо с Горния свят. Вярват, че е нещо като лош сън, кошмар. Не съм _посмял_ да им кажа за вашите „вестници“, отпечатвани всеки ден и захвърляни като боклук. Шокът ще ги убие.

„Но печатарската машина е измислена от джуджета — отвърна наум Ваймс. — Очевидно са били неправилният вид джуджета. Виждал съм и Веселка да хвърля боклук в кофата за книжни отпадъци. Май почти всички джуджета са от погрешния тип, а?“

— Какво точно работите, господин Ревностен?

— Аз съм главната им връзка с Горния свят. Би могло да се каже, управителят.

— Мислех, че това е работа на Ловкоклинчи?

— Ловкоклинчи? Той поръчва стоките, предава заповедите ми, плаща на миньорите и така нататък. Върти домакинството всъщност — пренебрежително отвърна Ревностен. — Той е новак и работата му е да прави каквото му кажа. _Аз_ говоря от името на граговете.

— Говорите с кошмарите от тяхно име?

— Може и така да се каже, предполагам. Те няма да позволят на един думоубиец да стане стопилник. Самата идея е ненавистна.

Те се вторачиха един в друг.

„Пак я докарахме до Куумската долина — каза си Ваймс. — Те няма да…“

— Разрешете да направя предложение — тихо се обади Ангуа.

Две глави се обърнаха. Два чифта устни казаха:

— Да?

— Стопилникът… Търсачът на истината. Трябва ли да бъде джудже?

— Разбира се! — отсече Ревностен.

— Тогава какво ще кажете за капитан Керът? Той е джудже.

— Известно ни е за него. Той е… аномалия — каза Ревностен. — Претенциите му за родственост с джуджетата са спорни.

— Но повечето джуджета в града приемат, че е джудже — възрази Ангуа. — Освен това е ченге.

Ревностен се отпусна тежко на стола си.

— За вашите джуджета тук — да, той е джудже. Но ще е неприемлив за граговете.

— Няма джуджешки закон, който казва, че едно джудже не може да е по-високо от шест стъпки, сър.

— Граговете _са_ закона, жено! — сопна се Ревностен. — Те тълкуват законите, датиращи от десетки хиляди години.

— Е, нашите не датират оттогава — обади се Ваймс. — Но убийството си е убийство навсякъде. Слухът е плъзнал. Духовете сред тролове и джуджета вече хубавичко са се разпалили и това ще ги накара просто да кипнат. _Искате_ ли война?

— С троловете? Това е…

— Не, с града. Има ли част от него, в която законът не важи? Негова светлост няма да приеме това.

— Няма да посмеете!

— Погледнете ме в очите — предизвика го Ваймс.

— Джуджетата са доста повече от стражите — натърти Ревностен, но смутеното изражение вече бе пробягало по лицето му.

— Да не би да ми казвате, че законността е просто въпрос на численост? — ядоса се Ваймс. — Мислех, че вие, джуджетата, буквално се _прекланяте_ пред идеята за законност. Нима всичко се свежда до бройката? Тогава ще назнача още хора. А също и тролове. Те са граждани точно като мен. Сигурен ли сте, че всички джуджета са на ваша страна? Ще вдигна на крак полковете. Ще се наложи. Знам как стоят нещата в Лламедос и Юбервалд, но тук е различно. Един закон, господин Ревностен. С това разполагаме. Ако оставя народът да тръшне вратата пред него, значи по-добре да закрия и Стражата.

Ваймс отиде до вратата.

— Това е моето предложение. Сега се връщам в участъка…

— Почакайте!

Ревностен седеше втренчен в бюрото, барабанейки с пръсти по него.

— Аз не съм… от старшинството тук.

— Нека говоря с вашите грагове. Обещавам да не трия никакви думи.

— Не. Те няма да говорят с вас. Не разговарят с хора. Чакат долу. Знаят за посещението ви. Те са уплашени. Не вярват на хора.

— Защо?

— Защото не сте джуджета! — почти зави Ревностен. — Защото сте… вид сън.

Ваймс сложи ръце на раменете на джуджето.

— Тогава нека отидем долу, където ще можеш да им разкажеш кошмарите — предложи той. — И да им посочиш кой точно от тях съм аз.

Настъпи продължително мълчание, преди Ревностен да отговори:

— Много добре. Вие ме насилвате, както разбирате.

— Ще се радвам да отбележа това — каза Ваймс. — Благодаря за съдействието ви.

Ревностен стана и извади връзка сложни ключове от одеждите си.

Ваймс се опита да запомни пътя, но беше трудно. Имаше чупки и завои в мрачни тунели, които изглеждаха досущ еднакви. Никъде не се виждаше и следа от вода. Докъде стигаха тунелите? Колко надолу? Колко надалеч? Джуджетата си пробиваха път дори през гранит. Сигурно можеха да минат _небрежно_ и през речната кал.

Всъщност на повечето места бяха по-скоро разчиствали, отколкото копали, изнасяйки тинята от помещенията, свързвайки с проходи древните подгизнали стаи. И някак си водата изчезваше.

Имаше блещукащи, може би магически неща, едва видими отвъд тъмните сводове, които подминаваха. И странно монотонно пеене. Той знаеше джуджешки напеви от типа на „брадвата на леля ми е забита в главата ти“, но тези изобщо не бяха такива. Звучаха като кратки думи, изстреляни с много голяма скорост.

И с всеки следващ завой усещаше как яростта му се връща. Обикаляха в кръг, нали? Просто на инат. Ревностен беше дръпнал напред, оставяйки Ваймс да върви слепешком зад него и от време на време да удря главата си. Природата му се бунтуваше. Това не беше нищо повече от проклето размотаване! Джуджетата нехаеха за закона, за него, за света отгоре. „Те подкопават нашия град и не спазват законите ни! Извършено е проклето убийство. Той го призна! Защо търпя този… този глупав театър!“

Минаваше покрай поредния вход на тунел, но този беше препречен с дъска. Той издърпа меча си, викна: „Чудно какво ли има там долу“, строши дъската и тръгна по тунела, а Ангуа подире му.

— Разумно ли е, сър? — прошепна тя, докато напредваха все по-надолу.

— Не. Но ми дойде дотук от господин Ревностен — изръмжа Ваймс. — Казвам ти, още един засукан тунел и ще се върна тук с тежката артилерия, политика или не.

— Успокойте се, сър!

— Ами то всичко, което говори и прави, е обида! Направо ми кипва кръвта! — мърмореше Ваймс, крачейки напред, без да обръща внимание на виковете на Ревностен зад него.

— Там отпред има врата, сър!

— Добре де, не съм сляп! Само полусляп! — тросна се Ваймс.

Той се пресегна. Голямата кръгла врата имаше щурвал по средата и беше цялата изписана с джуджешки руни.

— Можете ли да ги разчетете, сержант?

— Ъ-ъ… „Смъртна опасност! Наводнение! Не влизай!“ — пробва се Ангуа. — Горе-долу в този смисъл, сър. Това са напорни врати. Виждала съм да използват такива в някои мини.

— Заключени с вериги при това! — измърмори Ваймс, протягайки ръка. — Изглежда солидно желязо… ох!

— Сър?

— Срязах си ръката на един пирон! — Ваймс напъха ръка в джоба, където Сибил се грижеше да има чиста кърпичка, подменяна ежедневно, без изключения.

— Пирон в желязна врата, сър? — взря се Ангуа.

— Добре де, нит. Не виждам нищо в тази тъмница. Защо не вземат да…

— _Трябва_ да вървите след мен. Това е мина! Има опасности! — изпъшка Ревностен, настигайки ги.

— Не сте ли овладели наводненията? — попита Ваймс.

— Трябва да ги предвиждаме! Знаем как да се справим! А сега стойте близо до мен!

— Щях да бъда по-склонен на това, _сър_, ако смятах, че минаваме по правилния маршрут! — натърти Ваймс. — Иначе бих се огледал за пряк път!

— Почти стигнахме, командире — рече Ревностен и тръгна напред. — Почти стигнахме!

>

Тролът бродеше без цел и без надежда…

Името му беше Тухльо, макар че в момента не можеше да си го спомни. Главата го цепеше. Направо _разбиващо_. Зарад стъргала ще да е. К’во все викаха? Га’ си се сурнал толко’ надоле, че да си пра’иш сам стъргала, ‘начи си толко’ ниско, че и хлебарките требе да се наведат, та да те наплюват.

Снощи… к’во стана снощи? К’во от онуй видя, к’во от онуй напраи, к’во от онуй в думкащия, врящ казан на мозъка му беше истина? Онуй с великанските рунтави слонове, те май не беха истински.

Почти сигурно в тоя град нема великански рунтави слонове, щото ако имаше, щеше да ги е скивал досега и по улиците щеше да има големи димящи лайна и тем подобни, нема как да ги пропуснеш…

Казваше се Тухльо, защото бе роден в града, а троловете, създадени от метаморфична скала, често придобиваха вида на местните скали. На цвят беше мръсно оранжев, нашарен с хоризонтални и вертикални линии; застанеше ли до стена, беше доста трудно забележим. Но в повечето случаи и без това не го забелязваха. Тухльо беше от онзи тип, чието съществуване само по себе си е обида за всички порядъчни люде, по тяхно мнение.

Оная мина с джуджетата, тя _беше_ ли истинска? Отиваш да се скатаеш някъде и да зяпаш приятни изубръжения, и ей така на — вече си в оная джуджешка дупка? Туй не може да е било истина! Само дето… разправяха, че некакъв трол бил влезнал в джуджешка дупка, ами да, и _’сички_ сега търсеха тоя трол, и то не да го потупат по рамото… Разправяха, че Брекчите искали _наистина_ много да го открият и май не се радват особено. Не се радват, че некакво джудже, дето плюе по клановете, е _очистено_ от трол. Тия луди ли са? То ‘се тая дали са луди или не, щото си имат начини да задават въпроси, дето не зарастват с месеци, тъй че по-добре настрана от тях.

Пък и… за джуджетата ‘сички тролове са еднакви, нали? А друг не го е скивал. Тъй че карай как си знаеш, а? Все ще се оправи. Ще се оправи. Освен туй, не може да съм бил аз…

Тухльо се сети — ми да, т’ва ми е името, знаех си през целото време, — че имаше още малко от белия прах на дъното на торбата си. Всичко, което трябваше да направи сега, бе да намери стреснат гълъб и някакъв алкохол, изобщо какъвто и да е алкохол и ще се оправи. Ми да. Чудничко. Изобщо няма за какво да се кахъри…

Ми да.

>

Когато Ваймс пристъпи навън под ослепителната дневна светлина, първото му дело бе да поеме дълбоко дъх. Второто му дело бе да изтегли меча си, трепвайки от болка в наранената си ръка.

Свеж въздух, това му беше цаката. Долу се бе усетил доста зашеметен, а малката рана на ръката му гореше като ад. По-добре да накара Игор да я погледне. В онази гнус долу човек сигурно може да хване _какво ли не_.

А, така по` бива. Усещаше как се успокоява. Въздухът там долу го бе накарал да се почувства наистина странно.

Тълпата вече бе доста набъбнала. Всъщност като фокусира, си помисли, че е по-скоро бухнала, като кекс със стафиди. Крясък тук, сръгване там, нещо метнато _насам_… и лека-полека всеки колеблив, нервен субект става едно цяло с мнозинството, което в действителност не съществува.

Детритус все още стоеше като статуя, явно изключил за нарастващата врява. Но Халколеяр… по дяволите! Спореше разпалено с предните в тълпата. _Никога_ не влизай в спор! Никога не се връзвай!

— Ефрейтор Халколеяр! — изрева той. — При мен!

Джуджето се обърна в момента, в който половинка тухла прелетя над тълпата и издрънча по шлема му. Той се олюля като отсечено дърво.

Детритус се метна с такава скорост, че преди джуджето да се срути на калдъръма, вече бе преполовил тълпата. Ръката му се потопи в блъсканицата от тела и измъкна една мятаща се фигура. Той се завъртя, изтрополи през пролуката, която все още не бе имала време да се затвори, и застана до Ваймс, преди шлемът на Халколеяр да спре да се върти.

— Браво, сержант — каза Ваймс с ъгълчето на устата си. — Имаш ли план за следващата част?

— Мене по ме бива по тактиката, сър — отвърна Детритус.

О, добре. В такива моменти човек не спори, но и не отстъпва. Ваймс извади значката си и я вдигна високо.

— Това джудже е под арест за нападение на страж! — извика той. — Направете път в името на закона!

И за негово изумление тълпата се умълча като куп дечурлига, усетили, че _този_ път учителят е много, много вбесен. „Може да е от думите на значката — каза си той. — _Тях_ не можеш да изтриеш.“

В настъпилата тишина още половин тухла падна от свободната ръка на джуджето, попаднало под доста солидната опека на Детритус. Години по-късно, когато Ваймс затвореше очи, все още можеше да си спомни хрущенето при падането й на земята.

Ангуа се изправи, хванала в ръце изпадналия в безсъзнание Халколеяр.

— С мозъчно сътресение е — каза тя. — И предлагам, сър, да се обърнете само за миг.

Ваймс рискува да хвърли поглед. Ревностен — или поне покрито с кожа джудже, което можеше и да е той — стоеше в сенките на прага. Беше приковал вниманието на тълпата.

— _Пускат_ ни да си тръгнем? — процеди на Ангуа, кимвайки към фигурата.

— По-същественото не е ли да си тръгнем, сър?

— Правилно, сержант. Детритус, не пускай за миг тоя малък негодник. А сега обратно в участъка, всички в комплект.

Тълпата се разцепи да ги пропусне почти безропотно. Тишината ги следваше през целия път до участъка на Стражата…

… пред който стоеше Ото Вик от Вестника с приготвен иконограф.

— О, не, Ото, недей — предупреди с приближаването си Ваймс.

— Зтоя на общезтвен път, гозподин Ваймз — кротко отбеляза Ото. — Узмивки, моля…

И направи снимка на тролски страж, сграбчил немощно увиснало джудже.

„Е, ясно — вътрешно въздъхна Ваймс, — първа страница е уредена. А сигурно и проклетата карикатура.“

>

„Едно джудже зад решетките, едно под преданите любящи грижи на Игор — обобщи Ваймс, с мъка качвайки стъпалата до кабинета си. — И оттук нататък само ще става по-зле. Онези джуджета се _подчиняваха_ на Ревностен, нали? Какво щяха да сторят, ако джуджето бе поклатило глава?“

Той се отпусна на стола си толкова тежко, че го оттласна с цяла стъпка.

И преди бе срещал джуджета-дълбинници. Бяха странни, но все някак успяваше да се разбере с тях. Низшият крал беше дълбинник, но Ваймс бе намерил общ език с него, след като проумя, че вълшебното джудже с брада като на дядо Прас бе проницателен политик. Беше джудже с визия. Оправяше се със света. Ха, „беше видял светлината“. Но онези в новата мина…

Не бе видял лицата им, макар че седяха в стая, озарена от светлината на стотици свещи. Странно защо ли им бяха на граговете свещи, като стояха изцяло забулени с островръхите си черни кожени наметки. Но може пък това да беше някаква мистична церемония, къде ти да търсиш смисъл? Може пък сред светлината да се придобива повече свещен мрак? Колкото по-ярка е светлината, толкова по-тъмна е сянката.

Ревностен бе говорил на език, който _звучеше_ като джуджешки, а изпод тъмните качулки бяха дошли разни отговори и въпроси, всички излаяни със същите груби кратки срички.

В определен момент бяха помолили Ваймс да повтори същността на изявлението, което бе направил горе и което изглеждаше твърде далечно на този етап. Той го бе сторил, след което последва проточена дискусия на език, който определи като дълбинно джуджешки. И през цялото време бе усещал как множество очи, които не виждаше, го фиксират наистина много тежко. Фактът, че главата го болеше безумно и остри болки прорязваха ръката му, не му бе помогнал особено.

И това беше то. Бяха ли го разбрали? Не знаеше. Ревностен бе казал, че са се съгласили със значителна неохота. Дали? Нямаше ни най-малка представа, дори грам идея какво всъщност бе изречено. Дали щяха да дадат на Керът достъп до местопрестъплението, без да заличат нищо? Ваймс изсумтя. Хмм. А _вие_ как мислите, дами и господа?

Той потърка носа си и се вторачи в дясната си ръка. Игор се бе впуснал надълго и нашироко да обяснява за „мънишки невидими хапещи шъштештва“ и го бе напомадил с някакъв бесен мехлем, който сигурно избиваше всичко наред без оглед на размер или видимост. Първите няколко минути парливото усещане бе адско, но след това отмина и явно взе болката със себе си. Както и да е, важното бе, че Стражата щеше да работи официално по случая.

Погледът му попадна на най-горния лист от купа входящи книжа.* Той изпъшка и го взе.

[* Ваймс имаше три отделения за книжа: входящи, изходящи и общ кюп; в последното слагаше всичко, с което беше прекалено зает, ядосан, уморен или озадачен, за да реши какво да го прави.]

C>

До: Негова светлост сър Самюъл Ваймс, командир на Стражата

От: Г-н Е. И. Песимал, инспектор на Стражата

Ваша светлост,

Надявам се не сте против да ми дадете възможно най-бърз отговор на следните въпроси:

1. За какво е ефрейтор „Ноби“ Нобс? Защо държите на служба доказан кокошкар?

2. Засякох двама стражи на Бродуей, които в рамките на един час не извършиха никакви арести. Как това се приема за ефективно уплътняване на времето?

3. Нивото на насилие, прилагано от тролските стражи спрямо тролските арестанти, изглежда прекомерно. Бихте ли коментирали, моля, този въпрос?

C$

… и така нататък. Ваймс продължи да чете с увиснало чене. Добре, човечецът не беше ченге — със сигурност, — но определено имаше доста функционална мисъл. О, не може да бъде, дори е забелязал месечния дисбаланс в касата за дребни разходи! Ако Ваймс се опиташе да обясни, че службата на Ноби в течение на годините бе компенсирала предостатъчно инцидентните му дребни кражби, които човек просто приема като досадна неизбежност, дали Е. И. Песимал би разбрал? _Това_ би ли било ефективно уплътняване на _моето_ време? Не мисля.

Връщайки писмото обратно на купчината, мерна отдолу лист с почерка на Веселка. Измъкна го и зачете.

Две джуджета и един трол бяха предали значките си сутринта, посочвайки „семейни причини“. По дяволите! Ставаха седем напуснали за тази седмица. Проклетата Куумска долина проникваше навсякъде! Ей богу, така е, не е леко да си трол и да даваш отпор срещу своите в _защита_ на джудже като покойния Кофтимели. Сигурно не е по-леко и да си джудже, чийто брат е бил пребит от някаква улична банда тролове заради думите на онзи идиот. А има и такива, които питат: на чия страна си? Ако не си с нас, значи си против нас. Ама-ха! Ако не си ябълка, значи си банан…

Керът влезе тихо и постави чиния на бюрото му.

— Ангуа ми разказа всичко — сподели той. — Браво, сър!

— Какво имаш предвид с това браво? — промърмори Ваймс, поглеждайки към здравословния си обеден сандвич. — Едва не отприщих война!

— Е, но те не са знаели, че сте блъфирал.

— Не съм сигурен, че блъфирах — Ваймс внимателно повдигна горната филийка от сандвича с бекон, маруля и домат и се усмихна вътрешно. Добрата стара Веселка. Знаеше трактовката на Ваймс за БМД, която по същество включваше доста парчета хрупкав бекон, сред които мизерстваше нищожно количество зеленчуци. Или пък бе съвсем лишена от второто.

— Искам да вземеш Ангуа със себе си там долу — реши той. — И… да, младши страж Гърбатен. Нашата малка Сали. Тъкмо работа за вампир, който по една случайност се е появил точно навреме, а? Нека видим колко я бива.

— Само тях двете ли, сър?

— Ъ-ъ, да. И двете имат доста добро нощно зрение, нали? — Ваймс сведе поглед към сандвича си и смънка: — Там долу не може да ползваме изкуствено осветление.

— Разследване на убийство в _мрака_, сър?

— Нямах избор! — яростно кресна Ваймс. — Знам кога съм в задънена улица, капитане! Без изкуствено осветление! Е, щом искат да си играят на тъпанарски игрички, прав им път! Ти познаваш мините, а двете дами имат вродено нощно зрение. Е, поне вампирът има, а Ангуа може на практика да вижда с носа си. Така че това е положението. Направете всичко по силите си. Там е пълно с ония проклети светулки. Може да ви улеснят донякъде.

— Имат върми? — удиви се Керът. — Е, знам няколко подходящи трика, сър.

— Добре. Разправят, че някакъв голям трол го е претрепал и избягал. Оправи се с това както знаеш.

— Може да има възражения срещу Сали, сър — допусна Керът.

— Защо? Да не би да познаят, че е вампир?

— Не, сър, не мисля, че…

— Тогава не им казвай — отсече Ваймс. — Ти си… стопилникът, от теб зависи какви, ъ-ъ, средства използваш. Видя ли това? — той размаха доклада за тримата стражи, които се опитваше да не възприема като дезертьори.

— Да, сър. Мислех да говоря с вас по този повод. Може да е по-удачно, ако леко разместим патрулите.

— Какво имаш предвид?

— Ами няма да е особено трудно да направим графика така, че да не се налага троловете и джуджетата да патрулят заедно, сър. Ъ-ъ… някои от момчетата казват, че ще се чувстват малко по-добре, ако може да… — той остави изречението да отмре под каменния поглед.

— Никога не сме се водили от расата, когато правим дежурства, капитане — студено рече Ваймс. — Освен гномската, разбира се.

— Значи ето прецедент… — започна Керът.

— Не се дръж като гламав! Гномите обикновено обитават площ колкото две кутии за обувки, капитане! Виж, сам знаеш, че тази идея е ненормална. Опасно ненормална при това. Ще трябва да зачислим трол с трол, джудже с джудже и човек с човек…

— Не е задължително, сър. Хората могат да патрулират с всички останали.

Ваймс наклони стола си напред.

— Не, не могат! Тук не става дума за здрав разум, а за страх! Ако някой трол види джудже и човек да патрулират заедно, ще си помисли: „Ей го врага, двама срещу един“. Не виждаш ли накъде води това? Когато ченге бъде приклещено в ъгъла и надуе свирката си за подкрепление, не искам да претендира то да е от правилната проклета форма, когато пристигне! — Той малко се поуспокои, отвори тефтера си и го метна на бюрото. — И като стана дума за форми, да знаеш какво значи това? Видях го в мината, където някакво джудже на име Ловкоклинчи го изписа в локвичка кафе и знаеш ли какво? Мисля, че го направи полусъзнателно.

Керът взе тефтера и погледът му помръкна за момент.

— Рудничен символ, сър — промълви той. — Означава „Последващият мрак“.

— А _това_ какво значи?

— Ъ-ъ, че нещата са доста зле там долу, сър — честно отвърна Керът. — О, боже! — Той бавно остави тефтера, като че ли леко уплашен да не избухне.

— Е, все пак там беше извършено убийство, капитане — отбеляза Ваймс.

— Да, сър. Но това може да означава нещо по-лошо, сър. Рудничният символ е много странно явление.

— Имаше един такъв знак над входа, ама само с една линия и тя беше хоризонтална — добави Ваймс.

— О, това е била руническата буква за „продължителен мрак“, сър — равнодушно обясни Керът. — Просто символ за мина. Нищо тревожно.

— Но този другият не е ли? Има ли нещо общо с насядали нагъсто грагове, обградени от запалени свещи?

Винаги бе приятно да се изненада Керът, а този път той явно беше поразен.

— Как разбрахте, сър?

— Това са само думи, капитане — махна с ръка Ваймс. — „Последващият мрак“ не звучи добре. Навява идеята, че е време да си ярко осветен може би. Като ги видях, бяха обградени със свещи. Реших, че е някаква церемония.

— Може и така да е — съгласи се внимателно Керът. — Благодаря за информацията, сър. Ще отида подготвен.

Когато Керът беше на вратата, Ваймс се обади:

— Още нещо, капитане!

— Да, сър?

Ваймс не вдигна поглед от сандвича, от който придирчиво отделяше парченцата М и Д от хрупкавото Б.

— Само не забравяй, че си ченге!

>

Сали, натъкмена с лъскав нагръдник и подобния на супена паница шлем, още с влизането си в съблекалнята разбра, че се мъти нещо. Ченгета от най-различни раси се мотаеха с подчертано безгрижен вид. Това по принцип обрича ченгетата на пълен провал.

Докато наближаваше шкафчето си, не свалиха поглед от нея. Затова отвори вратичката с подобаващо внимание. Рафтчето беше натъпкано с чесън.

А! Значи се почва, още отсега при това. Добре, че беше подготвена…

Тук-там зад гърба си дочу сподавени покашляния и слаби хрипове от устни, които едва се сдържат да не прихнат. Долови и самодоволни усмивки — самодоволните усмивки издават едва уловим шум, който можеш да чуеш, ако се заслушаш за него.

Тя бръкна с две ръце в шкафчето и измъкна две големи, тлъсти глави чесън. Приковали очи в нея, всички ченгета стояха неподвижно, докато мина бавно през стаята.

Вонята на чесън се разнасяше остро от един млад редови страж, чиято широка усмивка внезапно се спаружи от нервност. Имаше вид на онзи тип глупаци, които биха направили всичко за един майтап.

— Извинявай, колега, но как се казваш? — меко поде тя.

— Ъ-ъ… Фитли, мис…

— Тези от теб ли са? — Сали деликатно се усмихна, разкривайки само намек от кучешките си зъби.

— … ъ-ъ, само шегичка, мис…

— Не виждам нищо смешно — мило каза Сали. — Аз харесвам чесън. Обичам чесън. А ти?

— Ъ-ъ, да — нещастно потвърди Фитли.

— Добре — кимна Сали.

Със скорост, която го стресна, тя пъхна глава чесън в устата си и отхапа голямо парче. Хрущенето бе единственият звук в съблекалнята.

След което преглътна.

— О, боже, _къде_ са ми обноските? — възкликна тя и поднесе другата си ръка към Фитли. — Заповядай, ето и за теб…

В стаята избухна смях. Ченгетата са като всяка друга тълпа. Ролите се бяха разменили, но пък стана още по-забавно. Малко закачка, малко майтап. Никому не вредят, нали?

— Хайде, Фитли — обади се някой. — Давай по равно! Тя си изяде нейната!

А някой друг, както винаги става, започна да пляска и да скандира „Яж! Яж!“. Останалите подеха, окуражени от факта, че Фитли бе станал ярко червен.

— Яж! Яж! Яж! Яж! Яж! Яж! Яж! Яж! Яж! Яж! Яж!

Останал без избор, Фитли сграбчи чесъна, натъпка го в устата си и го сдъвка под съпровода на овациите. Миг по-късно Сали видя как очите му се оцъклят.

— Младши страж Гърбатен?

Тя се обърна. На вратата стоеше млад мъж с богоподобни пропорции.* За разлика от бронята на останалите стражи, неговият нагръдник блестеше и металната му ризница бе до голяма степен лишена от ръжда.

[* От по-висшия клас богове очевидно. Във всеки случай не от тези с пипалата.]

— Всичко наред ли е? — той погледна към Фитли, който се беше свлякъл на колене и кашляше чесън из стаята, но някак си пропусна да го види.

— Ъ-ъ, съвсем, сър — отвърна Сали озадачена, а Фитли започна да повръща.

— Вече се запознахме. Всички ми викат капитан Керът. Ела с мен, моля.

Отвън в приемната Керът спря и се обърна:

— Добре, младши страж… имаше приготвена главичка, нали? Не ме гледай така, отпред на площада са изкарали сергия със зеленчуци. Не е трудно да се сети човек.

— Ъ-ъ, сержант Ангуа ме предупреди…

— И?

— И си издълбах глава чесън от ряпа, сър.

— А онази, която даде на Фитли?

— О, тя също беше от ряпа. Старая се да не докосвам чесън, сър — отвърна Сали. Ей богу, наистина беше привлекателен…

— Нима? Просто ряпа? Изглежда му понася доста зле.

— Сложих мъничко пресни семена от чили в нея — призна Сали. — Към трийсетина май.

— Ами? Защо го направи?

— Е, нали знаете, сър — измърка Сали, излъчвайки невинност, — малко закачка, малко майтап. Никому не вредят, нали?

Капитанът явно се позамисли над това.

— Ще оставим нещата така тогава — реши той. — А сега, младши страж, някога виждала ли си труп?

Сали изчака да разбере дали говори сериозно. Очевидно да.

— Строго погледнато — не, сър.

>

Ваймс се изтормози докрай през следобеда. Чакаше го, разбира се, бумащина. Винаги го чакаше бумащина. Трите класифицирани купа бяха само началото. Купища книжа обвинително стояха струпани до стената и неусетно набъбваха.* Знаеше, че трябва да се занимае с това. Свидетелства, описи, заповеди, подписи — това правеше от Стражата авторитетна сила вместо сбирщина доста позагрубели типове с нахални навици. Бумащина — налагаше се да има много от нея и да бъде подписана от него.

[* Ваймс бе възприел политиката за разчистено бюро. В момента обаче му убягваше стратегията за разчистен под.]

Той разписа регистъра на арестите, регистъра на произшествията, даже регистъра за загубени вещи. Регистър за загубени вещи! Навремето изобщо нямаше такъв. Ако някой се появеше с оплакване, че му е изчезнал някой дребен предмет, просто обръщаха Ноби Нобс с краката нагоре и преравяха изпопадалото.

Но вече не познаваше две трети от служителите си — в смисъл че не знаеше кога ще стоят и кога ще побегнат, не знаеше издайническите признаци, които подсказваха кога лъжат или са обезумели от страх. Това вече не беше неговата Стража. Беше Градската стража. Той само я управляваше.

Прегледа рапортите на постовите сержанти, докладните на стражниците, съобщенията за болнични, дописките за дисциплинарните нарушения, отчетите за касата…

— Там-тирирам-тирирам-тири…

Ваймс тресна дезорганизатора на бюрото си и грабна малкия самун джуджешки хляб, който от няколко години използваше за преспапие.

— Прекъсни или умри — изръмжа той.

— Вижте, разбирам, че сте леко разстроен — започна духчето, вперило очи в надвисналия самун, — но бих ви помолил да погледнете нещата от моята гледна точка. Това ми е работата. Това ми е същността. Съществувам, следователно мисля.* И мисля, че можем да се разбираме чудесно, само да бяхте прочели наръч… моля ви, не! Наистина мога да помогна!

[* Прословутата фраза на Декарт е „Мисля, следователно съществувам“ — Cogito ergo sum. — Б.пр.]

Ваймс се поколеба насред удара, след което внимателно остави самуна.

— Как?

— Грешно сумирате числата — обясни духчето. — Не винаги докарвате десетиците.

— А ти откъде знаеш? — заяде се Ваймс.

— Мънкате си под носа.

— _Подслушваш_ ли ме? — изтътна Ваймс.

— Върша си работата! Не мога да си изключа ушите! Трябва да слушам! Така узнавам за уговорените срещи!

Ваймс взе отчета за касата и погледна нестройните колони от цифри. Гордееше се с това, което от малък наричаше „аритметика“. Вярно, че се препотяваше, но накрая все стигаше до резултат.

— Смяташ, че можеш да се справиш по-добре?

— Пуснете ме навън и ми дайте молив! — героично се изпъчи духчето. Ваймс сви рамене. Денят и без това беше странен. Той отвори малката решетка.

Духчето беше съвсем бледозелено и полупрозрачно, съставено едва ли не от оцветен въздух, но успя да хване миниатюрния остатък от молив. То заприпка нагоре-надолу по колоната с цифри в отчетната книга и за наслада на Ваймс замънка под носа си.

— В минус е с три долара и пет пенса — докладва то след няколко секунди.

— Значи всичко е наред — въздъхна Ваймс.

— Но парите са изчезнали!

— О, напротив — възрази Ваймс. — Откраднати са от Ноби Нобс. Всеки път е така. Никога не краде повече от четири и петдесет.

— Бихте ли искал да уредя час за дисциплинарно порицание? — с надежда предложи духчето.

— Разбира се, че не. Вече го разписвам. Ъ-ъ, благодаря. Можеш ли да сумираш и останалите ведомости?

Духчето засия.

— Абсолютно!

Ваймс го остави да си драска щастливо и отиде до прозореца.

_Не признават закона ни и подкопават града ни. Това не са просто група дълбинници, които проповядват сред джуджетата ни правия и тесен път. Колко далеч стигат тези тунели? Джуджетата копаят като бесни. Но защо тук? Какво търсят? Хващам се на всеки проклет бас, че тук няма заровено съкровище, няма спящ дракон, няма тайно кралство. Има само вода и кал, и тъмница._

_Колко далеч стигат? Колко… чакай малко, ами ние знаем това, знаем това, нали? Днешната Стража е запозната с цифрите и числата…_

— Духче? — обърна се рязко той.

— Да, Въведете Името Си Тук?

— Виждаш ли онзи голям куп хартия в ъгъла? — посочи Ваймс. — Някъде там са докладите от пазачите на градските порти за последните шест месеца. Можеш ли да ги сравниш с тези от миналата седмица? Можеш ли да сравниш броя боклучарки, излезли от града?

— __Боклучарка__ не е открито в основния речник. Търсене в жаргонния речник… мип… мип… мип…* __Боклучарка__, същ., каруца за извоз на нощна откривка, вж. също {m underline}медянка{/m}, {m underline}петмезка{/m}, {m underline}среднощна специална{/m}, {m underline}кънтачка{/m} и разновидности — промърмори духчето.

[* MIPS (милиона инструкции за секунда) — мярка за скорост на процесор. — Б.пр.]

— Точно така — кимна Ваймс, който и преди бе чувал за среднощната специална. — Можеш ли?

— О-о-о, да! — проточи духчето. — Благодаря, че използвате дезорганизатор пето поколение „Гроздебери“, най-авангардния…

— Да, добре, стига вече. Просто виж онези за портата към Главината. Тя е най-близо до Петмезената улица.

— В такъв случай бих предложил да се поотдръпнете, Въведете Името Си Тук.

— Защо? — не разбра Ваймс.

Духчето скочи в купчината. Разнесе се шумолене, изскочиха няколко мишки… и купчината избухна. Ваймс припряно се отдръпна назад, докато вихрушката от листа извираше във въздуха под напора на бледозелен облак.

Ваймс беше настоял за отчетност при портите не защото се интересуваше особено от резултатите, а защото държеше момчетата във форма. Това не се водеше за охранителен дълг. Анкх-Морпорк бе толкова широко отворен, че чак зееше. Но транспортната статистика беше добре дошла. Съдействаше стражите да не заспят на поста си и им даваше оправдание да любопитстват.

Откривката трябва да се изнася. Точно така. Това е град. Ако си далеч от реката, единственият начин е да я извозваш с каруца. „Дявол го взел — помисли си той, — трябваше да накарам онова чудо да провери дали е увеличен входящият товар от камък и дървен материал. Щом копаеш дупка в калта, трябва да я укрепиш…“

Устремно въртящите се листа паднаха обратно в купчини. Зелената мараня се сгъсти с леко _ззззп_ и придоби очертанията на духчето, готово да експлодира от гордост.

— С едно цяло и едно боклучарки в повече на нощ през последните шест месеца! — обяви то. — Благодаря, Въведете Името Си Тук. Cogito ergo sum, Въведете Името Си Тук. Съществувам, следователно сумирам!

— Да, добре, благодаря ти — каза Ваймс. Хмм. Малко над една каруца на нощ? Те побират максимум по няколко тона. С това не може да се направи кой знае какво. Може би живеещите в близост до портата са били доста болнави напоследък. Но… какво би направил _той_ на мястото на джуджетата?

Със сигурност не би изкарвал проклетата откривка от най-близката порта. Мили боже, ако копаеха на достатъчно места, можеха да я извозят _навсякъде_.

— Духче, можеш ли да… — Ваймс поспря. — Виж, нямаш ли някакво име?

— Име ли, Въведете Името Си Тук? — озадачи се дезорганизаторът. — О, не. Аз съм създаден в големи мащаби, Въведете Името Си Тук. Да ме наричат поименно би било малко глупаво наистина.

— Тогава ще ти викам Гроздебери. И така, Гроздебери, можеш ли да направиш същата справка за всяка градска порта? Както и за броя на каруците с дървен материал и камъни?

— Това ще отнеме известно време, Въведете Името Си Тук, но да! С вградено удоволствие!

— И като тъй и тъй ще се ровиш, виж дали няма някакви доклади за слягане на основата. Срутили се стени, пропукали се къщи, неща от тоя род.

— Разбира се, Въведете Името Си Тук. Можете да разчитате на мен, Въведете Името Си Тук!

— Заривай нос тогава!

— Да, Въведете Името Си Тук! Благодаря, Въведете Името Си Тук. Мисля доста по-добре с открит нос, Въведете Името Си Тук!

_Зззп_. Хартията се разхвърча.

Бре, кой би предположил? Ваймс се замисли. Май проклетото нещо все пак може да е от полза.

Съобщителната тръба писна. Той я откачи и каза „Ваймс“.

— Дойде вечерното издание на Вестника, сър — съобщи далечният глас на сержант Дребнодупе. Звучеше разтревожен.

— Добре. Изпрати го горе.

— И има двамина тук, които искат да ви видят, сър.

В гласа й прозираше предпазлива нотка.

— И чуват какво казваш?

— Точно така, сър. Тролове. Настояват да ви видят лично. Казват, че имат съобщение за вас.

— Подушваш ли неприятности?

— С всеки сантиметър, сър.

— Слизам долу. — Ваймс окачи тръбата. Тролове със съобщение. Беше малко вероятно да е покана за литературен обяд.

— Ъ-ъ… Гроздебери?

Още веднъж зеленикавата мараня се срасна в сияещо духче.

— Открих данните, Въведете Името Си Тук. Тъкмо работя по тях — докладва то и отдаде чест.

— Добре, но влез в кутията, а? Ще излизаме.

— Разбира се, Въведете Името Си Тук! Благодаря, че избрахте…

Ваймс напъха кутията в джоба си и слезе долу. В приемната беше разположено не само бюрото на дежурния, но и още десетина по-малки, на които стражите сядаха, когато трябваше да свършат наистина сложните задължения от полицейската работа, като например да поставят правилно препинателните знаци в някое изречение. Редица стаи и коридори излизаха в нея. Полезен резултат от всичко това беше, че всяко действие там незабавно привличаше много внимание.

Ако двата трола, които доста се набиваха на очи в средата на помещението, замисляха някаква беля, бяха избрали лош момент. Тъкмо между предаването на смените. Понастоящем се опитваха безуспешно да се перчат, без да мърдат, наблюдавани с дълбоко подозрение от седем-осем разнокалибрени стражи.

Сами си бяха криви. Бяха _лоооши_ тролове. Поне искаха всички да мислят така. Но бяха оплели конците. Ваймс беше виждал лоши тролове и тези бяха далеч от истината. Бяха се постарали. О, да. Лишеи покриваха главите и раменете им. Родови графити шареха телата им; единият дори беше издялкал ръката си, което сигурно е боляло, за да постигне този каменно-непукистки тролски изглед. Тъй като окичването с традиционния пояс от човешки и джуджешки черепи би довело до бразда от петите на приносителя чак до най-близкия дранголник, а маймунските черепи предразполагаха към нападение от джуджета без основни познания в съдебната антропология, тези тролове — Ваймс се ухили — тези момчета бяха прибягнали до най-доброто, с което можеха да минат, а именно овчи и ярешки черепи, ей богу! Евала, момчета, това е наистина страховито.

Беше потискащо. Някогашните лоши тролове не си правеха този труд изобщо. Просто ти набиваха канчето със собствената ти ръка, докато схванеш идеята.

— Е, господа? — подкани ги той. — Аз съм Ваймс.

Троловете размениха погледи през плетеницата от лишеи и единият загуби.

— Гусин Хризопрас, он сака да ви види — смръщено обяви той.

— Нима? — подхвърли Ваймс.

— Он сака да ви види _сега_ — натърти тролът.

— Е, нали знае къде живея — сви рамене Ваймс.

— _Ъхъ. Знае._

Две думи, треснати в тишината като олово. Имаше нещо в начина, по който тролът ги изрече. Някак си убийствено.

Тишината беше нарушена от стоманения звук на влизащ в гнездото си спусък, последван от щракване. Троловете се обърнаха. Сержант Детритус изваждаше ключа от ключалката на големите яки двойни врати на участъка. После се завъртя и тежките му ръце легнаха върху раменете на троловете. Той въздъхна.

— Момчета — протътна, — ако имаше даскало за тъпунгери, немаше да сте минали и първи клас.

И тогава тролът, който изрече не особено завоалираната заплаха, направи още една грешка. Било от ужас или от тъпо бабаитство, ръцете му се раздвижиха. Със сигурност никой с поне една функционираща мозъчна клетка нямаше да избере този момент, за да вдигне ръце в онова, което за троловете беше позиция за атака.

Юмрукът на Детритус се стрелна мигновено и от трясъка при съприкосновението му с черепа на трола мебелировката се разтърси.

Ваймс отвори уста… и отново я затвори. Тролският език бе силно материален. А и битовите обичаи трябва да се уважават, нали? Освен това тролски череп не може да се разбие толкова лесно, дори с чук и длето. _А и той заплаши семейството ти_ — додаде подсъзнанието му. _Търсеше си го…_

Стегна го пристъп на болка от ранената му ръка, подет от пронизващо главоболие. О, по дяволите! Игор твърдеше, че онова ще свърши работа.

Удареният трол се заклати секунда-две, след което се прекатури напред с отсечено движение.

Детритус отиде до Ваймс, като пътьом срита просналата се фигура.

— Шъ мъ прощавате за т’ва, сър — кимна той и ръката му издрънча по шлема, отдавайки чест. — Хич немат обноски.

— Добре, стига толкова — рече Ваймс и се обърна към другия, внезапно много самотен пратеник. — _Защо_ иска да ме види Хризопрас?

— Сигур нема да го каже на братоците Тъпунгери… — подсказа Детритус, ухилвайки се чудовищно.

Цялото перчене се бе изпарило.

— Само знам, че иде реч за оня утепания _хоруг_ — смотолеви пратеникът, намирайки убежище в цупнята. При изричането на думата очите на всяко присъстващо джудже се присвиха още повече. Беше много лоша дума.

— Леле-мале, леле-мале, леле… — Детритус се поколеба.

— … мале — процеди Ваймс с ъгълчето на устата си.

— … мале! — тържествуващо завърши Детритус. — Днес се сприятелявате на поразия!

— Къде е срещата? — запита Ваймс.

— В склада за бъдещи свински доставки — измънка тролът. — Требе да сте сам… — той поспря, лека-полека осъзнавайки положението си, и додаде: — Ако немате против.

— Иди кажи на шефа си, че може и да реша да намина натам — рече Ваймс. — Хайде, изчезвай! Пусни го навън, сержант!

— И ‘земи си прибери боклука! — изтътна Детритус.

Той тресна вратата след трола, превит под теглото на падналия си другар.

— Така-а — проточи Ваймс, когато напрежението поспадна. — Чухте трола. Добър гражданин иска да помогне на Стражата. Ще ида да видя какво има да… — погледът му попадна на първата страница на Вестника, разстлан на бюрото. „О, по дяволите — уморено въздъхна наум. — Ей ни на в този момент с тролски страж, провесил джудже за краката.“

— Детритус добре е излязъл, сър — плахо се обади сержант Дребнодупе.

— „Дългата ръка на закона“ — прочете Ваймс на глас. — Предполага ли се това да е смешно?

— Сигурно, за ония, дето пишат заглавията — допусна Веселка.

„Кофтимели убит — зачете се Ваймс. — Стражата разследва.“

— Откъде се добират до всичко това? — възкликна той. — Кой им казва? Скоро май и аз ще трябва да чета Вестника, за да разбера какво ще върша през деня! — Хвърли вестника обратно на бюрото. — Нещо важно, което трябва да науча незабавно?

— Сержант Колън казва, че е имало кражба в Кралския… — започна Веселка, но Ваймс махна с ръка.

— По-важно от кражби имам предвид.

— Ъ-ъ, още двама напуснаха, откакто ви пратих онази бележка, сър — промълви Веселка. — Ефрейтор Халколеяр и редови страж Шист от улица „Чревцата“. И двамата казват, че е поради, ъ-ъ, лични причини, сър.

— Шист беше добър страж — избоботи Детритус, клатейки глава.

— Май е решил наместо това да стане добър трол — промърмори Ваймс. Усети раздвижване зад гърба си. Публиката все още стоеше по местата си. О, добре, време е за _речта_.

— Знам, че точно сега е трудно за джуджетата и троловете стражи — обърна се той към присъстващите като цяло. — Знам, че да цапардосате с палка някой от своите, понеже се опитва да ви срита в чатала, може да ви се струва като родоотстъпничество. И за хората не е лесно, но за вас е по-лошо. Значката май сега малко понатежава, а? Виждате как вашите ви гледат и си мислят на чия страна сте, нали? Е, вие сте на страната на народа, там, където трябва да е законът. _Целият_ народ, имам предвид, който стои навън зад тълпата, който е уплашен и объркан и се страхува да излезе по улиците нощем. И ето на`, колкото и да е чудно, идиотите, които се пънат да се отбраняват пред вас, са същият този народ, но понеже явно не се сещат за това, вие им правите услуга, като ги отрезвявате малко. Дръжте се за тая мисъл и се дръжте заедно. Смятате, че трябва да сте си у дома, да се погрижите мама да е добре. Каква полза от вас срещу тълпата? Заедно ние можем да спрем нещата да стигнат дотам. Това ще отмине. Знам, че на всички ни е излязла душата, но точно сега ми трябва всеки наличен, а в замяна утре ще има бъдеще, а също и безплатна бира. Може би дори леко ще ослепея, като подписвам извънредните, кой знае. Схванахте ли? Но искам всички вие, _каквито_ и да сте, да разберете едно: не търпя идиоти, които ще теглят хомота на една вражда осемстотин километра и хиляда години. Това е Анкх-Морпорк. Не е Куумската долина. Знаете, че тази нощ ще е тежка. Е, аз ще съм на смяна. Ако и вие сте на смяна, тогава искам да знам, че мога да разчитам на вас да ми пазите гърба, както аз ще пазя вашия. Ако не мога да разчитам на вас, изобщо не ща да ви виждам. Въпроси?

Настъпи сконфузена тишина, както винаги в такива случаи. После се вдигна една ръка. Беше на джудже.

— Вярно ли е, че грагът е убит от трол? — смънка то. Стражите замърмориха и то се оправда малко по-смело: — Какво, той нали _попита_ за въпроси!

— Капитан Керът разследва случая — обяви Ваймс. — В момента сме все още на тъмно. Но ако действително е извършено убийство, ще се погрижа убиецът да бъде изправен пред правосъдието, без значение от какъв размер, раса или принадлежност е, нито пък къде се крие. Давам ви дума за това. _Личната_ ми гаранция. Това приемливо ли е?

Цялостната смяна в атмосферата подсказа, че е така.

— Добре — рече Ваймс. — А сега хайде навън и бъдете ченгета. Хайде, марш!

Всички се изнесоха, с изключение на онези, които все още се потяха над сложния проблем къде да сложат запетаите.

— Ъ-ъ, мож’ ли да говоря свободно, сър? — Детритус се примъкна с трополене.

Ваймс се вторачи в него. „Когато те срещнах за пръв път, беше окован за една стена като куче-пазач и говоренето ти се свеждаше до ръмжене — помисли си той. — Значи вълкът наистина можел да смени нрава си.“

— Да, разбира се.

— Излъзгахте ги, нали? Сър, нема да се затърчите по петите на копролит като Хризопрас, нали?

— Кое е най-лошото, което може да ми направи?

— Да ви откине главата, да ви смели на кайма и да си направи супа от кокалите ви, сър — незабавно отговори Детритус. — Пък ако бяхте трол, щеше да ви избие ‘сичките зъби, та да си направи копчета за ръкавели.

— Защо му е да го прави? Мислиш ли, че иска да почне война с нас? Това не е в стила му. Едва ли ще ме кани на среща, за да ме убие, нали? _Той_ иска да говори с _мен_. Сигурно във връзка със случая. Може би знае нещо. Не смея да _не_ отида. Но те искам с мен. Изцеди някакъв отряд, а?

Отрядът е разумна идея, призна си той. Улиците просто бяха прекалено… изнервени в момента. Задоволи се с Детритус и импровизиран сборен екип от всички, които не тичаха по задачи в момента. Ето това не можеше да се отрече на Стражата — беше представителна. Ако се водиш по външния вид, не можеш да я обвиниш, че е на страната на _някоя_ форма. Струваше си да разчита на това.

Навън изглеждаше по-спокойно, с по-малко народ по улиците от обичайното. Това не беше добър знак. Анкх-Морпорк умееше да надушва неприятностите отдалеч, точно както паяците предусещат утрешния дъжд.

>

_Какво беше това?_

_Съществото се носеше из едно съзнание. От началото на Вселената беше виждало хиляди съзнания, но в това имаше нещо странно._

_Изглеждаше като град. Призрачни, размити сгради се мяркаха през ръмежа на среднощния дъжд. Разбира се, нямаше две еднакви съзнания…_

_Съществото беше старо, макар че би било по-точно да се каже, че съществуваше от много време. Когато в самото начало на всичко първичното ядро на съзнанието се бе разпаднало на богове и демони и създания от всички нива, то бе сред онези, които страняха от всяка основна групировка. И така бе навлязло във Вселената блуждаещо, без цел или привързване, като свободно летяща съзнателна частица, нагаждаща се където можеше, като вид усложнена мисъл, търсеща удобното съзнание. Понастоящем, т.е. за последните десетина хиляди години, се бе установило като суеверие._

_А сега се намираше в този странен, тъмен град. Около него имаше движение. Мястото бе живо. И валеше._

_Точно тогава само за миг усети отворена врата, изблик на гняв, който можеше да му свърши работа. Но тъкмо скочи да се възползва, когато нещо невидимо и силно го сграбчи и го хвърли надалеч._

_Странно._

_Полюшвайки опашката си, то изчезна в една просека._

>

Складът за бъдещи свински доставки беше… едно от онези неща, на които се натъкваш в град, съществувал с магия прекалено дълго. Окултното обяснение, ако можеше да се приеме такова, бе следното: свинското е важна стока в града. Бъдещото свинско, може би дори още нероденото свинско се търгува като рутинна практика сред търговците. Поради това то трябваше да съществува _някъде_. И ето как се появи складът за бъдещи свински доставки с леденостудените си помещения, в които свинското се връщаше от пътуването си във времето. Беше популярно място за замразени стоки… и за тролове, които искаха да мислят бързо.

Дори тук, далеч от по-разбунените райони, минувачите по улиците бяха… нащрек.

И сега бдително проследиха как Ваймс и разнородният му отряд спират пред една от вратите на склада.

— Сметам, че требе да влезете поне с един от нас — избоботи Детритус, покровителствен като квачка. — Хризопрас нема да е сам, бас ловя! — Той смъкна от плещите си Миротвореца — саморъчно направен от него арбалет, който бе приспособил от обсадно оръдие. Многобройните му стрели се пръсваха във въздуха от самите сили на ускорението. Можеха не просто да избият врата от рамката й, но и от света на материалните обекти, по-големи от кибритена клечка. Невероятната му неточност бе част от чара на Миротвореца. Отрядът аварийно се прегрупира зад него.

— Добре тогава. Но само ти, сержант — кимна Ваймс. — Останалите влизате само ако чуете крясъци. Тоест моите крясъци. — Той се поколеба, след което извади дезорганизатора, който още си мънкаше под носа. — И без прекъсвания, разбрано?

— Да, Въведете Името Си Тук! Хм, хъм, хм…

Ваймс с усилие отвори вратата. Облъхна го мъртъв, вкочаняващ въздух. Дебел скреж запращя под краката му. Дъхът му мигновено се накълби в облачета.

Мразеше склада за бъдещи свински доставки. При вида на висящите във въздуха полупрозрачни парчета бъдно месо, ежедневно добиващи реалност, го побиваха тръпки по причини, които нямаха нищо общо с температурата. Сам Ваймс считаше хрупкавия бекон за самостоятелно хранително звено и при вида на обратната му материализация стомашната му дейност се насочваше в погрешната посока.

Направи няколко крачки навътре и се озърна в усойната, мразовита сивота.

— Командир Ваймс — обяви, чувствайки се малко глупаво.

Тук, встрани от вратите, до височината на коленете му се стелеше хладна мъгла. Два трола прегазиха през нея, насочвайки се към него. Още повече лишеи, забеляза той. Още повече родови графити. Още повече овчи черепи.

— С оръжията дотук — изтътна единия.

— Беее! — отзова се Ваймс, минавайки между тях.

Зад него се дочу изщракване и тихия звън на обтегната желязна тетива, жадуваща за свобода. Детритус бе опрял на рамо арбалета си.

— Пробвайте да ми го вземете, ако щете — предложи той.

По-навътре в мъглата Ваймс забеляза група тролове. Един-двама от тях имаха вид на наемни мутри. Макар че и останалите… Той въздъхна. Всичко, което трябваше да направи Детритус, бе да стреля с онова чудо в тази посока и голяма част от организираната престъпност в града изведнъж щеше да стане доста дезорганизирана, както впрочем и Ваймс, ако не залегнеше навреме. Но той не можеше да позволи това. Тук имаше правила отвъд закона. Освен това дванайсетметрова дупка в стената на склада щеше да наложи известни обяснения.

Хризопрас седеше на една покрита със скреж щайга. Неизменно изпъкваше сред останалите. Докато малцина тролове ползваха нещо повече от кожена препаска, той носеше костюми. Носеше дори вратовръзка с диамантена игла. А днес бе наметнал кожено палто на раменете си. Това сигурно беше за шоу. Троловете _обичаха_ ниски температури. Можеха да мислят по-бързо на хладна глава. Именно затова срещата бе насрочена тук. „Добре — зарече се Ваймс, опитвайки да спре тракането на зъбите си, — когато е _мой_ ред, ще уредя сауна.“

— Гос’ин Ваймс! Убаво, че понамина — приветливо го посрещна Хризопрас. — Тез господа тук са благородни бизнесмени от мойте познайници. Сигур можеш да свържеш лицата с имена.

— Да, Брекчите — кимна Ваймс.

— Е, де, е, де, гос’ин Ваймс, знаеш, че нема таквоз нещо — невинно възрази Хризопрас. — Нийце само се обединеваме в подкрепа на тролските интереси в града с ‘ного доброжелателни цели. Мож’ се ка’е, че сме съсловни лидери. Нема нужда да се обиждаме.

„Съсловни лидери“ — преглътна Ваймс. Напоследък много се говореше за съсловните лидери, в смисъл на „съсловните лидери призоваха за спокойствие“ — фраза, която Вестникът използваше толкова често, че печатарите сигурно не я сваляха от набор. Ваймс се чудеше кои бяха те и как бяха избрани и понякога дали „да призовеш за спокойствие“ означава да смигнеш и да кажеш: „Не използвай онази лъскавата нова бойна брадва в шкафа там… не, не тази, другата“. Кофтимели беше съсловен лидер.

— Казал си, че искаш да говориш с мен насаме — Ваймс кимна към сенчестите фигури. Някои от тях прикриваха лицата си.

— Тъй е. О, тез господа зад мен ли? Таман си тръгват. — Хризопрас им направи знак с ръка. — Тук са само щото да ти е ясно, че един трол, искрено твой, говори от името на ‘ного. И сигур добрият ти сержант тук, моят стар приятел Детритус, ще иде отвън да палне един фас, тъй ли ще да е? Тоз разговор е между нас двамцата или нема да го бъде.

Ваймс се обърна и кимна на Детритус. С нежелание, свъсил вежди към Хризопрас, сержантът се оттегли. Другите тролове го последваха. Проскърцването от стъпките по скрежа заглъхна и вратите се затръшнаха.

Ваймс и Хризопрас се изгледаха в буквално замръзналата тишина.

— Чувам, че ти тракат зъбите — обади се Хризопрас. — Туй място е идеално за трол, ама ти си се смръзнал до костите, нали? Затуй донесох т’ва кожено палто — той го свали от раменете си и му го подаде. Тук сме само двамцата, ясно?

Гордостта беше едно, но да не си усещаш пръстите — друго. Ваймс се сгуши в меката, топла кожа.

— Убаво. Не мож разговаря с некой, дето са му замръзнали ушите, нал’ тъй? — подметна Хризопрас, измъквайки голяма табакера. — Най-напред подочух, дето един от младоците ми е бил неучтив с теб. Подочух, че намекнал, че съм от ония тролове, дето ще я подкарат на лична основа и ще дигнат ръка на убавата ти жена и мъненкото ти синче, дето тъй добре отраства. По некой път се отчайвам от днешната младеж. Нема уважение. Нема стил. Нема финес. Ако сакаш нов алпинеум в градината си, само кажи.

— Какво? Просто се погрижи да не ми се мярка пред очите — сухо каза Ваймс.

— Туй нема да е проблем — рече тролът. Той посочи малък сандък до щайгата, широк около стъпка, Беше прекалено малък да побере _цял_ трол. Ваймс се опита да го игнорира, но не му се удаде лесно.

— За какво си искал да ме видиш? — запита той, стараейки се да спре въображението си да излъчва собствена продукция ужаси на екрана в главата му.

— Цигара, гос’ин Ваймс? — предложи Хризопрас, отваряйки кутията. — Тез отлево биват за хора. От най-убавия сорт.

— Имам си свои — отказа Ваймс и извади омачкания пакет. — За _какво_ става дума? Зает човек съм.

Хризопрас запали сребриста тролска цигара и дръпна дълбоко. Разнесе се миризма на изгорял калай.

— Ъхъ, зает си, зарад онуй умрелото джудже — потвърди той, взирайки се настрани.

— Е?

— Не го е утрепал трол — заяви Хризопрас.

— Откъде знаеш?

Сега тролът погледна Ваймс право в очите.

— Ако беше, досега да съм разбрал. Позададох некои въпроси насам-натам.

— Ние също.

— Аз задавам въпроси бая по-силно — натърти тролът. — И получавам ‘ного отговори. Некой път получавам отговори на въпроси, дето още не съм ги задал дори.

„Бас ловя — каза си Ваймс. — А _аз_ трябва да спазвам правила.“

— Защо ще ти пука кой убива джудже?

— Гос’ин Ваймс! Аз съм почтен гражданин! Мой обществен дълг е да ми пука! — Хризопрас се вторачи в лицето на Ваймс, за да види как ще мине това, и се ухили: — Целата тая тъпа работа с Куумската долина влияе зле на бизнеса. Народът се дразни, вре си носа, задава въпроси. Аз седя тука и се нервя. И тогаз дочувам, че старият ми приятел Ваймс се е заел със случая и си думам: оня гос’ин Ваймс, он мо’е чат-пат да е пълно перде към ниу-ансите на тролската култура, но човекот си е точен кат’ стрела и не е вчерашен. Он шъ види, че оня тъй наречен трол си е забра’ил бухалката и шъ съ скъса от смях, толкоз е прозрачно! Некое джудже го е сторило и сака да натопи троловете, къ-тъ-дъ* — той се облегна назад.

[* К.т.д. — от Евклид „Което и трябваше да се докаже“. — Б.пр.]

— Каква бухалка? — тихо попита Ваймс.

— К’во?

— Не съм споменавал бухалка. Във вестника нямаше ни дума за тролска бухалка.

— Драги гос’ин Ваймс, т’ва го дрънкат градинските украси — укорително рече Хризопрас.

— И джуджетата си споделят с вас, така ли?

Тролът се загледа замислено в тавана и изпусна струя дим.

— Накрая — сви рамене той. — Но т’ва са просто подробности. Само между нас двамцата, тук и сега. Ние ги разбираме тия неща. Ясно е като к’вот си щеш, че откачените джуджета са се сдърпали или онуй джудже е умряло от старост, или…

— … или сте му задали малко въпроси?

— Не е нужно туй, гос’ин Ваймс. Оная бухалка е само лъжлива следа. Джуджетата са я сложили там.

— Или пък убиецът е бил трол, изпуснал си е бухалката и е избягал — контрира го Ваймс. — Или пък е бил умен и си е помислил: никой няма да повярва, че трол е бил толко тъп, че да си остави бухалката, тъй че ако я _оставя_, джуджетата ще оберат пешкира.

— Ей, добре, че тук е бая ладовинка, инак щях да изпусна нишката — засмя се Хризопрас. — Но пък тогаз питам, влиза трол в гнездото на ония гнусни дълбинници и утепва само един? Нема начин, приятел, нали? Ще отупа колкот’ докопа, туп, туп!

Той забеляза объркването на Ваймс и въздъхна.

— Виж, ‘секи трол, влезнал там, ще да е изоглавен, кат’ за начало. Нъл’ ‘наеш как се палят хлапаците? Тъпчат им главите с чест и слава и с разни дрънколевини за призвание, а тоя копролит разяжда мозъка по-бързо от скалотръс, даже по-бързо от ситнеж. От онуй, дето дочувам, джуджето се е гътнало по _юр-ридически_ причини, тихо и кротко. Ние не действаме така, гос’ин Ваймс. Играл си играта, ‘наеш правилата. Кат’ вкараш трол насред джуджета, става кат’ лисица сред… абе ония пернатите, дето мътят яйца…

— Лисица в курник?

— Туй е… сещаш ли се, козина, дълги уши…

— Зайци?

— Точно туй! Да треснеш едно джудже и да се измъкнеш? На никой трол нема да му стигне едно, гос’ин Ваймс. То е кат’ при вас със семките. В играта си е баш таман.

— Каква е тая игра?

— Не си играл „Туп“? — Хризопрас явно се изненада.

— О, _това ли_? Не играя на тези — промърмори Ваймс. — А що се касае до скалотръса, ти _си_ най-големият доставчик. Само между нас двамцата, тук и сега.

— Не-е, аз се разкарах от ‘сичко това — проточи Хризопрас, махвайки пренебрежително с цигарата. — Тъй да се ка’е, осъзнавам грешката си. Оттук насетне ще карам начисто, баш по средата. Имоти и финансови услуги, туй е пътят напред.

— Радвам се да го чуя.

— Освен ‘сичко младоците се намешват — продължи Хризопрас. — С утаечна смет. Копаят скалотръс с мръсни сулфиди и го бъркат с железен хлорид и таквизи боклуци. Мислиш, че скалотръсът е кофти? Само чекай да видиш ситнежа! От скалотръса на трола му иде да поседне да зяпа хубавки цветове, без да се бърка на никой, мирно и кротко. Но ситнежът го кара да се има за най-големия, най-силния трол на света, не му требва сън, не му требва храна. След неколцина седмици не му требва и живот. Туй не е за мен.

— Така де, що да си убиваш клиентите? — подметна Ваймс.

— Удар под кръста, гос’ин Ваймс, удар под кръста. Ония новите младоци, самите те са на ситнеж повечето време. Аман от бой, аман от неуважение — той присви очи и се наведе напред. — Знам именца и местенца.

— Значи е твой дълг на добър гражданин да споделиш с мен — подчерта Ваймс. „Мили боже, за какъв ме взема? Но пък _искам_ тези имена. Ситнежът звучи гадно. Точно сега ни трябват кръвожадни тролове толкова, колкото и дупка в главата, което сигурно ще си докараме накрая.“

— Не мога ти кажа. Туй е проблемът — рече Хризопрас. — Не му е сега времето. Наеш к’во става там вънка. Ако гламавите джуджета щат да се бият, шъ ни требва ‘секи трол. Туй и разправям. Викам на моите „Дайте шанс на Ваймс, бъдете добри граждани, недейте клати лодката“. Още ми се чува думата, на мен и на моите… съдружници. Но нема да е много задълго. Дано бачкаш по случая, гос’ин Ваймс.

— Капитан Керът го разследва в момента.

Очите на Хризопрас отново се присвиха.

— Керът Айрънфаундерсън? — уточни той. — Големото джудже? Чудно момче е, ‘ного будно, но право да ти река, троловете нема си паднат много по туй.

— И джуджетата не си падат особено, ако става на въпрос — призна Ваймс, — но това е моята Стража. Не допускам да ми нареждат кого да сложа на някой случай.

— Верваш ли му?

— Да!

— Добре, де, с бистър ум е, чак бляскав. Но… Айрънфаундерсън? Джуджешко име. Ей ти на проблем. Пък името Ваймс… _туй_ име значи ‘ного. Неподкупен, веднъж опандизил Патриция, не е най-острият нож в долапа, но е честен до безкрай и не спира да копае — Хризопрас улови изражението на Ваймс. — Туй разправят. Ще ми се Ваймс да бачка по случая, щото той е кат’ мен, окумуш момче, ще се докопа до истината, без много да се мае. И на него му викам: не го е сторил трол туй, не по тоз начин.

„Забрави, че говори като селяндур — каза си Ваймс. — Просто играе «добрият стар трол». Това е Хризопрас. Той надви повечето закоравели гангстери, които сами по себе си бяха доста добри играчи, и държи за врата Гилдията на крадците с една ръка. При това _без_ да седи в купчина сняг. _Знаеш_, че е прав. Но… не най-острият нож в долапа? Изключително много благодаря! А капитан Керът бил сияен, така ли?“ Умът на Ваймс, вечно търсейки връзки, стигна до:

— Кой е Мистър Блясък?

Хризопрас застина. Единственото движение бе спираловидно издигащия се от цигарата зеленикав дим. Когато заговори, интонацията му бе твърде весела.

— Он ли? О, туй са детски приказки. Нещо кат’ тролска легенда от далечните дни в отдавнашното бъдно.*

[* Според тролската наука живите създания всъщност се движат назад във времето. Сложно е.]

— Като народен герой?

— Ъхъ, нещо таквоз. От тия глупотевини, дето се дрънкат, като станат трудни времената. Измамлива надежда е туй, не е истина. А ний сме в крак с времето.

Явно това беше всичко.

Ваймс се изправи.

— Добре, чух какво каза. А сега трябва да се заемам със Стражата.

Хризопрас дръпна от цигарата си и тръсна пепелта в скрежа, където тя изсъска.

— Отде шъ съ връщаш до участъка — по Криволичещия сокак ли?

— Не, това доста се отдалеч… — Ваймс спря. В гласа на трола имаше едва доловим намек.

— ‘Ного здраве на госпожата, дето живее до сладкарницата — подхвърли тролът.

— Ъ-ъ, бива, бива ли? — забърка се Ваймс. — Сержант!

Вратата в далечния край се отвори с трясък и Детритус влетя със зареден арбалет. Осъзнавайки, че един от малкото недостатъци на трола бе неспособността да схване всички тънкости на термина „обезопасителни мерки“, Ваймс потисна ужасния си порив да залегне.

— Иде време, ‘гато ‘секи требе да си знае местото — отнесено рече Хризопрас сякаш на публиката от призрачно свинско. — И кой е до него.

Докато Ваймс се отправяше към вратата, тролът добави:

— Дай палтото на жена си, гос’ин Ваймс. С мойте почитания.

Ваймс се закова на място и сведе поглед към палтото на раменете си. Беше от някаква сребриста кожа, страхотно топло, но не колкото надигащия се в него гняв. Почти си бе тръгнал с него. Направо беше на косъм.

Той го отметна и го сви на топка. Твърде вероятно няколко десетки редки писукащи животинчета бяха умрели заради него, но най-малкото можеше да се погрижи гибелта им да не е напразна.

Той го метна високо във въздуха, кресна „Сержант!“ и се хвърли на пода. Последва мигновеното изжужаване на арбалета. Като рояк побеснели пчели стрелите се пръснаха с _бзт-бзт-бзт_, превръщайки част от металния покрив в решето. Разнесе се миризма на изгорена козина.

Ваймс се изправи. Около него валеше нещо подобно на космат сняг.

Срещна погледа на Хризопрас.

— Опитът за подкуп на страж е сериозно нарушение.

Тролът смигна.

— Честен до безкрай, туй им думам. Радвам се, че си побъбрихме, гос’ин Ваймс.

Вече навън, Ваймс дръпна Детритус в една пресечка, доколкото е възможно да се дръпне трол накъдето и да било.

— Добре, какво знаеш за ситнежа?

Очите на трола проблеснаха.

— Подочувал съм туй-онуй.

— Давай към пътя за петмезената мина и събери як отряд. Иди на Криволичещия сокак, зад Канала. Там има цех за сватбени торти, струва ми се. Ти умееш да надушваш дрога. Поразтършувай, сержант.

— Ясно! — изкозирува Детритус. — Да не са ви подшушнали нещо, сър?

— Да кажем просто, че го приемам като залог за добра воля, а?

— Тъй вярно, сър — отзова се тролът. — Кой залага?

— Ъ-ъ, един познат с желание да ни покаже колко добър гражданин е. Хайде, действай!

Детритус метна арбалета си през рамо за по-удобно и затопурка със страшна скорост. Ваймс се подпря на стената. Денят щеше да е дълъг. А сега трябваше…

На стената, малко над главата му, беше издраскано грубо изображение на шлифован диамант. Тролските графити се разпознаваха лесно — чегъртаха ги с нокти и обикновено бяха вдълбани на сантиметър в мазилката.

До диаманта бе изчегъртано: „БЛЯСЪК“.

— М-хм — обади се тъничък глас от джоба му. Ваймс въздъхна и извади гроздеберито, все така втренчен в думата.

— Да?

— Казахте, че не искате да ви прекъсвам! — отбранително започна духчето.

— Е? Какво имаш да казваш?

— Шест без единайсет е, Въведете Името Си Тук — смънка духчето.

— Ужас! Защо не ми каза!

— Защото заръчахте да не ви прекъсват! — треперливо отрони духчето.

— Да, но не и… — Ваймс не довърши. Единайсет минути. Не можеше да се добере, не и по това време. — Шест часът е… _важно_.

— Не ми казахте това! — завайка се духчето, хванало глава с ръце. — Само казахте без прекъсвания! Ужасно, ужасно съжалявам…

Забравил за Блясък, Ваймс отчаяно огледа околните сгради. Тук долу, където районът на кланиците се събираше с доковете, сигналните кули не бяха особено на почит, но забеляза голямата семафорна кула на покрива на пристанищната управа.

— Тичай там горе! — нареди той, отваряйки кутията. — Кажи им, че аз те пращам и че случаят е спешен, ясно? Да известят Двора на Псевдополис откъде тръгвам! Ще пресека реката по Сбъркания мост и ще тръгна по Издънките! В участъка ще схванат за какво става дума! Тръгвай!

Духчето мигновено премина от отчаяние към ентусиазъм. Отдаде чест.

— Тъй вярно, сър! Интегрираната услуга за съобщения Bluenose™ няма да ви разочарова, Въведете Името Си Тук. Веднага ще осъществя интерфейса! — то скочи на земята и се превърна в изчезващо зелено петънце.

Ваймс се втурна към доковете и препусна срещу течението покрай корабите. Доковете бяха вечно претъпкани и пътят представляваше трасе с препятствия от денкове, въжета и купища щайги през десетина метра. Но Ваймс бе роден състезател и знаеше всички начини за придвижване в претоварения градски трафик. Той прескачаше и се навеждаше, криволичеше и се шмугваше, а където се налагаше, се врязваше челно. Препъна се в едно въже, но се изправи с претъркулване. Изпречи му се товарач — Ваймс го повали с ъперкът и ускори темпото, в случай че оня имаше дружки наоколо.

_Това беше важно…_

Лъскав впряг с четири коня излетя от Маймунската улица, с два лакея, виснали отзад. Ваймс спринтира с отчаян напън, сграбчи една ръчка, набра се между слисаните лакеи, прилази по люшкащия се покрив и се тръсна на капрата до младия кочияш.

— Градска стража — обяви той, измъквайки значката. — Карай само направо!

— Но аз трябва да завия наляво към… — започна младежът.

— И поразмърдай тоя камшик, ако обичаш — игнорира го Ваймс. — Това е важно!

— О, ясно! Шеметно преследване на живот и смърт, а? — кочияшът се ентусиазира. — _Ясно!_ Тъкмо като за мен! Попаднал сте на когото трябва, сър! Знаете ли, че мога да карам тая бракма петдесет метра на две колела! Само дето старата госпожа Робинсън не ми дава. Ама вие само кажете на дясната или на лявата страна! Дий! Дий!

— Виж, просто… — започна Ваймс, когато камшикът заплющя над главите им.

— Естествено, най-трудно беше да накарам конете да тичат на два крака. Всъщност по-скоро да скачат, тъй да се каже — продължи кочияшът, обръщайки козирката си назад за минимално съпротивление срещу вятъра. — Е, искате ли да видите верева ми?

— Не особено — призна Ваймс, вперил поглед напред.

— Да знаете, като правя верева си, от копитата се дигат искри само наполовина! Дий!

Гледката се замазваше. Напред бе каналът към Дока с еднолитровките. Обикновено подвижният мост бе спуснат…

… обикновено.

Сега беше вдигнат. Ваймс виждаше мачтите на кораб, излизащ от пристана в реката.

— О, не берете грижа за това, сър — извика кочияшът в ухото му. — Ще се спуснем покрай кея и ще го прескочим.

— Не можеш да прескочиш двумачтов кораб с четириконен впряг, човече!

— На бас, че може, ако се целим между мачтите, сър. Дий! Дий!

Пред каретата всичко живо се разбягваше встрани. Зад нея лакеите се чудеха за нова работа. Ваймс избута момчето назад, сграбчи юздите, настъпи с два крака спирачния лост и _задърпа_.

Колелата блокираха. Конете започнаха да се извъртат. Каретата се плъзна, от металните джанти пръснаха искри и дрезгавият писък на метал. Конете се извиха още малко. Каретата занесе, повличайки впряга със себе си, завъртайки го като панаирна въртележка. Копитата оставиха следа от нагар по калдъръма. В този момент Ваймс пусна всичко, сграбчи с една ръка седалката отдолу, хвана се с другата за ръчката, затвори очи и зачака шумът да замре.

Слава богу, замря. Остана само един дребен рефрен — сприхаво тропане по покрива на каретата, причинено най-вероятно от бастун. Кисел, престарял женски глас загълча:

— Джони? Пак ли я подкара _бързо_, младежо?

— Контрабанден вираж! — изхриптя Джони, оцъклен в четири запенени коня, застинали в контрапозиция на посоката, откъдето току-що бяха дошли. — _Впечатлен_ съм!

Обърна се към Ваймс, но той липсваше.

Хората, направляващи кораба, бяха изпуснали въжетата и се бяха разбягали при вида на въртящия се по пътя към тях впряг. Входът на пристана бе тесен. Човек лесно можеше да се покатери по въже на палубата, да притича през кораба и да скочи на калдъръма от отсрещната страна. Точно това и направи един мъж току-що.

Ваймс, търчейки напред, вече виждаше, че Сбърканият мост ще бъде проблем. Претоварена каруца със слама се бе вклинила между разнебитените къщи покрай моста, подбирайки част от нечий горен етаж и изръсвайки немалко от товара си в процеса. Боят между каруцаря и предубедения собственик на новото жилище беше в разгара си. Ценни секунди бяха изхабени, докато си пробие път до и през сламата, за да се впусне през задръстения трафик към другия край на моста. Пред него бе широкият главен път, известен като Издънките, претъпкан с возила и изцяло по нанагорнище.

Нямаше да успее. Сигурно вече бе минало шест без пет. При мисълта за това, при мисълта за малкото личице…

— Господин Ваймс!

Той се обърна. Една пощенска кола току-що бе излязла на пътя зад него и наближаваше с трополене. Керът седеше до коларя и неистово ръкомахаше.

— Скачайте на стъпенката, сър! — провикна се той. — Нямате много време!

Ваймс отново се засили и като се изравни с каретата, скочи на стъпенката, улавяйки се за вратата.

— Това не е ли пощенската кола до Куирм? — извика той, докато коларят подкара конете в лек галоп.

— Точно така, сър — отвърна Керът. — Обясних, че е въпрос от изключителна важност.

Ваймс удвои захвата си. Пощенските коли разполагаха с добри коне. Колелата, не много далече от него, вече бяха размили очертанията си.

— Как дойде тук толкова бързо? — извика той.

— Напряко през аптекарския парк, сър!

— Какво? Онази пътечка край реката? Тя изобщо не може да вмести такава кола!

— Ами да, възтесничко беше, сър. Като се откъртиха страничните фенери, стана по-лесно.

Ваймс изви глава да погледне колата отстрани. Боята бе надрана по цялата дължина.

— Добре — извика той, — кажи на коларя, че аз ще покрия щетите, разбира се! Но всичко е напразно, Керът! Парковата алея ще е задръстена по това време!

— Не се тревожете, сър! На ваше място щях да се хвана много здраво, сър!

Ваймс чу изплющяването на камшика. Това беше _истинска_ пощенска кола. На пощенските чували не им пукаше за комфорта. Усети ускорението.

Щяха да стигнат Парковата алея много скоро. Ваймс не можеше да вижда особено добре, понеже очите му сълзяха от скоростта на препускането, но ги чакаше едно от най-хитовите градски задръствания. Положението беше доста зле по всяко време на деня, но в ранна привечер бе особено ужасно поради анкх-морпоркските убеждения, че правото на преминаване е привилегия на най-тежкото возило или най-устатия водач. Непрекъснато имаше дребни катастрофи, при които двете возила неизменно блокираха движението, докато водачите слизаха да обсъдят въпросите за пътната безопасност, прибягвайки за справка към първото оръжие, което успеят да докопат. И точно към този водовъртеж от блъскащи се коне, щъкащи пешеходци и псуващи водачи се бе насочила пощенската кола, очевидно в пълен галоп.

Той затвори очи, но след малко, долавяйки промяна в звука на колелата, рискува отново да ги отвори.

Колата прелетя през кръстовището. Преди да завият надолу към булевард Скуун, Ваймс за миг мерна огромна опашка, пенеща се и крещяща зад няколко неподвижни трола от Стражата.

— Затворил си пътя? Затворил си пътя! — изкрещя той, надвиквайки вятъра.

— И Кралския път, сър. За всеки случай — извика Керът в отговор.

— Затворил си _два_ главни пътя? Цели два проклети пътя? В пиковия час?

— Да, сър. Беше единственият начин.

Ваймс замря на вратата занемял. Той _самият_ би ли се осмелил на такова нещо? Но това беше Керът, типично. Имаше проблем и вече няма. Естествено, целият град досега сигурно се е претъпкал с возила, но това е друг проблем.

_Ще си бъде вкъщи навреме._ Щеше ли да е от значение една минута? Не, сигурно не, макар че малкият Сам явно имаше много точен вътрешен часовник. Сигурно и две минути нямаше да са проблем. Дори три. Можеше и с пет да закъснее вероятно.

Но точно в това беше въпросът. Ако можеш да закъснееш с пет минути, тогава ще закъснееш и с десет, а после с половин час, няколко часа… и цялата вечер няма да видиш сина си. Така че това е. Шест часът, на секундата. Всеки ден. Четене на малкия Сам. Без извинения. Той си го бе обещал. Без извинения. _Никакви извинения._ Веднъж намерил добро извинение, отваряш вратата за лоши извинения.

Сънуваше _кошмари_, че закъснява.

Сънуваше доста кошмари за малкия Сам. С празни креватчета и тъмнина.

Всичко бе прекалено… хубаво. За няколко кратки години той, Сам Ваймс, се бе издигнал в света като балон. Беше херцог, командваше Стражата, имаше власт, беше женен за жена, за която бе наясно, че такъв като него не заслужава нейното състрадание, любов и разбиране, и беше богат като Креозот. Съдбата го бе обсипала с благодат, а той бе гребал с голямата лъжица. И всичко бе станало толкова _бързо_.

После се бе появил малкият Сам. Отначало всичко бе наред. Бебето беше… ами бебе, с цялото му климбуцане на глава, оригване и нефокусиран поглед, изцяло подопечно на майка си. Но след време една вечер синът му се обърна и погледна право във Ваймс, с очи, които за баща му засенчваха светлините на света. Страхът нахлу в живота на Сам Ваймс с ужасна приливна вълна. Всичкият този добър късмет, всичката тази неудържима радост… бяха сбъркани. Вселената със сигурност не можеше да отпусне толкова щастие на един мъж, не и без да представи сметка. Някъде се надигаше голяма тъмна вълна, която щеше да се разбие над главата му и да помете всичко. В определени дни беше сигурен, че дочува далечния й грохот…

Крещейки несвързани благодарности, той скочи от позабавилата ход кола, размаха ръце да запази равновесие и кривна по дворната алея. Когато, пръскайки чакъл, се втурна към входната врата, тя вече се отваряше и на прага й застана Уиликинс с Книгата в ръка. Ваймс я сграбчи и изтопурка нагоре по стълбите, докато долу в града часовниците започнаха да оповестяват с различно приближение шест часа.

Сибил твърдо настоя да не взимат бавачка. Ваймс обаче този път бе настоял още по-твърдо да вземат, както и слугинче за питомните дракони. Все пак човек си имаше капацитет. Беше спечелил. Чистофайна, която изглеждаше свястно девойче, тъкмо бе привършила с настаняването на малкия Сам в креватчето му, когато Ваймс влетя със залитане. Тя направи около една трета реверанс, преди да улови болезненото му изражение, и припомняйки си импровизираната лекция от миналата седмица за Правата на Мъжа, бързо се изнесе. Беше важно да няма други. Този момент беше само за Самовците.

Малкият Сам се придърпа по решетките на креватчето и каза:

— Та!

Светът се размекна.

Ваймс погали сина си по косичката. Беше странно наистина. Цял ден беше крещял и викал, и нареждал, и ревал… но тук, в тази тиха стая, ухаеща (благодарение на Чистофайна) на сапун, той все не знаеше какво да каже. Губеше ума и дума в присъствието на четиринайсетмесечно бебе. Всичко, което му идеше на езика, от рода на „Кое е на тати момчето?“, звучеше ужасно фалшиво, като цитат от книга. В тази стая с меки пастелни цветове нямаше нищо за казване, нито нещо, което трябваше да бъде казано.

Под креватчето се разнесе сумтене. Драконът Олигав дремеше там. Древен, с раздърпани криле, останал без огън и без зъби, той с мъка катереше стълбите всеки ден и заемаше поста си под креватчето. Никой не знаеше защо. В съня си издаваше тихи свистящи звуци.

Щастливата тишина обгърна Ваймс, но не можеше да продължи вечно. Трябваше да започне Четене на Книгата с Картинки. Това беше _смисълът_ на шест часа. Беше все същата книга, всеки ден. Страниците й бяха заоблени и омекнали там, където ги бе дъвкал малкият Сам, но за един човек в тази детска стая това беше книгата на книгите, най-великата приказка, разказвана някога. Ваймс вече нямаше нужда да я чете. Знаеше я наизуст.

Казваше се „Къде е моята крава?“.

Неустановеният тъжител бе изгубил кравата си. Това беше фабулата. Действително.

Първа страница започваше обещаващо:

C>

{m x-large}Къде е моята крава?{/m}

{m x-large}Това моята крава ли е?{/m}

{m x-large}Вика „Беее!“{/m}

{m x-large}Това е овца!{/m}

{m x-large}Това не е моята крава!{/m}

C$

След това авторът се бе захванал сериозно с материята:

C>

{m x-large}Къде е моята крава?{/m}

{m x-large}Това моята крава ли е?{/m}

{m x-large}Вика „Иииии!“{/m}

{m x-large}Това е кон!{/m}

{m x-large}Това не е моята крава!{/m}

C$

В този момент авторът бе изпаднал в творческа агония и споделяше от разтърсените дълбини на душата си:

C>

{m x-large}Къде е моята крава?{/m}

{m x-large}Това моята крава ли е?{/m}

{m x-large}Вика „Хррррп!“{/m}

{m x-large}Това е хипопотам!{/m}

{m x-large}Това не е моята крава!{/m}

C$

Беше хубава вечер. Малкият Сам вече се усмихваше широко и гукаше в унисон със сюжета.

В края на краищата кравата щеше да се намери. Но едва след като се разгърнат всички страници. Разбира се, оставаше известно напрежение от факта, че всички останали животни бяха представени по начин, който би могъл да обърка коте, вероятно израснало в по-тъмна стая. Конят стоеше пред закачалка за шапки, както често правят конете, а хипопотамът ядеше от едно корито, до което бе подпряна обърната вила за сено. Гледано от неправилната посока, живописното изображение би могло, макар и за секунда, да се оприличи на крава…

Тъй или иначе, малкият Сам я обожаваше. Това сигурно беше най-гушканата книга на света.

Въпреки всичко тя всяваше смут у Ваймс, макар че бе наистина надобрял със звуците и би се изправил срещу всеки конкурент в интерпретацията на „Хррррп!“. Но дали книгата беше за градско дете? Кога то изобщо ще чуе тези звуци? Единственият звук от тези животни в града беше „цър-пър“. Но накъдето и да погледнеше, детската стая бе пълна с конспирация, с блеещи агънца, с меченца и пухкави патенца.

Една вечер след уморителен ден той пробва своята улична версия:

C>

{m x-large}Къде е моят тати?{/m}

{m x-large}Това моят тати ли е?{/m}

{m x-large}Вика „Мамкаму! Мърша и скариди!“{/m}

{m x-large}Това е Дъртия Гнусен Рон!{/m}

{m x-large}Това не е моят тати!{/m}

C$

Вървеше наистина добре, докато не дочу многозначително покашляне от прага, където бе застанала Сибил. На следващия ден малкият Сам с безпогрешния детски инстинкт за тези неща каза на Чистофайна „Мамаму!“. И макар че Сибил не повдигна темата дори когато бяха насаме, това бе то. Оттогава Сам се придържаше стриктно към лицензираната версия.

Днес, докато вятърът хлопаше по прозорците, Ваймс я рецитираше по памет и сякаш двамата бяха обгърнати от този малък детски свят с розово-синия му покой и съществата, които бяха толкова меки и пухкави. На детския часовник малко рунтаво агънце отброяваше отминаващите секунди.

Когато се полупробуди в здрача с рунтави остатъци от тъмни овце в съзнанието, Ваймс се взря с недоумение в стаята. Изпълни го паника. Какво беше това място? Защо там стояха всички тези ухилени животни? Какво лежеше на крака му? Кой беше тоя, дето задава въпроси, и защо бе завит със син шал, изпъстрен с патенца?

Благословените спомени се върнаха. Малкият Сам бе заспал дълбоко, гушнал шлема на Ваймс като мече, а Олигав, винаги нащрек за топло местенце, на което да се пльосне, бе отпуснал глава върху ботуша му. Кожата вече бе подгизнала от лиги.

Ваймс внимателно издърпа шлема си, загърна се с шала и се завлече към голямата приемна на долния етаж. Изпод вратата на библиотеката се процеждаше светлина, така че той, все още леко зашеметен, се набута в нея.

Двама стражи скочиха. Сибил се обърна в стола си край камината. Ваймс усети как патенцата бавно се свличат от раменете му и падат на купчинка на пода.

— Оставих те да поспиш, Сам — каза лейди Сибил. — Снощи се върна едва след три.

— Всички са на две смени, скъпа — възрази Сам, заклинайки Керът и Сали само да посмеят да си помислят да споменат някому, че са видели шефа със син шал на патенца. — Трябва да давам добър пример.

— Убедена съм, че точно това целиш, Сам, но _изглеждаш_ като ужасно предупреждение. Кога за последно яде?

— Хапнах сандвич с маруля, домат и бекон, скъпа — отвърна той, стремейки се с интонацията си да подскаже, че беконът е бил по-скоро мизерна подправка, отколкото едва покрит от хляба порязаник.

— Сигурно е точно така — отбеляза Сибил, още по-умело изразявайки факта, че не се е хванала и на дума от това. — Капитан Керът има нещо да ти каже. Седни сега, а аз ще видя какво става с вечерята.

След като тя се изнесе в посока на кухнята, Ваймс се обърна към стражите и за момент се зачуди дали да не пусне онази овча усмивчица с подбелване на очи, която сред мъжете означава „Жени, а?“, но реши да не го прави поради обстоятелството, че стражите се състояха от младши страж Гърбатен, която щеше да го сметне за глупак, и капитан Керът, който нямаше да схване смисъла.

Вместо това се спря на:

— Е?

— Направихме каквото можахме, сър — докладва Керът. — Бях прав. Онази мина е много злочесто място.

— Да, сцените на убийствата са обикновено такива.

— Всъщност не смятам, че открихме сцената на убийството, сър.

— Не видяхте ли тялото?

— Видяхме го, сър. Струва ми се. Наистина, сър, трябваше да сте там…

>

— Не мисля, че мога да издържа това — процеди Ангуа, докато отново поемаха по Петмезената улица.

— Какво се е случило? — отзова се Керът. Ангуа врътна палец над рамото си.

— Тя! Вампири и върколаци — неуместна компания!

— Но тя е въздържател — меко възрази Керът. — Няма да…

— Няма нужда да прави _каквото_ и да е! Тя просто е! За такива като мен да ти се мотае вампир наоколо е като да преживееш най-кофтия си кучи ден. А повярвай ми, един върколак знае какво означава _наистина_ кофти кучи ден.

— Заради миризмата ли е? — съчувствено запита Керът.

— Е, не е приятна, но не е само заради това. Те са толкова… самоуверени. Толкова перфектни. До нея се чувствам… чорлава. Не мога да го преодолея, наслагва се с хиляди години! Всичко идва от излъчването. Вампирите винаги са така… хладнокръвни, така авторитетни, а върколаците са… ами примитивни животни. Победени кучета.

— Но това не е вярно! Немалко въздържатели са абсолютно невротични, а ти си толкова уравновесена и…

— Не и когато съм около вампири! Отприщват нещо в мен! Виж, стига си се опитвал да влагаш логика в това, ясно? Мразя да прилагаш логика за мен. Защо Ваймс не удържа? Добре, _добре_, владея се. Но ми е трудно, това е.

— Сигурно и на нея не й е лесно… — започна Керът.

Ангуа му хвърли Поглед. „Но той е такъв — упрекна се тя. — Наистина _мисли_ така. Просто не знае, че да изтърси нещо подобно е адски лоша идея. На нея не й е лесно, така ли? Кога на мен изобщо ми е било лесно? На нея поне сигурно не й се налага да крие дрехи из града! Е, не е приятно да изперкаш чак до прилепясване, но ние изперкваме всеки месец. А като изперкам, прегризвам ли нечие гърло? Ловя пилци! _И_ си ги плащам предварително. Тя страда ли от КПП?* Надали! Мили боже, а вече привършва третата четвърт. _Усещам_ как ми избива козината! Проклети вампири! Толкова шум вдигат за това, че вече не са безжалостни кръвопийци. И всички им съчувстват. Дори и той!“

[* Криза пред пълнолуние. — Б.пр.]

Всичко това й мина за секунда през главата, но каза:

— Нека просто слезем там, да свършваме и да се изнасяме, а?

Около входа все още висеше тълпа. Сред нея беше и Ото Вик, който леко сви рамене към Керът.

Все още имаше и пазачи, но стана ясно, че някой ги бе инструктирал. Те кимнаха на новопристигналата групичка. Единият даже много учтиво им отвори вратата.

Керът привика останалите стражи при себе си.

— Всичко, което кажем, ще бъде подслушано, ясно? Всичко. Така че внимавайте. И помнете — що се отнася до тях, не можете да виждате в тъмното.

Той ги поведе навътре, където стоеше Ловкоклинчи, усмихнат и нервен.

— Добре дошъл, Главотрес — посрещна го джуджето.

— Ъ-ъ, ако ще говорим на морпоркски, предпочитам да ме наричате капитан Керът.

— Както желаете, стопилнико — отзова се джуджето. — Асансьорът ни очаква!

Докато се спускаха надолу, Керът запита:

— С какво се задвижва, моля?

— С Устройство — обяви Ловкоклинчи с надделяла над нервността му гордост.

— Наистина? Имате ли много Устройства?

— Полуос и лост от втори род.

— Лост от втори род? Само съм чувал за тези.

— Ние сме късметлии. За мен ще е удоволствие да ви го покажа. Незаменим е при подготовката на храна — разбърбори се Ловкоклинчи. — А по-долу имаме няколко куба с различна мощ. Нищо не може да се укрие от стопилника. Наредено ми е да ви покажа всичко, което пожелаете да видите, и да ви кажа всичко, което искате да научите.

— Благодаря — рече Керът, когато асансьорът спря в тъмнината, нашарена с мъртвешкия отблясък на върмите. — Какъв е мащабът на изкопните ви работи тук?

— Не мога да кажа — бързо отвърна Ловкоклинчи. — Не знам. А, ето го и Ревностен. Ще се върна горе да…

— Не, Ловкоклинчи, остани с нас, моля — обади се една по-тъмна сянка в мрака. — Трябва и ти да видиш това. Добър ден, капитан Керът и — Ангуа усети лека антипатия — дами. Моля, последвайте ме. Съжалявам за липсата на осветление. Може би очите ви ще се адаптират. С удоволствие ще ви опиша всеки предмет, с който имате допир. Сега ще ви заведа до мястото, където е… произтекло ужасното произшествие.

Докато ги водеха по тунела, Ангуа се озърна и забеляза, че Керът трябваше да върви с леко подвити колене. _Главотрес, а? Чудно защо ли не си споменал на момчетата!_

На всеки десетина метра Ревностен спираше пред овална врата, около която неизменно имаше струпани върми, и завърташе ръчка. Вратите се отваряха със скърцане и мъчноподвижност, която подсказваше, че са тежки. Тук-там в тунелите се виждаха… неща, механични неща, висящи от стените и очевидно с цел. Върмите блещукаха около тях. Ангуа нямаше представа за какво служат тези предмети, но Керът ги приветства с ликуващ, досущ ученически ентусиазъм.

— Господин Ревностен, имате въздуховоди и ледоизолатори! Само съм чувал за тях!

— Отгледан сте в добрите скали на Меден рудник, нали, капитане? Изкопните работи в тази влажна равнина наподобяват прокарване на тунели в морето.

— И железните врати са водонепроницаеми, нали?

— Да, наистина. И въздухонепроницаеми.

— Забележително! Бих искал отново да дойда тук, когато приключи тази злочеста история. Джуджешка мина под града! Доста е трудно за вярване!

— Убеден съм, че може да се уреди, капитане.

И ето ти го Керът в действие. Той успяваше да изглежда толкова невинно, толкова приятелски, толкова… глуповато, като някакво кутре, а после изведнъж се превръщаше в онзи огромен масив от стомана, в който се сблъскваш челно. Сали го наблюдаваше с интерес.

„Бъди разумна — повтаряше си Ангуа. — Не позволявай на вампира да те смачка. Не започвай да си втълпяваш, че си тъпа и космата. Мисли логично. _Имаш_ мозък.“

Със сигурност можеше да се полудее в този мрак. Ангуа осъзна, че й е по-лесно, като затвори очи. Тук долу носът й работеше по-добре без странично разсейване. Тъмнината помагаше. При затворени очи най-различни бледи цветове танцуваха в съзнанието й. Макар че без вонята на проклетия вампир щеше да успее да долови много повече. Тази смрад отравяше всяко сетиво. _Чакай малко, не мисли така, само оставяш мозъка ти да мисли вместо теб… я задръж, това не е както трябва…_

Имаше бегло очертание в ъгъла на съседното, доста голямо разширение. Изглеждаше като… очертание. Тебеширено очертание. _Блещукащо_ тебеширено очертание.

— Доколкото разбирам, това е общоприетият метод? — посочи Ревностен. — Запознат ли сте с нощния тебешир, капитане? Направен е от стрити върми. Отблясъкът се запазва за около ден. На пода тук ще видите, или по-скоро ще _усетите_ бухалката, с която е нанесен смъртоносният удар. Точно под ръката ви, капитане. По нея има кръв. Съжалявам за тъмнината, но задържахме върмите отвън. Щяха да си направят пиршество, нали разбирате.

Ангуа забеляза как Керът, обгърнат от неизменната си миризма на сапун, опипом се придвижва напред. Ръката му докосна друга метална врата.

— Накъде води тази, сър? — запита той, почуквайки по нея.

— До външните отделения.

— Беше ли отворена по времето, когато тролът е нападнал грага?

_Наистина ли допускаш, че го е направил трол?_ — зачуди се Ангуа.

— Така мисля — отвърна Ревностен.

— В такъв случай бих искал да я отворите сега, моля.

— Не мога да се съглася с тази молба, капитане.

— Не възнамерявах да е молба, сър. След като е била отворена, трябва да знам кой е бил в мината по времето, когато тролът е нахлул. Ще се наложи да говоря с всички тях и с който е открил тялото. _Хара’г, дж’каргра._

Ангуа усети промяната в миризмата на Ревностен. Под всичките тези пластове джуджето внезапно бе станало несигурно. Преживяваше челен сблъсък. Поколеба се няколко секунди, преди да отговори.

— Ще се… постарая да удовлетворя мол… изискванията ви, стопилнико. А сега ще ви оставя. Хайде, Ловкоклинчи.

— _Грз дава’дж?_ — избълва Керът. — _К’закра’дж? Д’дж х’рагна ра’д’зж!_

Ревностен пристъпи напред с растяща несигурност и протегна двете си ръце, обърнал длани надолу. За миг, докато ръкавите му се наместят, Ангуа мерна слабо светещ символ на дясната му китка. В света на забулени фигури всеки дълбинник имаше _драхт_ като уникално свидетелство за идентичност. Беше чувала, че ги правят с татуиране на върмска кръв под кожата. Звучеше болезнено.

Керът пое за момент ръцете му, след което ги пусна.

— Благодаря — каза той, сякаш изобщо не бе имало джуджешка интерлюдия. Двете джуджета бързо се изнесоха. Стражите останаха сами в плътната тъмнина.

— Какво беше всичко това? — обади се Ангуа.

— Просто го презастраховах — бодро отвърна Керът и бръкна в джоба си. — А сега, щом сме вече тук, нека вкараме малко светлина, какво ще кажете?

Ангуа надуши как ръката му прави няколко енергични движения по стената, като че ли рисува. Разнесе се миризма на… свински пай?

— Скоро ще бъде по-светло — увери ги той.

— Капитан Керът, това не беше… — поде Сали.

— Всичко с времето си, младши страж — твърдо отсече Керът. — Засега просто наблюдаваме.

— Но трябва да ви кажа, че…

— По-късно, младши страж — прекъсна я Керът, повишавайки тон. Около отворената врата се скупчваха върми и плъпваха по камъните. — Впрочем, ъ-ъ, Сали… да не ти стане зле при вида на тялото?

„Точно така — занарежда си Ангуа — мисли за _нея_. Аз се разправям с кръв всеки ден. Направо си вра носа в кръв!“

— Старата кръв не е проблем, сър — отвърна Сали. — Тук има малко. Но там…

— Предполагам, че са направили морга — бързо обясни Керът. — Погребалните обреди са доста сложни.

_Морга? Пристан за теб далеч от дома ти, мили мой!_ — озъби се вълкът в Ангуа.

Върмите вече прииждаха, пълзейки по стената към целта. Тя се наведе, за да подуши по-отблизо пода. „Надушвам джуджета. Много джуджета — поправи се Ангуа. — Трудно ще надуша тролове, особено под земята. Кръв по бухалката, като цвете. Джуджешка миризма по бухалката, но тя е повсеместна. Надушвам… чакай малко, това е познат мирис…“

Подът вонеше най-вече на тиня и пръст. Личаха стъпките на Керът, както и на _оная_. Имаше натрапчива миризма на джуджета, като все още можеше да се различи мирисът на тревогата им. Тук бяха намерили тялото, значи? Но ето това петно кал бе различно. Бе набито в пода, но миришеше точно като тежката глина от района на Кариерния път. Кой живееше там? Повечето тролове в Анкх-Морпорк. Улика.

Тя се поусмихна в топящата се тъмнина. Проблемът с уликите — както все повтаряше Ваймс — бе, че прекалено лесно се произвеждат. Човек можеше да си натъпче джобовете с проклетите неща.

Мракът изчезваше, тъй като светлината настъпваше. Ангуа вдигна очи. На стената, очертавайки замаха на Керът, имаше огромен светъл символ. „Втрил е месо по него — сети се тя. — Дошли са за пиршеството…“

Ревностен се върна, следван по петите от Ловкоклинчи. Успя да стигне до:

— Вратата може да се отвори отново, но, уви… — и спря.

Тези върми бяха достигнали щастието. По стандартите за зеленикаво-белезникава яркост бяха направо брилянтни. Зад Керът вече изпъкваше нежно проблясващ кръг, пресечен от две диагонални линии. И двете джуджета се втренчиха с потрес в него.

— Е, ами да хвърлим око тогава? — предложи Керът, явно незабелязващ всичко това.

— Ние, уви, водата… водата… не е _съвсем_ водонепроницаемо… другите врати… тролът предизвика наводнение… — Ревностен замънка, без да сваля очи от светлината.

— Но казвате, че поне можем да минем оттук? — вежливо напомни Керът, посочвайки запечатаната врата.

— Ъ-ъ, да. Да. Със сигурност.

Домакинът изтопурка напред и измъкна един ключ. Освободено, колелото се завъртя лесно. Ангуа ясно осъзна как мускулите по голите ръце на Керът блестяха и пулсираха, докато той отваряше с напън металната врата.

О, не, не _още_, нали! Трябваше да има поне още един ден! Заради вампира е, ето затова е, дето стои там с толкова невинен вид. Части от тялото й _искаха_ да се превърне във вълк, веднага, на момента, да се защитава…

От другата страна на вратата имаше помещение с колони. Миришеше на влага и недовършено строителство. По тавана лазеха върми, а подът беше кален и жвакаше под краката.

Ангуа успя да различи още една врата в дъното на помещението, както и по една от всяка страна.

— Изнасяме отпадъка горе, на сметището — обади се Ревностен. — Ъ-ъ, смятаме, че тролът е дошъл оттам. Беше непростим пропуск. — Той все още звучеше смутено.

— И тролът не е бил забелязан? — запита Керът, подритвайки калта.

— Не. Тези отделения са завършени. Копачите са наоколо и са пристигнали максимално бързо. Смятаме, че грагът е дошъл тук да търси усамотение. Да умре от случайната ръка на едно поругание!

— Тролът е бил късметлия, а, сър? — остро подхвърли Ангуа. — Просто _ей така_ се е шляел и е попаднал на Кофтимели.

Ботушът на Керът удари нещо метално. Той поразрина още малко кал.

— Сложили сте релси? — удиви се той. — Сигурно изнасяте доста отпадък, сър.

— По-добре да буташ, отколкото да носиш — уклончиво отвърна Ревностен. — Вижте, уредил съм да…

— Чакайте малко, какво е това? — Керът клекна и задърпа нещо белеещо се. — Някаква кост, както изглежда. На връвчица.

— Намират се много стари кости — сви рамене Ревностен. — Вижте, аз…

Реликвата се измъкна с _пльок_ и им се облещи в болнавата светлина.

— Не изглежда _много_ старо, сър — отбеляза Керът.

Само един дъх бе достатъчен за Ангуа.

— Овчи череп — диагностицира тя. — На около три месеца.

„О, _още една_ улика — додаде на себе си. — При това колко хубава и удобна находка за нас.“

— Може да е изпусната от трола — предположи Керът.

— Трол? — Ревностен се отдръпна.

Ангуа не бе очаквала такава реакция. Ревностен вече беше изнервен, но сега, под всичките си обвивки, беше на ръба на паниката.

— Нали казахте, че грагът е нападнат от трол, сър? — обърна се Керът.

— Но ние изобщо… аз изобщо не съм виждал това преди! Защо не сме го открили? Да не се е върнал пак?

— Всички врати са запечатани, сър — търпеливо напомни Керът. — Нали?

— Но да не би да сме го запечатали тук с нас? — Практически нададе вик.

— Щяхте да разберете, сър, нали? — изтъкна Керът. — Троловете някак си, ами, набиват се на очи.

— Трябва да повикам пазачите! — смънка Ревностен, отстъпвайки назад към единствената отворена врата. — Може да е навсякъде!

— Значи може да сте тръгнал право към него, _сър_ — натърти Ангуа.

Ревностен замря за момент, след което изскимтя нещо и побягна в тъмнината, а Ловкоклинчи търти по петите му.

— Е, как по общо мнение мина това? — подхвърли Ангуа с ужасяваща усмивка. — И какво му каза на джуджешки… „Знаеш, че съм джудже от братството на всички джуджета“?

— Ъ-ъм. „С несъмнена сигурност ме познаваш. Аз спазвам джуджешките обреди. Какво/кой съм аз? Аз съм обединените Братя“ — внимателно изрече Сали.

— Браво, младши страж! — възкликна Керът. — Това беше отличен превод!

— Ъхъ, да не си ухапала някой умник? — подметна Ангуа.

— Аз _съм_ въздържател, сержант — меко отвърна Сали. — А езиците ми се удават по природа. Докато сме насаме, капитане, мога ли да спомена нещо друго?

— Разбира се — отвърна Керът, пробвайки ръчката на една от затворените врати.

— Мисля, че тук доста неща са сбъркани, сър. Имаше нещо много странно в начина, по който Ревностен реагира на този череп. Защо ще мисли, че тролът е още тук, след като е минало толкова време?

— Трол в джуджешка мина може да причини доста щети, преди да бъде спрян — отбеляза Керът.

— Ревностен всъщност не очакваше този череп, сър — настоя Сали. — Усетих как пулсът му се ускори. Той се ужаси. Ъ-ъ… още нещо, сър. Тук има доста градски джуджета. Десетки. Долавям и техните пулсове. Има шест грага. Техните сърца бият много бавно. А има и други джуджета. По-особени и са само неколцина. Може би десетима.

— Това е полезна информация, младши страж, много благодаря.

— Да, не знам как сме се справяли, преди да дойдеш — процеди Ангуа. Тя бързо отиде до другия край на усойната стая, за да не видят лицето й. Имаше нужда от свеж въздух наместо пропиващото, лепкаво, застояло зловоние на това място. Лигата на въздържателите? „Ни една капка“? Някой вярваше ли на това дори за _минута_? Но всички искаха да са поддръжници, понеже вампирите умееха да бъдат толкова _чаровни_. Разбира се, че ще бъдат! Това си е част от вампирщината! Това е единственият начин да накараш хората да останат да пренощуват в ужасен замък! Всеки знае, че вълкът козината си не мени! Но не, като се накичиш с тая глупава черна лента и се научиш да цитираш „Устни, които докосват Кръв, нивга не ще бъдат Моите“, всеки път се връзват. Но върколаците? Е, те са просто тъжни чудовища, нали? Без значение, че животът е ежедневна борба с вълка в теб, без значение, че трябва да положиш усилие, за да минеш край всеки изпречил се уличен стълб, без значение, че във всеки малък спор трябва да потискаш порива си да го решиш просто с една захапка. Това е без значение, защото всеки _знае_, че комбинация от вълк и човек си е вид куче. От тях се _очаква_ да се държат прилично. Част от нея крещеше, че това не е така, че е просто КПП и познатите ефекти от вампирско присъствие, но някак си сега, когато миризмите наоколо бяха толкова плътни, че почти се втвърдяваха, тя не искаше да слуша. Искаше да подуши света, практически драпаше да се свре в собствения си нос. Все пак затова беше в Стражата, нали? Заради носа си.

_Нова миризма, нова миризма…_

Острото сивкавосиньо на лишеи, кафявото и пурпурното на стара мърша, нюансите на дърво и кожа… дори във вълчия си облик тя никога не бе усещала въздуха толкова органично, както сега. Още нещо, остро, химическо… Въздухът бе наситен с миризма на влага и джуджета, но тези малки нишки го пресичаха, както пиколо флейта насича реквием и оформяха едно цяло…

— Трол — изхриптя тя. — Трол. Трол с колан от черепи. На скалотръс или нещо от сорта! Трол! — Ангуа вече почти лаеше към далечната врата. — Отвори! Насам!

Сега едва ли се нуждаеше от очите си, но там, върху метала на вратата, някой с въглен бе изрисувал кръг, пресечен с две диагонални линии.

Керът изведнъж се озова до нея. Поне имаше приличието да не попита „Сигурна ли си?“, а започна да се бори с голямото колело. Вратата бе заключена.

— Не мисля, че има вода оттатък — изпъшка той.

— О, нима? — успя да вметне Ангуа.

— Знаеш, че беше просто… да ни държат настрана!

Керът се обърна и забеляза група джуджета, търчащи към тях. Бяха се устремили към вратата и като че ли не забелязваха присъствието на стражите.

— _Не_ им позволявай да минат първи! — процеди Ангуа през стиснати зъби. — Следата е… слаба!

Керът изтегли меча си с едната ръка и вдигна значката с другата.

— Градска Стража! — изрева той. — Сведете оръжията, моля! Благодаря!

Групата позабави ход, което означаваше, че — типично за обстоятелствата — онези отзад се струпаха върху колебаещите се отпред.

— Това е местопрестъпление! — обяви Керът. — Аз все още съм стопилникът! Господин Ревностен, там ли сте? Имате ли пазачи от другата страна на тази врата?

Ревностен си проправи път през навалицата от джуджета.

— Не, струва ми се. Тролът зад нея ли е?

Керът погледна Сали, която вдигна рамене. Вампирите така и не бяха развили способността да усещат тролски сърца. Нямаше смисъл.

— Вероятно, но не ми се вярва — каза Керът. — Моля, отключете я. Бихме могли да намерим следа!

— Капитан Керът, знаете, че безопасността на мината винаги е на първо място! — намръщи се Ревностен. — Разбира се, вие трябва да извършите разследването. Но първо ние ще отворим вратата и ще се уверим, че там не се крие опасност. Трябва да ни признаете това право.

— Пусни ги — изхриптя Ангуа. — Миризмата ще бъде по-чиста. Ще се оправя.

Керът кимна и прошепна в отговор:

— Браво на теб!

Вътрешно усети как опашката й напира да се размаха. Изпитваше желание да оближе лицето му. Кучето в нея бе взело връх над разума. Ти си добро куче. Важно е да си добро куче.

Керът я издърпа настрана, когато две джуджета доближиха целенасочено вратата.

— Но отдавна си е отишъл — измънка тя, когато още две джуджета се присъединиха към първите. — Миризмата е поне от дванайсет часа…

— Какво правят те? — промърмори Керът, полу на себе си. Двете нови джуджета бяха покрити от глава до пети с кожа като Ревностен, но над нея носеха ризници; шлемовете им бяха доста опростени, като покриваха цялото лице и глава, оставяйки процеп само за очите. Всяко джудже носеше голям черен вързоп на гърба си и държеше тръба пред себе си.

— О, не — изстена Керът — със сигурност не и тук…

При дадената команда вратата бе отворена, разкривайки единствено мрака отвъд. Тръбите изплюха пламъци с дълги жълти езици и черните джуджета тръгнаха бавно след тях. Тежък и мазен дим изпълни въздуха.

Ангуа припадна.

>

Тъмнина.

Сам Ваймс с мъка катереше нагорнището, уморен до мозъка на костите си.

Беше топло, по-топло, отколкото бе очаквал. Потта пареше очите му. Локвите шляпаха под краката му и ботушите му се хлъзгаха. А отгоре, на върха на баира, плачеше дете.

Той знаеше, че крещи. Долавяше хриптящия в гърлото си дъх, усещаше движението на устните си, но не чуваше думите, които изричаше отново и отново.

Тъмнината го обгръщаше като студено мастило. Филизите й се промъкваха в съзнанието и в тялото му, дърпайки го, влачейки го назад… И изведнъж се впуснаха към него с пламъци…

Ваймс примига и се втренчи в камината. Пламъчетата кротко пращяха.

Роклята на Сибил прошумоля — тя влезе в стаята. Настани се на стола и взе ръкоделието си.

Той тъпо се загледа в нея. Кърпеше чорапите му. В този дом имаше прислуга, а _тя_ кърпеше _чорапите_ му. Не че нямаха достатъчно пари да си сменя чорапите всеки ден. Но тя бе възприела идеята, че това е съпружеско задължение, и го вършеше. По някакъв странен начин действаше успокоително. Жалко само, че всъщност изобщо не я биваше да кърпи дупки, така че резултатът се изразяваше в пети с огромен кант от омрежена вълна. Въпреки това той си ги носеше, без да спомене и дума.

— Оръжие, което бълва пламък — бавно изломоти той.

— Да, сър — потвърди Керът.

— Джуджетата имат оръжия, които бълват пламък.

— Дълбинниците ги ползват за обезопасяване на газови джобове — обясни Керът. — Изобщо не съм очаквал да ги видя тук!

— Ама си е оръжие, като някой кучи син го насочи към мен! — ядоса се Ваймс. — Колко газ очакват да намерят в Анкх-Морпорк?

— Сър? В горещо лято дори _реката_ се подпалва!

— Добре де, добре, признавам — неохотно отстъпи Ваймс. — Погрижи се да се разчуе, моля! Всеки, забелязан над земята с едно от тия неща, първо ще бъде застрелян, а после няма да има _смисъл_ да бъде разпитван. Дявол да го вземе, само това ни трябваше. Имаш ли _още_ нещо да ми казваш, капитане?

— Ами после отидохме да видим тялото на Кофтимели — обобщи Керът. — Какво мога да кажа? На китката си имаше _драхт_ за разпознаване, а кожата му беше бледа. Отзад на главата му имаше ужасна рана. Твърдят, че е Кофтимели. Аз не мога да го докажа. Единствено мога да кажа, че не беше умрял където или когато разправят, че е умрял.

— Защо?

— Кръвта, сър — намеси се Сали. — Трябваше да има кръв навсякъде. Погледнах раната. Онази бухалка се е стоварила върху главата на труп, и то не в онзи тунел.

Ваймс пое бавно дъх. На няколко пъти. В тази история имаше толкова отврат, че трябваше да я поемаш парче по парче.

— Тревожа се, капитане — призна той. — И знаеш ли защо? Защото имам чувството, че много скоро ще ме извикат да потвърдя, че има доказателство за престъплението, извършено от трол. Което, приятелю, ще бъде като да обявя началото на война.

— Нали наредихте да разследваме, сър — недоумяваше Керът.

— Да, но не очаквах да се върнете с грешния резултат! Всичко това смърди! Глината от Кариерния път _беше_ подхвърлена, нали?

— Сигурно. Троловете не си чистят много краката, но да носи кал из целия път? Никакъв шанс!

— И освен това не си забравят бухалките — изръмжа Ваймс. — Значи е постановка, нали така? Но се оказва, че там наистина е _имало_ трол! Ангуа _сигурна_ ли беше?

— Определено, сър — кимна Керът. — Досега винаги сме се доверявали на носа й. Извинете я, сър, трябваше да подиша малко свеж въздух. Сетивата й се бяха обтегнали докрай, а онзи дим й напълни дробовете.

— Мога да си представя — въздъхна Ваймс. „Мътните го взели — замисли се той, — тъкмо я бяхме докарали дотам да кажа на Ветинари, че е явно някаква недопечена вътрешна каша, подправена да изглежда като тролско дело, и откриваме, че е имало трол. Е, дотук бяхме с доказателствата.“

Сали вежливо се прокашля.

— Ревностен изпадна в потрес и ужас, когато капитанът намери черепа, сър. Не беше преструвка. Сигурна съм. Беше пред нервен срив. Ловкоклинчи също, през цялото време.

— Благодаря за информацията, младши страж — мрачно рече Ваймс. — Предполагам, че ще се чувствам по същия начин, когато се изтъпаня навън с мегафон и завикам: „Привет, момчета, добре дошли на повторението на Куумската долина! Ей, нека си го устроим направо в града!“

— Не мисля, че трябва да поставите въпроса точно така, сър — намръщи се Керът.

— Е, да, сигурно ще се опитам да бъда малко по-деликатен, след като спомена.

— Освен това ще е поне шестнайсетата битка, отнесена към Куумската долина — продължи Керът. — Или седемнайсетата, ако броим онази в прохода Вилинюс, която си беше по-скоро сбиване. Само три от тях са в истинската Куумска долина, едната обезсмъртена от Мискинин. Казват, че картината била доста точна. Разбира се, отнела му е години.

— Удивителна творба — обади се Сибил, без да вдига очи от кърпенето. — Знаете ли, принадлежала е на семейството ми, преди да я отстъпим на музея.

— Прогресът е чудесно нещо, нали, капитане? — Ваймс вля колкото се може повече сарказъм в тона си, понеже Керът по принцип трудно го долавяше. — Когато си спретнем _нашата_ Куумска долина, приятелчето ни Ото ще може да направи цветна иконография за части от секундата. Чудничко. Този град от доста време не е горял до основи.

Трябваше да скочи и да действа. Навремето вече да го е сторил. Но сега може би трябваше да използва тези ценни мигове, за да помисли какво да направи, преди да скочи.

Ваймс се опита да разсъждава. Не мисли за всичко това като за голям кош със змии. Мисли за него змия по змия. Опитай се да го разпределиш. Така, какво трябва да се направи първо?

Всичко.

Добре, пробвай различен подход.

— За какво са всичките тези руднични символи? — запита той. — Онзи Ловкоклинчи почти ми нарисува един. И на вратата видях друг. Ти също си изтипосал някакъв.

— Последващият мрак — каза Керът. — Да. Беше изрисуван навсякъде.

— Какво значи?

— Ужас, сър — искрено отвърна Керът. — Предупреждение за чудовищни събития.

— Е, ако някое от ония дребните гаднярчета пообиколи с една от тия горелки, определено _ще_ се сбъднат. Но казваш, че го драскат по стените?

Керът кимна.

— Трябва да сте наясно с джуджешките мини, сър. То е нещо като…

… емоционален парник, доколкото схвана Ваймс, въпреки че никое джудже не би го описало по този начин. Хората щяха да се побъркат, ако живеят така, сгъчкани наедно, без лично пространство, без истинска тишина, гледайки едни и същи лица всеки ден, години наред. И тъй като хората не страдаха от липса на хладни оръжия, щеше да е само въпрос на време от таваните да закапе кръв.

Джуджетата не се побъркваха. Те ставаха умислени, мрачни и вглъбени в работата си. Но чертаеха руднични символи.

Беше един вид неофициален балотаж, гласуване с графити, израз на възгледите им за действителността. В затвореното пространство на мината всеки проблем бе общ проблем, напрежението се прехвърляше от джудже на джудже като електрически заряд. Символите го заземяваха. Те бяха отвод, отдушник, начин да изкрещиш какво чувстваш, без да предизвикаш някого (с оглед на всичките хладни оръжия).

Последващият мрак: „Очакваме последиците с ужас“. Другият превод би гласял по същество: „Покайте се, грешници!“

— Има стотици руни за тъмнина — обясни Керът. — Някои са само част от всекидневния език, разбира се, като „Продължителният мрак“. Има много подобни. Но някои са…

— Окултни? — подсказа Ваймс.

— Невероятно окултни, сър. Има писания и книги за тях. А начинът, по който джуджетата възприемат книгите, думите и руните… ами няма да повярвате, сър. Све… те мислят, че светът е _написан_, сър. Всички думи имат огромна сила. Унищожението на книга е по-лошо от убийство на дълбинник.

— Схванах това донякъде — отвърна дежурен по дъска Ваймс.

— Някои дълбинници вярват, че символите за мрака съществуват — продължи Керът.

— Е, щом можеш да ги видиш на стената… — започна Ваймс.

— Съществуват в смисъл живеят, сър — уточни Керът. — Спотайват се долу в мрака под света и пораждат написването си. Чувал съм за Чакащия мрак… това е мракът, който запълва нова дупка. Закриващият мрак… за него не знам, но има и Встъпителен мрак. Дишащият мрак, той е от по-редките. Зовящият мрак, много опасен. Шепнещият мрак, Дебнещият мрак. Тайнственият мрак, виждал съм го. Всички те са в реда на нещата. Но Последващият мрак е много лош знак. Чувал съм по-старите джуджета да говорят за него. Казват, че може да накара светлините да угаснат, а и доста по-лоши неща. Когато започнат да рисуват този знак, положението е станало много лошо.

— Това е доста интригуващо, но…

— Всички в мината са изнервени до полуда, сър. Натегнати като жици. Ангуа каза, че го надушва, но и аз го надуших, сър. Отрасъл съм в мина. Когато нещо се обърка, всеки го прихваща. В подобни дни, сър, баща ми спираше всички изкопни дейности. Стават прекалено много нещастни случаи. Честно, сър, джуджетата са полудели от тревога. Последващият мрак е белязан навсякъде. Сигурно от миньорите, които наемат, откакто са дошли тук. Усещат, че нещо не е наред, но единственото, което могат да направят, е да го бележат.

— Е, висшият им граг е убит…

— Мога да усетя атмосферата в мина, сър. Всяко джудже може. Онази там е гранясала от страх и ужас, от чудовищен смут. А в дълбините има по-лоши неща от Последващия мрак.

За миг на Ваймс му се привидя отмъстителна тъмнина, която се отприщва през пещерите като прилив по-бързо, отколкото може да тича човек…

… което беше глупаво. Тъмнината не може да се _види_.

Всъщност я чакай… понякога може. Навремето, когато непрекъснато караше нощни смени, се бе научил да различава всички нюанси на тъмнината. А понякога имаше толкова плътна тъмнина, че почти усещаше как си проправя път през нея. В онези нощи конете ставаха плашливи и кучетата виеха, а долу в района на кланиците животните се отскубваха от кошарите си. Беше необяснимо, също като нощите, които бяха светли и сребристи, макар и без луна на небето. По онова време се бе научил да не използва малкия си стражеви фенер. Светлината само съсипва зрението, ослепява те. Вторачваш се в тъмнината, докато тя не мигне. Караш я да се свие под погледа ти.

— Капитане, малко се пообърках тук — призна Ваймс. — Не съм отраснал в мина. Джуджетата чертаят тези символи, понеже _мислят_, че ще се случи нещо лошо и искат да се предпазят, или понеже мислят, че мината _заслужава_ да й се случи нещо лошо, или защото _искат _да се случи нещо лошо?

— Може и трите накуп — отвърна Керът, потръпвайки. — Когато една мина се влоши, може да стане наистина _интензивно_.

— Е, хубава работа!

— О, може да бъде ужасна, сър, повярвайте ми. Но никой няма да нарисува най-лошия символ и да си _пожелае_ да се сбъдне. Във всеки случай само рисунката няма да е достатъчна. Трябва да искаш да се сбъдне с последния си дъх.

— Това пък какво значи?

— О, не искате да знаете, сър.

— Напротив, попитах.

— Не. Наистина не искате да знаете, сър. Наистина.

Ваймс щеше да се развика, но поспря да помисли за момент.

— Всъщност не, май не искам — съгласи се той. — Всичко това е само истерия и мистицизъм. Просто странен фолклор. Джуджетата му вярват. Аз — не. Така че… как накара върмите да оформят онзи знак?

— Лесно, сър. Просто натрих стената с парче месо. За върмите това е угощение. Исках да поразтърся малко Ревностен. Да го поизнервя, както сте ме учил. Исках да му покажа, че знам за символите. Все пак аз съм джудже.

— Капитане, това сигурно не е най-подходящият момент да узнаеш, но…

— О, знам, че ми се подиграват, сър. Двуметрово джудже! Но да си човек просто означава да си роден от хора. Това е лесно. Да си джудже не означава да си роден от джуджета, макар че е добро начало. Става дума за нещата, които вършиш. За определени ритуали. Аз съм ги извършил. Така че съм човек _и_ джудже. Дълбинниците имат известни затруднения с това.

— Отново говорим за тайнства, нали? — уморено въздъхна Ваймс.

— О, да, сър. — Керът се прокашля. Ваймс познаваше това особено покашляне. Означаваше, че капитанът има лоши новини и се чуди как да ги поднесе така, че да паснат на незаетото от „тотално влудяване“ пространство в главата на Ваймс.

— Изплюй камъчето, капитане.

— Ъ-ъ, появи се онова дребосъче — смотолеви Керът, отваряйки шепа. Духчето Гроздебери се поизправи.

— Тичах по целия път, Въведете Името Си Тук — гордо сподели то.

— Видяхме го да търчи по канавката — призна Керът. — Не беше трудно да го забележим с това бледозелено излъчване.

Ваймс измъкна кутията от джоба си и я сложи на пода. Духчето се покатери в нея.

— Ооо, колко е хубаво — промълви то. — Не ми говорете за плъхове и котки!

— Преследвали са те? Но ти си магическо създание, нали? — възкликна Ваймс.

— Те не знаят това! — проплака духчето. — Чакайте малко, какво щях… а, да. Питахте за нощния извоз. През последните три месеца допълнителният товар от медянки е средно четирийсет тона на нощ.

— Четирийсет тона? Толкова побира голяма стая! Защо не сме знаели за това?

— Знаели сте, Въведете Името Си Тук — отвърна духчето. — Но са ги извозвали от всички порти, разбирате ли, и сигурно никой пазач не е забелязал над една-две в повече.

— Да, но те са предавали доклади всяка вечер! Защо _ние_ не сме го забелязали?

Последва конфузна пауза. Духчето се прокашля.

— Ъмм, никой не чете докладите, Въведете Името Си Тук. Явно са в нечетивен формат, тоест „само за писане“, както им викаме в бранша.

— Не се ли предполагаше _някой_ да ги чете? — изръмжа Ваймс.

Отново настъпи гръмовна тишина.

— Струва ми се, че визираш себе си, скъпи — подметна Сибил, съсредоточена в кърпенето.

— Но аз съм шефът! — запротестира Ваймс.

— Да, скъпи. В това е същината, действително.

— Но аз не мога да си губя времето, заровен в разни бумаги!

— Тогава нареди някой друг да го прави, скъпи — посъветва го Сибил.

— Мога ли? — обнадежди се Ваймс.

— Да, сър — кимна Керът. — Вие сте шефът.

Ваймс загледа духчето, което му отвърна с охотна усмивка.

— Можеш ли да прегледаш _цялото_ ми входящо…

— … подово отделение — промърмори Сибил.

— … и да ми кажеш каквото е важно?

— С радост, Въведете Името Си Тук! Само един въпрос, Въведете Името Си Тук. Кое _е_ важно?

— Ами фактът, че боклукчарите извозват много повече гюбре от града е доста важен, мътните го взели, не мислиш ли?

— Не бих могъл, Въведете Името Си Тук. Аз _по същество_ нямам мисловен процес. Но допускам, че ако бях привлякъл вниманието ви към подобен факт преди месец, щяхте да ми кажете да си навра главата в пачи гъз.

— Така е — кимна Ваймс. — Сигурно щях. Капитан Керът?

— Сър! — изпружи се Керът.

— Какво е положението навън?

— Ами тролски банди цял ден обикалят из града. Както и джуджета. В момента доста джуджета висят на площад „Сатор“, сър, а значителен брой тролове се стичат към Площада на натрошените луни.

— За колко говорим?

— Около хиляда като цяло. Понаправили главите, разбира се.

— Значи тъкмо в настроение за бой.

— Да, сър. Достатъчно пийнали, за да оглупеят, но прекалено трезви, за да се строполят — обобщи Керът.

— Интересно наблюдение, капитане — замислено рече Ваймс.

— Тъй вярно, сър. Говори се, че ще започнат в девет. По уговорка, доколкото разбирам.

— Тогава мисля, че преди да се стъмни, трябва да разполагаме с куп ченгета в Чама, точно между тях, а ти? — каза Ваймс. — Предай нареждане до участъците.

— Вече го направих, сър.

— И се погрижи да спретнат някакви барикади.

— Всичко е уредено, сър.

— И да се свикат специалните цивилни.

— Дадох нареждане преди около час, сър.

Ваймс се поколеба.

— Трябва да бъда там, капитане.

— Сигурно ще имаме достатъчно мъже, сър — каза Керът.

— Но няма да имате достатъчно _командири_ — натърти Ваймс. — Ако Ветинари утре ме свика за конско поради масови буйства в центъра на града, не искам да му докладвам, че съм прекарал тиха семейна вечер. — Той се обърна към жена си. — Извинявай, Сибил.

Лейди Сибил въздъхна.

— Май ще се наложи да поговоря с Хавлок за часовете, през които трябва да работиш. Не ти се отразява добре, знаеш.

— Такава ми е работата, скъпа. Съжалявам.

— В такъв случай по-добре, че помолих готвача да затвори супата в канче.

— Шегуваш ли се?

— Не, разбира се. _Познавам_ те, Сам. Има и малко сандвичи в торбичката. Капитан Керът, да се погрижите да изяде ябълката и банана. Според доктор Лоун трябва да яде поне пет парченца плод или зеленчук на ден!

Ваймс се втренчи вдървено в Керът и Сали, опитвайки се да излъчи предупреждението, че първият, който пусне усмивка или дори спомене това на някого някога изобщо, ще си има наистина големи проблеми.

— А, между другото, доматеният кетчуп не е зеленчук — додаде Сибил. — Включително онова, което е засъхнало по гърлото на бутилката. Е, защо още висите тук?

>

— Има нещо, което не исках да споменавам пред нейна светлост — обади се Керът, докато подтичваха надолу към участъка. — Ъ-ъ, Дотук е мъртъв, сър.

— Кой е Дотук?

— Младши страж Хорас Дотук, сър. Треснаха го отзад по главата снощи. Докато бяхме на онази среща. Когато ставаха онези, ъ-ъ, „размирици“. Пратихме го в Безплатната лечебница.

— О, богове… — промълви Ваймс. — Сякаш беше преди седмица. Той беше с нас едва от няколко месеца!

— От лечебницата казаха, че мозъкът му е умрял, сър. Сигурен съм, че са направили всичко по силите си.

„А ние направихме ли? — запита се Ваймс. — Но беше проклето меле, а павето дойде от нищото. Можеше да уцели мен, можеше да уцели Керът. Вместо това удари хлапе. Какво ще кажа на родителите му? Убит при изпълнение на дълга си? Но дългът му не би трябвало да се състои в това да спира куп видиотени граждани да избият друг куп видиотени граждани. Всичко излезе от контрол. Не сме достатъчно. А сега сме още по-малко.“

— Ще ида да видя майка му и баща му ут… — започна той, а инертната му памет накрая се задейства. — Той няма ли… нямаше ли брат в Стражата?

— Тъй вярно, сър! Младши страж Хектор Дотук, сър. Постъпиха заедно. Долу е, на улица „Чревцата“.

— Тогава издири сержанта му и предай, че _не_ разрешавам Хектор да излиза на улицата довечера, ясно? Искам да се запознае с радостите на картотекирането. В килия по възможност. С много дебел шлем на главата.

— Разбирам, сър — отвърна Керът.

— Как е Ангуа?

— Мисля, че ще се оправи, като полежи малко, сър. Мината наистина й подейства зле.

— Ужасно, ужасно съжалявам, че… — започна Сали.

— Вината не е твоя, младши страж… Сали — прекъсна я Ваймс. — Моя е. Знам за вампирите и върколаците, но имах нужда и от двете ви там долу. Това е просто едно от онези решения, ясно? Предлагам ти да си вземеш свободна вечер. Не, нареждам ти! Справи се много добре като за първи ден. Заминавай! Отпусни глава… или каквото там.

Погледаха след нея, докато се изгуби от поглед, преди да продължат надолу.

— Много я бива, сър — обади се Керът. — Бързо възприема.

— Да, много бързо. Виждам, че ще бъде полезна — замислено отвърна Ваймс. — Не ти ли се струва странно, капитане? Появява се точно когато имаме нужда от нея.

— Тя е в Анкх-Морпорк от два-три месеца все пак. А и Лигата поръчителства за нея.

— Кофтимели също е тук от близо два-три месеца — отбеляза Ваймс. — Пък ако искаш да откриеш разни отговори, ние не сме лоша партия. Всъщност сме _официални_ носопъхци.

— Сър, да не би да мислите, че…

— О, сигурен съм, че е въздържател, но не мисля, че вампир ще се домъкне чак от Юбервалд, за да се упражнява на виолончело. Все пак, както каза, върши добра работа. — Ваймс за момент се вторачи в празното пространство, след което запита замислено: — Един от нашите специални цивилни не работи ли за семафорната компания?

— Май имате предвид Анди Хенкок, сър.

— О, богове! Искаш да кажеш Двумечия?

— Именно, сър. Много енергичен момък.

— Да, видях ведомостите. _По принцип_ тренировъчните чучела издържат с месеци, капитане. Не се предполага да накълцаш три за половин час!

— Сега ще е долу в участъка, сър. Искате ли да си поговорите с него?

— Не. _Ти_ ще си поговориш с него.

Ваймс снижи гласа си. Керът също. Разнесе се шепот. След това Керът каза:

— Това съвсем законно ли е, сър?

— Не виждам как ще е. Нека разберем, а? Не сме водили това разговорче, капитане.

— Разбрано, сър.

„Ей богу, _беше_ къде-къде по-добре, като си бяхме само четиримата срещу онзи проклет грамаден дракон — замисли се Ваймс, докато вървяха. — Естествено, на няколко пъти почти не се опържихме живи, но поне не беше _усложнено_. Просто си имахме работа с проклет грамаден дракон. Забелязваше се отдалече. Не плетеше политически интриги.“

Когато пристигнаха в Двора на Псевдополис, вече ръмеше дребен настъпателен дъждец. С крайна неохота Ваймс си наложи да остави Керът да се оправя със ситуацията. Той определено умееше да организира. Суматохата бе повсеместна. Товари с жълти и черни летви за барикади се извозваха към старата лимонадена фабрика. Стражи се стичаха от всички улици.

— Реших да не пестим сили за случая, сър — рече Керът. — Сметнах, че е важно.

— Много добре, капитане — отвърна Ваймс, докато стояха като острови насред прилива. — Но май си пропуснал една дреболия от предварителната подготовка…

— Нима, сър? Мисля, че планирах всичко — стресна се Керът в недоумение.

Ваймс го потупа по гърба.

— Май не и това — каза той. И додаде, но само на себе си: „Понеже _ти_, капитане, не си мръсник.“

>

Объркан и безцелен, тролът броди из света…

Главата на Тухльо наистина _кънтеше_. Той съвсем не искаше да пра’и т’ва, но беше попаднал в лоша компания. Честно казано, често попадаше в лоша компания, макар че понякога трябваше цял ден да я търси, щото Тухльо беше скапан скапаняк. Трол без клан или тайфа, когото даже другите тролове смятат за тъп, трябва да приема всяка лоша компания, която успее да намери. Понастоящем бе срещнал Баш Шлака, Твърда Настилка и Голям Мрамор и беше по-лесно да се присъедини към тях, отколкото да реши да не го пра’и, пък после се срещнаха с _още_ тролове и са…

„Глей са — каза си той, докато се тътреше с бандата, подпявайки с леко изоставане хитовите им парчета, понеже не знаеше думите — … добре, че си в тая шайка тролове и не са те утрепали, туй е факт. Ама Баш Шлака нали изръси, че Стражата _и тя_ погнала трола, дето бил долу в оная мина? Пък кат’ са замислиш за т’ва, най-доброто място да се скрие трол, тъй де, е в голем _куп_ тролове. Щото Стражата шъ рови в зимниците, дето висят истински гадните тролове, а няма да търси _тука_. Пък ако търси и си тикне пръста в мене, сички тия тролове братоци шъ помогнат.“

Дълбоко в себе си не беше много убеден в последното. Поради вероятно отрицателния му коефициент на интелигентност, пълната липса на уличен авторитет и най-вече перманентната му склонност да смърка, ближе, пие или гризе всичко, от което може да му светне в мозъка, беше отхвърлен даже от как им викаха на ония от улица „Десето яйце“, за които се говореше, че са толкова безмозъчни, че един от членовете им бил буца бетон на парче връв. Да, трудно е да си представиш на някой трол да му пука особено какво става с Тухльо. Но точно сега те бяха братоци и единствената му партия в града.

Той сръга окичения с черепи, нашарен с графити, покрит с лишеи, влачещ грамадна бухалка трол, стоически крачещ до него.

— Яко, брато! — ухили се, стиснал келяв юмрук.

— Що не идеш да се _гхухгнеш_, Тухльо, скапана люспа копролит… — измърмори тролът.

— Ей сегинка! — рече Тухльо.

>

Приемната беше претъпкана, но Ваймс си проправи път през нея с ръгане и викане, докато се добра до бюрото на дежурния, което беше под обсада.

— Изглежда по-зле отколкото е, сър! — извика Веселка над врявата. — Детритус и редови страж Синфлуорит вече са в Чама заедно с го`лемите — и с тримата. Редицата вече се сформира. И двете тълпи за момента само се нахъскват.

— Добра работа, сержант!

Веселка се наведе и снижи глас. Ваймс трябваше да сграбчи високото бюро, за да не бъде повлечен от навалицата.

— Фред Колън инструктира специалните цивилни в старата лимонадена фабрика, сър. А господин дьо Слов от Вестника иска да ви види.

— Извинявай, сержант, не можах да чуя докрая! — високо отвърна Ваймс. — Лимонадената фабрика, нали? Добре!

Той се обърна и почти се препъна в господин Е. И. Песимал, който държеше спретната подложка с листа.

— А, ваша светлост, бих искал само да обсъдим _няколко_ дребни въпроса — заяви излъсканият човечец.

Ченето на Ваймс увисна.

— И смятате, че сега е моментът, така ли? — успя да процеди, избутван от един страж, награбил наръч мечове.

— Ами да, натъкнах се на известни финансови и процедурни проблеми — спокойно отвърна Е. И. Песимал — и мисля, че е жизненоважно да разбера какво точно…

Ваймс го сграбчи за рамото с ужасяваща усмивка.

— Да! _Разбира се!_ Абсолютно! — кресна той. — Скъпи ми господин Песимал, _какво_ ли си въобразявах? Вие _трябва_ да разберете! Елате с мен, моля!

Той полуизвлече озадачения човечец навън през задната врата, вдигна го от пътя на една количка, докато лавираше из претъпкания двор, и го набута в двора на старата фабрика, където се въоръжаваха специалните цивилни.

Технически погледнато, те представляваха гражданската милиция, но — както бе отбелязал Фред Колън — беше „по-добре да са вътре и да опикават себе си, отколкото отвън и да опикават нас“.

Специалните цивилни агенти бяха хора — предимно, — които при крайна необходимост ставаха за ченгета, но по принцип бяха дисквалифицирани от официалното стражеско войнство поради форма, професия, възраст или — понякога — мозък.

Доста от професионалистите не ги долюбваха, но Ваймс отскоро бе възприел идеята, че като опре ножът до кокала, е по-добре съгражданите ти да го размахват рамо до рамо с теб, а щом ще е така, не е зле да бъдат обучени как да го въртят правилно, за да не би ръката, която недодялано посекат, да се окаже твоята.

Ваймс повлече Е. И. Песимал през пресата от тела, докато не намери Фред Колън, който раздаваше едноразмерни никому непасващи шлемове.

— Ново попълнение за теб, Фред — високо обяви той. — Господин Е. И. Песимал, накратко Е. И., ако някога се сприятели. Той е правителствен инспектор. Оборудвай го от глава до пети и не забравяй противосганния щит. Нашият Е. И. иска да разбере ченгелъка, тъй че любезно се нагърби да бъде и.д. стражник на барикадите с нас. — Над главата на Е. И. Песимал той изкриви физиономия в огромно смигване към Фред.

— О, ъ-ъ, _ясно_ — отвърна Фред, а на лицето му в трепкащите отблясъци на пламъците изгря невинната усмивка на човек, готвещ се да направи от нечий живот малко гърненце с врящ ужас. Наведе се над импровизираната маса от талпи.

— Знаете ли как да въртите меч, и.д. стражник Песимал? — запита той и люсна върху главата му шлем, който се завъртя около оста й.

— Е, аз всъщност не… — започна инспекторът, а по талпите се плъзна много престарял меч, последван от тежка палка.

— А щит? Бива ли ви с щита? — прекъсна го Фред, избутвайки един огромен зад меча.

— В действителност аз нямах предвид… — смотолеви Е. И. Песимал, опитвайки се да задържи едновременно меча и палката и изпускайки и двете, след което меча, палката и щита, и изпускайки трите.

— Как сте с тичането на сто метра за десет секунди? В това? — продължи Фред. Парцалива ризница от метални брънки бавно се свлече от масата като кълбо змии и падна върху блестящите обувчици на Е. И. Песимал.

— Ъъ, не мисля…

— Да стоите мирно и да пикаете много, ама много бързо? — занижи критериите си Фред. — Е, добре де, скоро ще се научите.

Ваймс завъртя човечеца кръгом, вдигна 15-килограмовата проядена от ръжда ризница и я пусна в ръцете му, при което Е. И. Песимал се сгъна надве.

— Да ви запозная ли с някои от гражданите, които ще се борят редом с вас довечера, а? — подхвърли той, докато дребничкият Песимал накуцваше след него. — Това е Уиликинс, икономът ми. Нямаш заострени монети в шапката днес, а, Уиликинс?

— Не, сър — изкозирува Уиликинс, зяпнал едва крепящия се Песимал.

— Радвам се да го чуя. Това е и.д. стражник Песимал, Уиликинс — Ваймс намигна.

— За мен е чест да се запознаем, и.д. стражник, сър — тържествено поздрави Уиликинс. — Сега, след като сър е с нас, съм сигурен, че мерзавците просто ще се изпарят. Сър дали по случайност е имал схватка с трол преди? Не? Нека тогава сър ми позволи малък съвет. Важното е сър да се изпречи пред противника и да нанесе първия удар. Врагът винаги се оказва неподготвен и сър тогава може елегантно да настъпи, подбирайки желаната от сър цел.

— Ъ-ъ, а ако… ако не съм се изпречил пред противника, когато се опита да ме удари? — хипнотизиран от описанието, запита Е. И. Песимал, отново изпускайки меча. — А ако противникът всъщност е зад мен?

— О, да, опасявам се, че в този случай сър трябва да се върне и да започне отначало.

— И, ъ-ъ, как да направя това?

— По традиция първата стъпка е раждането, сър — отвърна Уиликинс, клатейки глава.

Ваймс му кимна леко и поведе треперещия Песимал нататък през кряскащата тълпа, докато дъждецът ръмеше, мъглите се надигаха, а фенерите мъждукаха.

— Добър вечер, сър! — провикна се жизнерадостен глас и там, да, стоеше специален агент Хенкок, приветлив брадатко с добродушна усмивка и повече ножарски изделия по себе си, отколкото бе добре за психичното здраве на Ваймс. Това бе проблемът със специалните цивилни. Те наистина приемат работата навътре. Носят си собствено оборудване, което е винаги по-добро от това на Стражата. Някои от тях са по-напред дори от джуджетата, с патентовани белезници и сложни полицейски палки, с комфортни подплатени шлемове и моливи, които пишат под вода и в случая на специален агент Хенкок — с два извити ахатови меча, метнати през гърба. Осмелилите се да надникнат в двора, докато той тренираше с тях, казваха, че гледката е доста впечатляваща. Ваймс бе чул, че нинджите от Ахатовата империя можели да обръснат и подстрижат муха насред полет, но това не го караше да се чувства по-добре.

— О, привет… Анди — поде той. — Мисля, че…

— Капитан Керът си поговори с мен — прекъсна го специален агент Хенкок, намигайки страшно. — Ще се погрижа!

— О, добре — отвърна Ваймс, отвратително наясно, че би се поставил в трудно положение, ако изрази предположението, че може би един меч е достатъчен. — Ъ-ъ… ще се изправиш срещу троловете, поне като начало. Само помни, че има хора около теб. Помниш специален агент Прасин, нали?

— Ама което си е право, беше чиста работа, сър! — оправда се Хенкок. — Игор каза, че никога не е правил по-лесно прикачване!

— Въпреки това сега ще действаме само с палки, Анди, освен ако не дам друга заповед, ясно?

— Разбрано, командир Ваймс. Тъкмо съм си взел нова палка.

Някакво шесто чувство накара Ваймс да каже:

— О, така ли? Може ли да я видя?

— Ей я на, сър — Хенкок извади нещо, което според Ваймс приличаше на _две_ палки, съединени с верига.

— Това са _нумкнути_, сър, от Ахатовата империя. Без никакви остриета.

Ваймс ги поразклати пробно и си фрасна лакътя. Припряно ги подаде обратно.

— По-добре в твоите, отколкото в моите ръце, момко. Ама май ще накарат трол да спре и да се позамисли.

Господин Песимал стоеше оцъклен от ужас не само заради своенравния клон, който току-що бе профучал на косъм от него.

— О, Анди, това е господин Песимал — подхвърли Ваймс. — Той навлиза в работата ни. Господин Хенкок е един от… най-запалените ни специални агенти, господин Песимал.

— Радвам се да се запознаем, господин Песимал! — каза Хенкок. — Ако ви трябват някакви каталози, само кажете!

Ваймс забързано продължи нататък, просто в случай че на Анди му скимнеше да извади отново онези мечове, и се запъти към малко по-обнадеждаваща фигура.

— А ето го и господин Богис — обяви той. — _Радвам_ се да се видим! Господин Богис е президент на Гилдията на крадците, господин Песимал.

Господин Богис гордо отдаде чест. Беше навлякъл металната ризница от Фред, но нямаше сила на света, която да го раздели с кафявото му бомбе. Пък и всяка сила, склонна да се пробва, при всички случаи трябваше първо да се справи с теснооките, каменочелюстни мъжаги от двете му страни, които се бяха въздържали от всякакво снаряжение или брони. Един от тях чистеше ноктите си с наточен бръснач. По някакъв странен, но много _категоричен_ начин те изглеждаха доста по-опасни от специален агент Хенкок.

— Както виждам, с Вини Лудит Безухия и Хари Джоунс Как Му Беше Прякора — продължи Ваймс. — Довел сте си _телохранителите_, господин Богис?

— Вини и Хари обичат да се поразтъпчат на свеж въздух, господин Ваймс — отвърна господин Богис. — Като гледам, и вие май сте си взел телохранител — той засия към Е. И. Песимал, а после се ухили на Ваймс. — Трябва да внимавате с тези фурии лека категория, господин Ваймс, могат да ви откъснат носа, преди да мигнете. Да знаете, имам нюх за убийствен талант. Желая ви късмет, господин Песимал!

Ваймс затика шокирания дребосък напред, преди господин Богис да бъде поразен на място от Бога на преиграването, и почти се сблъска с един от специалните цивилни, който гарантирано не дърдореше прекалено много.

— А това, господин Песимал, е Библиотекарят на университета. Стабилен човек, особено за ръкопашни схватки.

— Но това… това не е човек! Това е орангутан, Pongo pongo, местен вид от Бханг Бхангдук и близките острови!

— Уук! — каза Библиотекаря, потупвайки Е. И. Песимал по главата, и му подаде обелка от банан.

— Браво, Е. И.! — възкликна Ваймс. — Малцина го проумяват!

И Ваймс отново повлече инспектора през тълпата подгизнали въоръжени мъже, представяйки го наляво и надясно. После го сбута в един ъгъл и под слабите му несвързани протести навлече ризницата през главата му.

— Стойте близо зад мен, господин Песимал — изръмжа той, когато човекът се опита да помръдне. — Там може да стане опасничко. Троловете са на стъргалото, а джуджетата на площада. И едните, и другите се наливат с доста кураж за добър въргал. А ние ще се опнем в Чама, точно между тях, тънката кафява линия, ха-ха. Джуджетата предпочитат бойни брадви, а троловете си падат по бухалки. Нашето оръжие при първа необходимост ще са палките ни, а в крайна — краката ни. Сиреч, ще търчим като бесни.

— Но, но… нали имате _мечове_! — заекна Е. И. Песимал.

— _Имаме_ мечове, и.д. стражник. Да, това е факт, но ръгането на граждани е стражарска бруталност, а ние не целим това сега, нали? Хайде да тръгваме, не бих искал да изпуснете _нищо_.

Той отново го натири към улицата в потока стражи, отправили се към Чама. Освен тях не се мяркаше жива душа. Жителите на Анкх-Морпорк придобиваха инстинкт за домошарство, когато навън се разнасяха прекалено много бойни брадви и покрити с шипове бухалки.

Чама беше просто една доста широка улица, планирана навремето за церемониални шествия, а понастоящем остатък от дните, когато градът е имал с какво да се церемони. Сега бе изпълнена с ръмящ дъждец, който не правеше кой знае колко повече от това да намокри настилката и да отрази светлината на огньовете около барикадите.

Барикадите… е, така се водеха в инвентара на Стражата. Ха! Дървените дъски, боядисани на черни и жълти ивици и закрепени на подпорки, не бяха _барикади_, не и за онези, заставали зад истински барикади, направени от всякакви боклуци и покъщнина, и бъчви, и страх, и свиващо стомаха предизвикателство. Не, това простичко приспособление беше материалният символ на една идея. Беше линия в пясъка. Казваше: „Дотук и ни крачка повече.“ И още: „Тук стои законът. Прекрачи тази линия и си _престъпил_ закона. Прекрачи тази линия с масивната си брадва и огромния си боздуган и тежката си, _претежка_ назъбена бухалка, и ние малцината, малцината избраници, които седим тук с дървените си палки, ние ще… ние ще… ами по-добре _не_ прекрачвай линията, ясно?“

Жълто-черният сервитут на Закона беше широк около три-четири метра, осигурявайки достатъчно простор за два реда стражи, застанали гърбом един към друг с поглед напред.

Ваймс завлече господин Песимал в средата на Чама и го пусна между редиците.

— Някакви въпроси? — запита той, докато позакъснелите попълнения се сбутваха край тях да заемат позиции.

Дребничкият човек се взря в далечината към стъргалото, където троловете бяха напалили голям огън, след което се обърна на другата страна, към площада, където джуджетата бяха напалили _няколко_ огъня. Долиташе екот на песни.

— О, да, първо ще ни попеят. На този етап следва да се поразпалят, разбирате ли — додаде Ваймс услужливо. — Песни за герои, за велики победи, за усмъртяване на враговете и пиене от топлите им черепи, такива неща.

— И после, ъ-ъ, ще ни нападнат? — промълви Е. И. Песимал.

— Е, не конкретно — призна Ваймс. — Ще се опитат да нападнат другата банда, а ние ще сме им на пътя.

— Може би ще ни заобиколят? — с надежда попита Е. И. Песимал.

— Съмнявам се. Няма да са в настроение за заобикалки. Ще действат простичко. Напред и с цяло гърло, това е начинът.

— А, ето го университета! — възкликна Е. И. Песимал, сякаш за пръв път виждаше Невидимия университет. — Магьосниците сигурно биха могли…

— … да изтръгнат с магия оръжията от ръцете им, по възможност оставяйки им всичките пръсти? Да ги запратят с магия в килиите? Да ги превърнат в порове? А после какво, господин Песимал? — Ваймс запали цигара, затулвайки клечката в шепа, при което лицето му за кратко се освети. — Да последваме ли пътя на магията? Да размахаме пръчки, а, за да видим кой е виновен и за какво? Вълшебниците са добри? Невинните няма от какво да се страхуват, така ли? Не бих заложил петак на това, господин Песимал. Магията е някак жива, някак лукава. Точно си мисли човек, че я е хванал за гърлото, и тя го захапва за задника. Никаква магия в моята Стража, господин Песимал. Ние ползваме доброто старомодно стражарство.

— Но те са _страшно_ много, командире.

— Към хиляда общо, предполагам — равно рече Ваймс. — Плюс кой знае още колко, които ще налетят, ако изгубим контрол. В момента са само лудите глави и бандите.

— Н-но не може ли просто, ъ-ъ, да ги оставим да се оправят?

— _Не_, господин Песимал, защото това ще бъде, както в Стражата му казваме, „пълен и поголовен проклет хаос“ и той няма да спре, а ще се разрасне много бързо. Трябва да го спрем веднага, така че…

Откъм стъргалото се разнесе думкане. Кънтежът беше достатъчно силен, за да отекне от сградите.

— Какво беше това? — Е. И. Песимал притеснено се заозърта.

— О, това се очакваше — проточи Ваймс.

Песимал се поотпусна леко.

— Очакваше се?

— Да, това е _гаханка_, бойният сигнал на троловете — кимна Ваймс. — Казват, че до десет минути, щом го чуеш, си мъртъв.

Зад Песимал Детритус се ухили, а светлината на факлите превърна диамантените му зъби в рубини.

— Наистина ли?

— Не бих казал — отвърна Ваймс. — А сега моля да ме извините за малко, и.д. стражник Песимал. Ще ви оставя в добрите ръце на сержант Детритус, докато поговоря с хората си. Да ги вкарам във форма и прочее.

Той бързо се отдалечи. Каза си, че не би трябвало да причинява това на инспектора, който бе просто един чиновник на грешното място и сигурно не беше лош човек. Проблемът беше, че троловете горе на стъргалото сигурно не бяха лоши тролове, а и джуджетата долу на площада сигурно не бяха лоши джуджета. Това не пречеше да те убият.

Тролският сигнал кънтеше из града, когато Ваймс стигна до Фред Колън.

— Гледам, че ни спретват старата гаханка, гос’ин Ваймс — посрещна го сержантът с нервна жизнерадост.

— Ъхъ. Май ще атакуват доста скоро. — Ваймс разтърка очи, опитвайки се да различи фигурите около далечния блясък. Троловете не нападаха скорострелно, но когато нападаха, все едно че прииждаше стена. Вероятно нямаше да е достатъчно да изпъне ръка и да кресне „Спри!“ с твърд, авторитетен тон.

— За _друга_ барикада ли си мислите, сър? — подметна Фред.

— Ммм? — Ваймс отхвърли от съзнанието си сцената, в която го размазват по улицата.

— Барикади, сър — подсказа Колън. — Преди трийсетина години…

Ваймс кимна кратко. О, да, спомняше си Славната Революция. Всъщност не беше съвсем революция и беше славна само ако преждевременната смърт се счита за такава. Там също бяха умрели хора заради други хора, които — с изключение на един-двама — сигурно не бяха лоши…

— Да — въздъхна той, — а сякаш беше вчера.

„Всеки ден изглежда сякаш беше вчера“ — додаде наум.

— Помните ли сержант Кийл? Той направи няколко трика оная нощ! — Гласът на сержант Колън, подобно на Е. И. Песимал, звучеше странно обнадеждено.

Ваймс кимна.

— Предполагам, че нямате един-два коза в ръката си, сър? — продължи Фред, вече със съвсем гола и безсрамна надежда.

— Познаваш ме, Фред, все гледам да се уча — неопределено рече Ваймс и продължи нататък, кимайки на стражите, които познаваше, потупвайки другите по гърба и опитвайки се да не срещне ничий поглед. Всяко лице бе по някакъв начин отражение на лицето на Фред Колън. Той практически виждаше мислите им, докато тътенът от петстотин бухалки, думкани в синхрон по камъните, блъскаше по тъпанчетата им като чук.

_Измислили сте го, нали, господин Ваймс? Няма да бъдем сплескани тук като мръвка в сандвич, нали? Това е номер, а? Номер е, нали? Сър?_

„Надявам се, че е — помисли си Ваймс. — Но тъй или иначе, Стражата трябва да е тук. Това си е проклетата истина.“

Нещо се бе променило в ритъма на _гаханката_. Човек наистина трябваше да се заслуша, но някои от бухалките удряха земята с леко избързване или изоставане от ритъма. _Аха!_

Той доближи Веселка и Керът, които се взираха в далечните огньове на джуджетата.

— Според нас може и да има резултат, сър — сподели Керът.

— Адски се надявам да е така! Какво става с джуджетата?

— Пеенето понамаля, сър — докладва Веселка.

— Радвам се да го чуя!

— Макар че _бихме_ могли да се справим, нали, сър? — обади се Керът. — С го`лемските стражи на наша страна. Ако се стигне дотам.

„Разбира се, че не бихме могли — суфлира умът на Ваймс, — не и ако са твърдо решени. Онова, което _бихме_ могли да направим, е да умрем геройски. Виждал съм хора да умират геройски. В това няма бъдеще.“

— Не искам да се стига дотам, капитане… — Ваймс млъкна. Сред сенките бе помръднала една по-плътна сянка.

— Каква е паролата? — избълва той.

Сенчестата фигура, обвита в наметало и закачулена до брадичката, се поколеба.

— Паролата? Ижвинете, имах я жапишана някъде…

— Добре, Игор, хайде идвай — въздъхна Керът.

— Как пожнахте, че шъм аж, шър? — удиви се Игор, провирайки се под барикадата.

— По афтършейва ти — каза Ваймс, смигайки на капитана. — Е, как мина?

— Шъвшем както кажахте, шър — докладва Игор, сваляйки качулката си. — Шлучайно, шър, ше прештарах шъш шкалотръша и братовчед ми Игор оштана наближо да подаде едно рамо. В шлучай че штане някой дребен иншидент, шър…

— Благодаря, че си помислил за това, Игор — каза Ваймс, като че ли Игорите изобщо мислеха за нещо друго. — Надявам се, че няма да се наложи.

Той огледа Чама. Дъждът се засили. Поне веднъж приятелят на ченгетата се бе появил, когато наистина им трябваше. Дъждът имаше свойството да охлажда бойния ентусиазъм.

— Някой да е виждал Ноби? — попита той.

Глас от сенките отвърна:

— Тук, господин Ваймс! Вися от пет минути!

— Защо не се обади тогава?

— Не можах да си спомня паролата, сър! Мислех да изчакам Игор да я каже!

— О, хайде идвай! Стана ли?

— По-добре, отколкото си представяхме, сър! — ухили се Ноби под подгизналата си наметка.

Ваймс се обърна назад.

— Добре, момчета, значи това е _то_. Керът и Веселка, тръгвате към джуджетата, аз и Детритус поемаме троловете. Знаете си урока. Редиците да напредват бавно и без насочени оръжия. Повтарям, _без_ насочени оръжия, докато не стане въпрос на живот или смърт. Нека го направим като ченгета, ясно? Тръгвате при сигнал!

Той тръгна бързо по линията на барикадите със скоростта, с която възбудата се разнесе по стражевите редици. Детритус стоически чакаше. При връщането на Ваймс тежко пое дъх и докладва:

— Бухалките почти спреха, сър.

— Чух, сержант. — Ваймс свали промазаното си кожено наметало и го окачи на барикадата. Ръцете му трябваше да са свободни.

— Между другото, как мина при Криволичещия сокак? — запита той, разкършвайки тяло.

— О, бая добре, сър — щастливо отвърна Детритус. — Шест алхимика и двайсет кила пресен ситнеж. Влезохме, излезохме, бързо и гладко, ‘сички са наврени в пандиза.

— Така и неразбрали какво ги е треснало, а? — подхвърли Ваймс.

Детритус изглежда се пообиди.

— А, не, сър. Гледах да разберат, че аз съм ги треснал.

И тогава Ваймс забеляза господин Песимал. Стоеше все така там, където го беше оставил, лицето му — бледо петно сред сенките. Е, стига с тази игра. Може би дребният идиот е понаучил нещичко, стоейки тук под дъжда в очакване да бъде приклещен между две бесуващи тълпи. Може би е имал време да се замисли какво е да прекарваш живота си в низ от подобни моменти. Малко е по-трудно, отколкото да преместваш бумагите, а?

— На ваше място щях да чакам тук, господин Песимал — каза той колкото успя по-меко. — Предстоящото може да е малко грубичко на моменти.

— Не, командире — отвърна Е. И. Песимал, вдигайки очи.

— Моля?

— Слушах внимателно всяка дума и възнамерявам да се изправя пред врага, командире — избълва Е. И. Песимал.

— Е, вижте какво, господин Песи… ъ-ъ, вижте какво, Е. И. — започна Ваймс, слагайки ръка на рамото на дребосъка. Замръзна. Е. И. Песимал трепереше толкова силно, че ризницата му леко подрънкваше. Ваймс се насили да продължи: — Вижте, идете си у дома, а? Не ви е тук мястото! — Той потупа рамото няколко пъти, съвсем смутен.

— Командир Ваймс! — рязко изрече инспекторът.

— Ъ-ъ, да?

Е. И. Песимал обърна към Ваймс лице, по-мокро, отколкото се полагаше от дъжда.

— Аз съм и.д. стражник, нали така?

— Е, да, знам, че го _казах_, но не очаквах да го приемете _насериозно_…

— Аз съм сериозен човек, командир Ваймс. И няма място, на което бих бил сега, освен тук! — заяви и.д. стражник Песимал, а зъбите му тракаха. — И няма време, в което бих бил тук, освен сега! Така че да го _направим_, а?

Ваймс погледна Детритус, който сви масивните си рамене. Нещо се случваше тук, в ума на дребосъка, чийто гръб сигурно можеше да счупи с една ръка.

— Е, добре, щом казвате — безнадеждно смънка той. — Чу инспектора, сержант Детритус. Така че да го _направим_, а?

Тролът кимна и обърна лице към далечния тролски лагер. Сви ръце на фуния и изрева ред тролски думи, които отскочиха от сградите.

— Нещо, което по възможност всички да разберем? — предложи Ваймс, когато ехото поутихна.

Е. И. Песимал пристъпи напред, поемайки дълбоко дъх.

— _Давайте, ако се мислите за достатъчно корави_ — изкрещя диво.

Ваймс се прокашля.

— Благодаря, господин Песимал — безсилно рече той. — Предполагам, че ще свърши работа.

>

Луната беше някъде зад облаците, но на Ангуа не й се налагаше да я вижда. Керът веднъж й подари специален часовник за рождения ден. Представляваше малка луна, която се въртеше от бялата към черната страна на всеки двайсет и осем дни. Сигурно му бе струвал куп пари и Ангуа сега го носеше на врата си — единственият атрибут от облеклото, който можеше да носи непрекъснато. Не й даде сърце да му каже, че не се нуждае от това. Организмът й просто _знае_ какво се случва.

Точно сега й бе трудно да разсъждава за нещо друго, понеже мислеше с носа си. Това беше проблемът с вълчите периоди — носът поемаше командването.

В момента Ангуа претърсваше пресечките около Петмезената улица, извиваща се като спирала от входа на джуджешката мина. Тя се промъкваше напред в свят от цветове, миризмите се наслагваха една върху друга, разсейваха се или се насищаха. Носът е и единственият орган, който може да вижда назад във времето.

Вече бе минала през насипището. Там се усещаше миризма на трол. Беше се измъкнал оттам, но нямаше смисъл да следва толкова изстинала следа. Напоследък стотици улични тролове носеха лишеи и черепи. Но противният мазен мирис, ето той не излизаше от главата й. Малките дяволчета сигурно имаха резервни входове, нали? А въздухът в мината не биваше да е застоял, нали? Значи някаква следа от онова земно масло ще си намери път навън заедно с въздуха. Сигурно нямаше да е силна, но и не беше необходимо. Всичко, което й трябваше, бе следа. Това щеше да е повече от достатъчно.

Докато лазеше из пресечките и прескачаше оградите на среднощните дворове, държеше в зъбите си малкото вързопче — приятел на всеки здравомислещ върколак, в смисъл на същество, което помни, че дрехите не ходят самички след него. Вързопчето съдържаше лека копринена рокля и голяма бутилка освежител за уста, който според Ангуа бе най-великото изобретение за последните сто години.

Тя откри, каквото търсеше, зад Бродуей. Открояваше се на фона на познатите органични миризми на града като тънка черна панделка от мирис, който бе оставил зигзагообразна следа, разтеглена от повеите на вятъра и преминаващите каруци.

Запристъпя по-внимателно. Районът не беше като Петмезената улица — тук живееха хора с пари, които често харчеха за големи кучета и табели „Несъответстващ отговор“ пред входовете си. Докато се прокрадваше край тях, чуваше подрънкване на вериги и откъслечен вой. Мразеше да я нападат големи злобни кучета. Винаги ставаше мазало, а освежителят за уста не беше чак толкова силен.

Вонящата нишка се виеше над оградата на Емпиричния полумесец, един от най-великите архитектурни полускъпоценни градски бисери. Винаги бе трудно да се намерят хора, склонни да живеят там, въпреки общо взето, желания характер на района. Наемателите рядко оставаха повече от няколко месеца, преди да се изнесат набързо, понякога изоставяйки цялото си имущество.*

[* Емпиричният полумесец беше точно след Парковата алея, в район, който като цяло се славеше с високи наеми. Те щяха да са още по-високи, ако не беше трайното наличие на самия Емпиричен полумесец, който въпреки всички усилия на Анкх-морпоркското общество за опазване на историческите обекти все още не бе сринат до основи.

Всичко това се дължеше на факта, че бе построен от Бергхолт Стътли Джонсън, по-известен като Скапания Тъпанар Джонсън — човек, комбинирал в едно крехко тяло такъв ентусиазъм, самоизмама и _креативна_ липса на талант, че бе в много отношения един от великите архитектурни герои. Само Скапания Тъпанар Джонсън би могъл да измисли 33-сантиметров фут и триъгълник с три прави ъгъла. Само Скапания Тъпанар Джонсън би могъл да усуче нормалната материя през измерения, в които не се предполагаше да навлиза. И само Скапания Тъпанар Джонсън би могъл да направи всичко това _случайно_.

За Емпиричния полумесец бе отговорен оригиналният му мултимерен подход към геометрията. Отвън бе терасиран полумесец, изграден от камък с цвят на мед, с нормалните за периода мотиви и тук-таме колона или херувимче. Отвътре, входната врата на №1 водеше към задната спалня на №15, приземният прозорец на №3 откриваше гледка, присъща за втория етаж на №9, а димът от кухненското огнище на №2 излизаше от комина на №19.]

Тя безшумно и грациозно се прехвърли през оградата и се приземи на четири лапи върху нещо, което някога е било опесъчена алея. Жителите в Полумесеца рядко се занимаваха с градинарство, понеже дори да засадяха луковички, никога не бе сигурно в чия градина ще изникнат.

Ангуа последва носа си до избуяли магарешки бодили. Няколко разтрошени керемиди бележеха кръглите останки на стар кладенец.

Мазната воня беше тежка тук, но присъстваше и по-пресен, доста по-сложен мирис, който изправи косъмчетата по тила на Ангуа.

_Там долу имаше вампир._

Някой бе разбутал плевелите и отломките, включително и неминуемия гниещ дюшек и разлагащо се кресло.* Сали? Каква работа имаше тя тук?

[* В реда на нещата си беше да изхвърляш боклук в градината, защото можеше и да не е твоята градина.]

Ангуа избута една тухла от изронения ръб и я остави да падне. Вместо плисък се чу отчетливо дървено тупване.

О, добре. За да слезе долу, тя се превърна в човек — лапите бяха чудесно нещо, но определени неща се удаваха по-добре на маймуните. Стените, разбира се, бяха хлъзгави, но в течение на годините бяха изпадали толкова много тухли, че спускането се оказа по-лесно, отколкото очакваше. Освен това кладенецът беше едва около двайсетина метра дълбок, строен по времето, когато широко се вярваше, че всяка вода, която поддържа толкова много мустакати плуващи нещица _трябва_ да е здравословна.

По дъното имаше свежи дъски. Някой — а със сигурност това можеше да са само джуджетата — бе проникнал в кладенеца и бе препречил прохода с две напречни дъски. Бяха прокопали дотук и бяха спрели. Защо? Защото са стигнали кладенеца ли?

Под дъските бе избила мръсна вода или по-скоро водоподобна течност. Тунелът тук бе малко по-широк и джуджетата го бяха напуснали — тя подуши — преди няколко дни, не повече. Да. Джуджетата бяха проникнали тук, бяха почовъркали наоколо, а после се бяха изнесли вкупом. Дори не си бяха направили труда да разчистят. Носът й показваше картината образно.

Тя запълзя напред, а тунелите образуваха карта в ноздрите й. Не бяха грижливо завършени като тунелите, в които се движеше Ревностен. Бяха по-неравни, с много криволици и задънени отклонения. Грубо изсечени дъски и напречни подпори задържаха зловонната кал на равнините, която въпреки всичко се процеждаше отвсякъде. Тези тунели не бяха направени да изтраят — бяха там за бърза и определено мръсна работа и единствената им цел бе да оцелеят до нейното приключване.

Значи… копачите са търсели нещо, но не са били сигурни къде е, докато не са стигнали на около пет-шест метра от него, когато са го… подушили? Усетили? Последната отсечка към кладенеца бе абсолютно права. В този момент вече са знаели какво правят.

Ангуа продължи бавно, свивайки се почти на две под ниския таван, докато се отказа и се превърна отново във вълк. Тунелът пак се изправи, пресичан на места от проходи, които тя игнорираше, макар и да надушваше, че са дълги. Вампирската смрад все още бе дразнещ мотив в назалната симфония и едва не удави вонята на мръсна вода, процеждаща се от стените. Тук-там таванът бе населен с върми. Както и прилепи. Те се размърдаха.

И тогава, след поредния отвор на тунел, се появи друг мирис. Беше твърде слаб, но несъмнено лъхаше на разложение. Пресен труп…

Три пресни трупа. В края на къс страничен тунел лежаха телата на две, не, на три джуджета, полузаровени в кал. _Блещукаха._ Керът й бе казал, че върмите нямат зъби. Те чакаха предстоящата гощавка да омекне от само себе си. И докато чакаха най-щастливия миг в живота си, те празнуваха. Тук долу, в един напълно подземен свят, джуджетата щяха да изчезнат в светлина.

Ангуа подуши.

Да стане _много_ прясно…

— Открили са нещо — обади се глас зад нея. — И това ги е убило.

Ангуа скочи.

>

Скокът не беше нарочен. Действаше по условен рефлекс. Безусловният й рефлекс — онзи, който беше наясно, че сержантите не би следвало да се опитват безпричинно да изкормят младши стражи — се опита да спре скока насред въздуха, но тогава се намеси елементарната балистика. Успя само да се извърти във въздуха, удряйки с рамо калната стена.

Крилата изпърхаха встрани и се разнесе протяжен органичен звук, навяващ представата за касапин, който изпитва известни затруднения с проблемно парче хрущял.

— Всъщност, сержант — обади се гласът на Сали, като че ли нищо не се беше случило, — на вас, върколаците, ви е лесно. Оставате в едно тяло и нямате проблеми с телесната маса. Знаеш ли в колко прилепа трябва да разпределя теглото си? Над сто и петдесет, ето колко! И винаги има по някой, който се запилява нанякъде! А не можеш да мислиш нормално, докато не събереш всичките накуп. Дори няма да подхващам темата за реасимилацията. Само си представи най-мощната кихавица, за която се сещаш. _Наобратно._

Нямаше смисъл от свян, не и тук долу в тъмницата. Ангуа си наложи да възвърне човешки образ, борейки се с всяка умствена клетка да надвие зъбите и ноктите. Ядът помогна.

— Защо, по дяволите, си тук? — изхриптя, когато придоби вербална способност.

— В почивка съм — Сали пристъпи напред. — Реших да видя какво мога да открия.

Беше чисто гола.

— Не може да си го налучкала само с късмет! — озъби се Ангуа.

— Е, нямам твоят _нюх_, сержант — мило се усмихна Сали, — но ползвам сто и петдесет доста сносни хвъркати обоняния, а те могат да покрият голям периметър.

— Мислех, че вампирите могат да си връщат вида с дрехите — укорително рече Ангуа. — Ото Вик може!

— Женските не могат. Не знаем защо. Сигурно е част от цялата тая работа с корсажните нощници. И тук сте точка пред нас, разбира се. Когато си пръснат в сто и петдесет прилепа, е доста трудно да се сетиш, че два от тях трябва да ти носят гащите. — Сали изви очи към тавана и въздъхна. — Виж, знам какъв е проблемът. Става дума за капитан Керът, нали?

— Видях те как му се усмихваше!

— Съжалявам! Умеем да сме много обаятелни! Вампирски нагон!

— Много ти се ще да го впечатлиш, а?

— А на теб не ти ли се ще? Той е такъв, че всеки би искал да го впечатли!

Те се изгледаха враждебно.

— Той _е_ мой, да знаеш — изръмжа Ангуа, усещайки напиращите под ноктите си лапи.

— Ти си негова, имаш предвид! — озъби се Сали. — Знаеш, че е така. Мъкнеш се след него!

— Съжалявам! Върколашки нагон! — изкрещя Ангуа.

— Задръж малко! — Сали протегна ръце в знак на мир. — Има нещо, което е по-добре да решим преди това!

— Нима?

— Да. И двете сме голи и стоим в нещо, което, ако си забелязала, все повече се превръща в кал, и се гласим да се сбием. Добре. Но нещо липсва, нали?

— И то е?

— Щедра публика. Можем да натрупаме _състояние_! — Сали намигна. — Или да свършим онова, за което сме дошли.

Ангуа насили тялото си да се отпусне. _Тя_ трябваше да каже това. Тя беше сержантът, нали?

— Добре де, добре. Ясно е, че и двете сме вътре. Да не задълбаваме повече. Та спомена, че онези джуджета са убити от няк… _нещо_ в кладенеца?

— Най-вероятно. Но каквото и да е било, използвало е брадва — изтъкна Сали. — Иди виж! Разкарай малко калта, че се цеди върху тях непрекъснато. Сигурно затова не си усетила — великодушно добави тя.

Ангуа измъкна едно джудже изпод блещукащата гадория.

— Ясно — въздъхна тя и остави тялото да се свлече обратно в калта. — Този е мъртъв от два дни. Не са се постарали много да ги скрият, както забелязвам.

— Защо да си правят труда? Спрели са да изпомпват тези тунели, подпорите изглеждат доста нетрайни, тинята се връща. Освен това кой ще е достатъчно глупав да слезе тук?

Част от стената се хлъзна надолу с лепкав органичен звук като от кравешко лайно. Тунелът се изпълни с низ от цопвания и капчуци. Анкх-морпоркският подземен свят подмолно си възвръщаше своето.

Ангуа затвори очи и се концентрира. Тинестата воня, миризмата на вампира и водата, която вече бе до коляно, се надпреварваха за внимание, но в момента ставаше дума за друго съперничество. Не можеше да допусне вампир да поеме водачеството. Щеше да е толкова… _типично_.

— Имало е други джуджета — измърмори тя. — Две, не, три… ъ-ъ… четири други. Долавям… отработено масло. Далечна миризма на кръв. Навътре в тунела. — Тя се изправи толкова рязко, че почти удари глава в тавана. — Хайде!

— Става малко опасно…

— Можем да се справим! _Хайде!_ Точно _теб_ не може да те е шубе от смъртта! — Ангуа се впусна напред.

— А според теб е голям кеф да прекараш няколко хиляди години, заровен в тиня, така ли? — извика Сали, но единствените й слушатели бяха капещата кал и зловонният въздух. Тя се поколеба за миг, изпъшка и се втурна след Ангуа.

По протежението на главния тунел имаше разклонения, по които вече прииждаха кални реки като студена лава. Сали прецапа покрай нещо, което приличаше на огромен меден тромпет, плавно носещ се в потока.

Тунелът тук бе по-старателно направен, отколкото отсечките до кладенеца. А в края му мъждукаше бледа светлина, под която се открояваше Ангуа, клекнала до една от големите кръгли джуджешки врати. Сали не й обърна внимание. Бегло погледна към джуджето, свлечено гърбом в подножието на вратата.

Вместо това се втренчи в символа, нашироко издраскан върху метала. Беше голям и недодялан и наподобяваше кръгло облещено око с опашка, искрящо със зеленикавобелия отблясък на върмите.

— Написал го е с кръвта си — промълви Ангуа, без да вдигне очи. — Помислили са го за умрял, но всъщност е умирал. Успял е да стигне дотук, но убийците са затворили вратата. Драл е по нея — виж тук — и си е изтъркал ноктите. После е изписал символа със собствената си топла кръв и е стоял, притиснал отворената си рана, гледайки как върмите прииждат. Според мен е мъртъв от около осемнайсет часа. А?

— Мисля, че трябва да се изнасяме оттук веднага — каза Сали, отдръпвайки се. — Знаеш ли какво значи този символ?

— Знам само, че е руднически символ. А _ти_ знаеш ли какво значи?

— Не, но знам, че е един от _наистина_ лошите. Не е добре, че го виждаме тук. Какво правиш с това тяло? — Сали се отдръпна още по-назад.

— Опитвам се да разбера кой е бил — промърмори Ангуа, претърсвайки дрехите на джуджето. — Това е едно от нещата, които правим в Стражата. Не стоим да се тюхкаме за рисунки по стените. Какъв е проблемът?

— В момента ли? — Сали потръпна. — Малко… кърви.

— Щом като аз мога да издържа, значи и ти можеш. На тази служба често се сблъскваш с кръв. Не се опитвай да я пиеш, това е съветът ми — подхвърли Ангуа, все още тършувайки. — О… има руническа верижка. И — тя издърпа ръка от елека на мъртвото джудже — не мога да го различа добре, но надушвам мастило, така че може и да е писмо. Добре. Да се махаме оттук. — Обърна се към Сали. — Чу ли ме?

— Знакът е написан от умиращ — промълви Сали, все така на разстояние.

— Е, и?

— Сигурно е проклятие.

— И какво? Не сме го убили ние — тросна се Ангуа, изправяйки се с известно усилие.

Загледаха се в течната кал, вече стигаща до коленете им.

— Мислиш ли, че му пука? — реалистично отбеляза Сали.

— Не, но мисля, че може да има друг изход през последната отбивка, която подминахме — измърмори Ангуа, взирайки се в тунела. Посочи с ръка. Дезертирайки със сляпа решителност, редица върми прекосяваха разкапващия се таван с почти същата скорост, с която калта се стичаше надолу. Насочваха се към страничния тунел в блещукаща нишка. Сали сви рамене:

— Струва си да опитаме, а?

Затичаха, а звукът от шляпането им скоро замря. Калта бавно се надигна, клокочейки в мрака. Редицата върми постепенно се изгуби нагоре. Очертаващите символа върми обаче останаха, понеже за такова пиршество си струва да умреш. Светлинките им угасваха една по една.

Подземният мрак помилва символа, който пламна в червено и угасна.

Възцари се чернота.

>

_На този ден през 1802 г. художникът Методий Мискинин се опита да навре чудото под купчина стари торби, за да не събуди Пилето, и довърши последния трол, използвайки най-тънката си четка, за да нарисува клепачите._

>

Беше пет сутринта. От небето ръсеше дъжд, не много силен, но с тихо упорство.

Бялата пепел от огньовете на площад „Сатор“ и на Площада на натрошените луни просъскваше, от време на време хвърляйки оранжева искра, която лумваше с кратко изпращяване.

Наоколо се навърташе семейство гнолове, всеки теглеше каручка. Неколцина стражи не ги изпускаха от очи. Гноловете не придиряха какво събират, стига да не се съпротивява, но и за тези случаи се носеха слухове. Въпреки това ги търпяха. Нищо не разчиства по-добре от гноловете.

Сам Ваймс примига от болката в гръдния си кош. Пустият му късмет! Две ранени ченгета в цялата проклета акция и той да е един от тях? Игор се постара, но счупените ребра си бяха счупени ребра и щеше да мине седмица или две, преди да подейства подозрителното зелено мазило.

И все пак при мисълта за цялата история го сгряваше приятна топлинка. _Бяха_ ползвали доброто старомодно стражарство и тъй като старомодните стражари са неизменно малобройни, той приложи добрата старомодна стражарска методика по лукавство, коварство и всяко проклето подръчно оръжие.

Едва ли можеше да се нарече битка. Джуджетата бяха най-вече седнали и пееха тъжни песни, защото падаха при опит да се изправят; или бяха направили опит да станат и сега лежаха и хъркаха. Троловете от своя страна бяха предимно изправени, но се прекатурваха при побутване. Един-двама с малко по-ясни глави от другите бяха дали тромав и смешен отпор, но бяха поразени от най-старомодния стражарски метод — добре подложения крак. Е, повечето от тях. Ваймс се намести да облекчи болката в хълбока си. Трябваше да забележи онзи трол.

Но всичко е добре, когато свършва добре, нали? Нямаше убити и просто за да сложи черешката на сутрешния сладкиш, държеше в ръка ранното издание на Вестника, чиято главна статия осъждаше вилнеещите из града банди и питаше дали Стражата е „в състояние“ да прочисти улиците.

_Ами да, според мен сме, надут пуяк такъв!_ Ваймс драсна клечка кибрит в постамента до себе си и запали цигара в чест на малкия, но мрачно удовлетворителен триумф. Ей богу, как се нуждаеха от него! Стражата бе нанесла погром на цялата проклета история с Куумската долина и момчетата си заслужаваха да получат в замяна нещо, с което да се гордеят. В края на краищата определено имаше Резултат…

Той се загледа в постамента. Не си спомняше каква статуя стоеше върху него навремето. Понастоящем прославяше поколения майстори на графити.

Бе декорирана с тролски графити, заличаващи всичко останало, сътворено с проста боя. Прочете:

{img:tup_grafiti.png}

„Руднически знаци, градски драскулки — замисли се той. — Нещата се влошават и хората почват да пишат по стените…“

— Командире!

Той се обърна. Капитан Керът бързаше към него в лъскава броня с обичайното си излъчване на стопроцентов Ентусиазъм.

— Мисля, че казах _всички_, които не дежурят по килиите, да подремнат малко, капитане.

— Само довършвам някои неща, сър — оправда се Керът. — Лорд Ветинари прати съобщение до участъка. Иска доклад. Реших, че е по-добре да ви кажа, сър.

— Тъкмо разсъждавах, капитане — провлачи Ваймс, — дали да не направим някаква почетна значка? Нещо простичко. Може да е нещо от сорта на „Тук на 5-ти груни в годината на скаридата не се състоя битка за Куумската долина“. Или да ги накараме да направят някаква проклета марка. Как мислиш?

— Мисля, че и вие трябва да подремнете, командире — отвърна Керът. — И формално погледнато, Денят на Куумската долина е чак в събота.

— Разбира се, може да е малко пресилено да правим паметници в чест на битки, които не са се състояли, но някаква марка…

— Лейди Сибил наистина се притеснява за вас, сър — Керът излъчи загриженост.

Зарята в главата на Ваймс утихна. Като че ли събудени от споменаването на Сибил, кредиторите на тялото му се наредиха да размахат просрочените си ИДВ-та: краката — смъртно уморени и плачещи за баня; стомахът — къркорещ; ребрата — горящи; гърбът — болящ; мозъкът — опит от собствените си отрови. Баня, сън, храна… добри идеи. Но все пак имаше неща за вършене…

— Как е нашият господин Песимал?

— Игор го закрепи, сър. Малко е ошашавен от цялата дандания. Вижте, знам, че не мога да ви нареждам да отидете при негова светлост…

— Не, не можеш, защото съм _командир_, капитане — проточи Ваймс, все още леко замаян от умората.

— … но _той_ може и го _направи_, сър. Като излезете, каретата ще ви чака пред двореца. Това са нарежданията на _Лейди Сибил_, сър — уточни Керът, позовавайки се на по-висшестояща инстанция.

Ваймс вдигна очи към грозния масив на двореца. Прочистването на улици изведнъж му се стори много приветлива идея.

— Не мога да отида в този вид — смотолеви той.

— Размених няколко думи със секретар Дръмнот, сър. В двореца ще ви чакат топла вода, бръснач и голяма чаша кафе.

— За всичко си се сетил, Керът…

— Надявам се, сър. Хайде сега, зами…

— Но и аз се сетих _нещо_, знаеш ли? — Ваймс се олюля жизнерадостно. — По-добре мъртво пиян, отколкото просто мъртъв, а?

— Това е класически прийом, сър — увери го Керът. — От учебниците по история. Хайде сега, заминавайте, сър. Аз ще потърся Ангуа. Не е спала в леглото си.

— Но по това време на месеца…

— Знам, сър. Не е спала и в кошницата си.

>

В усойното подземие, някога представляващо таванско помещение, а сега полузарито с кал, върмите се измъкваха през дупчица в отдавна прогнилата дървена ламперия.

Юмрук разцепи и срути прогизналите греди.

Ангуа се изтегли на мускули в новата тъмнина, а после се протегна да издърпа Сали, която измърмори:

— Е, от трън, та на глог.

— Да се надяваме — каза Ангуа. — Мисля, че трябва да качим поне още едно ниво. Тук има коридор. Хайде!

Имаше прекалено много слепи пътища, забравени вонящи стаи, напразни надежди и като цяло — прекалено много тиня.

След време миризмата стана почти материална, а после успя да се превърне просто в част от тъмнината. Жените се лутаха и лазеха от едно зловонно помещение в друго, опипвайки калните стени за скрити врати, търсейки дори нишка светлина по таваните, обрасли с интересни, но ужасни израстъци.

В един момент дочуха музика. Петминутно газене и хлъзгане ги доведе до зазидан изход, но тъй като зидарията беше направена с по-модерния анкх-морпоркски хоросан от пясък, конски фъшкии и растителни отпадъци, няколко тухли вече бяха изпопадали. Сали отстрани голяма част от останалите с един удар.

— Съжалявам за това — смънка тя. — Вампирски нагон.

В подземието зад разрушената стена бяха натрупани някакви бурета и май беше редовно използвано. Имаше и нормална врата. През таванските дъски се процеждаше монотонна музика. В тях бе изрязан капак.

— Добрее — проточи Ангуа, — там горе има хора, подушвам ги…

— Долавям петдесет и седем биещи сърца — конкретизира Сали.

Ангуа й хвърли Поглед.

— Знаеш ли, на твое място не бих споделяла за този специален талант.

— Съжалявам, сержант.

— Не е от нещата, които хората се радват да чуят — продължи Ангуа. — Имам предвид, че лично аз без проблем бих могла да строша нечий череп с челюстите си, но не обикалям да го разправям на всички.

— Ще си взема бележка, сержант — отвърна Сали с хрисим вид, твърде вероятно престорен.

— Добре. А сега… на какво приличаме? Блатни чудовища?

— Да, сержант. Косата ти изглежда ужасно. Точно като голяма купчина зелена слуз.

— Зелена?

— Да, опасявам се.

— А аварийният ми тоалет е някъде там долу — въздъхна Ангуа. — При това се е съмнало. Ти можеш ли да… станеш на прилепи сега?

— През деня? Да се разпарчетосам на сто и петдесет дезориентирани части? Не! Но ти можеш да се измъкнеш като вълк, нали?

— Бих предпочела да не бъда изникващо от пода слузесто чудовище, ако нямаш нещо против.

— Да, разбирам. Представлението няма да е много приятно. — Сали отръска малко тиня от себе си. — Ъх, тая гадост е _отврат_.

— Значи най-доброто, на което можем да се надяваме, е никой да не ни разпознае, като се измъкнем — обобщи Ангуа, издърпвайки лепкава зелена бучка от косата си. — Поне можем да… О, не…

— Какво има?

— Ноби Нобс! Там горе е! _Надушвам_ го! — Тя панически посочи гредите отгоре.

— Имаш предвид ефрейтор Нобс? Дребният пъпчасал… човек?

— Не сме под участъка, нали? — Ангуа се озърна тревожно.

— Не мисля. Изглежда някой танцува. Но как можеш да надушиш един човек насред… всичко това?

— Усещането е доживотно, повярвай ми. — При ефрейтор Нобс миризмата на вкиснато зеле, мехлем срещу акне и доброкачествено кожно заболяване се видоизменяха в странен мирис, който действа на обонянието като пила по струните на арфа. Мирисът сам по себе си не е _отвратителен_, но е като притежателя си: странен, повсеместен и дяволски труден за забравяне.

— Е, той е колега все пак. Няма ли да ни помогне?

— Ние сме _голи_, младши страж!

— Само формално. Тази кал наистина полепва.

— Имам предвид _под_ калта! — натърти Ангуа.

— Да, но ако имахме дрехи, и _под тях_ щяхме да сме голи! — изтъкна Сали.

— Сега не е моментът за логика! Сега е моментът да не заставам пред ухилената физиономия на Ноби!

— Но той те е виждал във вълчия ти вид, нали? — настоя Сали.

— Е, и? — озъби се Ангуа.

— Ами формално погледнато, тогава си гола, нали?

— _Да не си посмяла да му го кажеш!_

>

Ноби Нобс, една сянка в топлия червен сумрак, сръчка сержант Колън.

— Няма нужда да си държиш очите затворени, серж — окуражи го той. — Всичко е по легална драматизация. Лиска казва, че туй е артистично възпяване на женското тяло. Пък и си е сложила дрехи.

— Два пискюла и сгъната кърпичка не са дрехи, Ноби — Фред се смъкна по-надолу в стола си. Розовото маце! Е, дума да няма, бил е в армията и в Стражата, пък човек не може толкоз време да е в униформа, без да види едно-две нещица… или три, сега като се замисли. И си е вярно, както Ноби посочи, че балерините в операта не оставят кой знае колко на въображението, поне не и на Нобиното, но пък балетът следваше да е Изкуство, дори с известен недостиг от постаменти и амфори, понеже е скъпо да се представят, пък и балерините не се подмятат нагоре с краката. А най-лошото беше, че вече бе мернал двама познати сред публиката. За щастие те не го бяха забелязали, което ще рече, че всеки път като надзърваше крадешком натам, те зяпаха в обратната посока.

— Е тая част сега е наистина трудна — прошепна Ноби разговорливо.

— Ъ-ъ… така ли? — Фред Колън отново стисна очи.

— О, да. Туй е тройният тирбушон…

— Виж, управата не възразява ли да идваш тук? — смънка Фред, плъзгайки се още по-надолу в стола си.

— А, не. Радват се да има страж в заведението — сподели Ноби, без да отделя очи от сцената. — Казват, че тъй клиентелата се съобразявала. Пък и аз идвам само да изпратя Бети до тях.

— А Бети е?…

— Лиска е само пилонното й име — сподели Ноби. — Казва, че никой не би обърнал внимание на екзотична танцьорка на име Бети. Звучало като че по` й върви да държи купа смес за кекс.

Колън затвори очи, опитвайки се да пропъди въображаемата комбинация от бронзовата гъвкава фигура на сцената с купа смес за кекс.

— Май няма да ми дойде зле глътка свеж въздух — изпъшка той.

— О, не още, серж. Следващата е Броколи. Тя може да опре крак в тила си, да знаеш…

— Това не го вярвам! — облещи се Фред Колън.

— Може, бе, серж! Виждал съм я как…

— Не вярвам да има танцьорка на име Броколи!

— Е, викаха й Бонбон, серж, ама после чу, че броколито е по-здравосл…

— Ефрейтор Нобс!

Звукът май идваше изпод масата.

Ноби се оцъкли към Колън, след което погледна надолу.

— Да? — пробва той предпазливо.

— Аз съм сержант Ангуа — каза подът.

— О? — смънка Ноби.

— Какво е това място? — продължи гласът.

— Клуб „Розово маце“, сержант — послушно отвърна Ноби.

— О, богове! — Отдолу се дочу разговор, след което гласът запита: — Там горе има ли _жени_?

— Да, сержант. Ъ-ъ, какво правите долу, сержант?

— Давам ти нареждания, Ноби — скастри го гласът. — Там горе _има_ ли жени?

— Тъй вярно, серж. Много.

— Добре. Помоли някоя да слезе в избата. Трябват ни две-три кофи топла вода и някакви кърпи, схвана ли?

Ноби осъзна, че музикантите са спрели да свирят и Лиска е замръзнала насред приклякването с отваряне на коленете. Всички се вслушваха в говорещия под.

— Тъй вярно, сержант — отвърна Ноби. — Схванах.

— И някакви чисти дрехи. И — разнесе се подземен шепот — нека са повечко кофи вода. И четка за дъски. И гребен. И още един гребен. И повечко кърпи. О, и два чифта обувки, трийсет и седми и… трийсет и четвърти номер? Вярно ли? Добре. А Фред Колън с теб ли е или това е тъп въпрос?

Фред прочисти гърло.

— Тук съм, сержант — докладва той. — Но дойдох само да…

— Добре. Искам да ми заемеш едни нашивки. Имам лошо предчувствие за следващите няколко часа и не ми се ще _някой_ да забрави, че съм сержант. Схванахте ли вие двамата?

— _Пълнолуние е_ — прошепна Фред на Ноби като мъж на мъж, след което отвърна по-силно: — Да, сержант. Може да отнеме малко вре…

— Не! Не може! Щото под вас стоят върколак и вампир, ясно? Имам наистина кучи ден, а тя има зъбобол! Излизаме след десет минути в човешки вид или при всички положения! Какво? — Разнесе се шепот. — Защо цвекло за салата? Как, за бога, може да имат цвекло за салата във вариететно шоу? Моля? Ясно. Ябълка ще свърши ли работа? Ноби, младши страж Гърбатен се нуждае от ябълка, спешно! Или нещо друго за захапване. А сега бегом!

>

Кафето е само начин да откраднеш време, което по право принадлежи на малко по-старата ти личност. Ваймс изпи две чаши, изми се и поне направи опит да се обръсне, от което се почувства почти човешки, ако изключеше усещането, че части от главата му бяха натъпкани с топла вата. Накрая, решил, че се е закрепил дотолкова, доколкото изобщо е възможно, и вероятно би могъл да се справи с въздълги въпроси, той бе въведен в Продълговатия кабинет на Патриция на Анкх-Морпорк.

— А, командире — посрещна го Лорд Ветинари, вдигайки очи след обмислен интервал и избутвайки настрана някакви книжа. — Благодаря, че дойдохте. Изглежда поздравленията биха били на място, както разбрах.

— И какъв е поводът, сър? — отвърна Ваймс, надянал специалното си празно изражение за разговори с Ветинари.

— Хайде, Ваймс! Вчера имаше всички признаци за междувидова война насред центъра на града и изведнъж нямаше такава. Онези банди са били доста страховити, доколкото разбирам.

— Повечето от тях хъркаха или се дърлеха помежду си, когато пристигнахме, сър. Трябваше само да ги разчистим — поднесе версията си Ваймс.

— Да, разбира се — подметна Ветинари. — Действително е било доста изненадващо. Впрочем, моля, седнете! Наистина не е необходимо да стоите пред мен като ефрейтор на пост.

— Не знам за какво говорите, сър — излъга Ваймс, срутвайки се с благодарност върху един стол.

— Не знаете ли? Говорех за скоростта, Ваймс, с която двете страни са успели едновременно да излязат от строя с помощта на силни напитки…

— Не бих могъл да знам нищо за това, сър. — Реакцията бе автоматична, правеше живота по-лек.

— Нима? Изглежда, Ваймс, че в процеса на подготовка за предстоящия сблъсък както троловете, така и джуджетата са се сдобили с нещо, което — допускам — са помислили за бира.

— Наря… наливаха се от сутринта, сър — посочи Ваймс.

— Действително, Ваймс, и вероятно затова джуджешкият контингент е допуснал нехайство в изобилното поглъщане на бира, която е била значително… подсилена? Доколкото разбирам, части от площад „Сатор“ все още намирисват на _ябълки_, Ваймс. Поради което човек може да се подведе, че онова, което всъщност са пили, е било смес от силна бира и залитак, който е ябълков дестилат, както знаете…

— Ъ-ъ, предимно ябълков, сър — услужливо го коригира Ваймс.

— Точно така. Коктейлът е известен като „Гаф“, струва ми се. Колкото до троловете, човек би могъл да допусне, че ще е много трудно да се намери нещо, което да направи тяхната бира по-опасна, отколкото очевидно е, но се чудя дали сте чувал, Ваймс, че чрез смесване на различни метални соли се прави питие, известно като _лъглар_ или Големият чук?

— Не мога да потвърдя, сър.

— Ваймс, част от настилката на площада е фактически разядена от това нещо!

— Съжалявам, сър.

Ветинари забарабани с пръсти по масата.

— Какво бихте направил, ако задам прям въпрос, Ваймс?

— Ще ви отвърна с откровена лъжа, сър.

— Тогава няма да го правя — Ветинари леко се усмихна.

— Благодаря, сър. Аз също.

— Къде са затворниците?

— Пръснахме ги из участъците. Като се събудят, ще ги поизмием с маркучите, ще им запишем имената, ще им връчим разписка за оръжието и гореща напитка и ще ги натирим навън.

— Оръжията им са от голяма културно-битова стойност за тях, Ваймс.

— Да, сър, знам. Аз самият имам много голям културно-битов интерес срещу това да ми пръснат черепа и да ми смажат коленете — изтъкна Ваймс, потискайки една прозявка, и примига при протеста на ребрата си.

— Действително. Имаше ли пострадали при битката?

— Нищо, което да не може да бъде излекувано — Ваймс се намръщи. — Но се налага да докладвам, че господин Е. И. Песимал понесе счупване на ръка и многобройни натъртвания.

Ветинари изглежда наистина се изненада.

— Инспекторът? Какво е направил?

— Ъ-ъ, нападна трол, сър.

— Моля? _Господин Е. И. Песимал_ е нападнал _трол_?

— Тъй вярно, сър.

— Е. И. Песимал? — повтори Ветинари.

— Именно, сър.

— _Цял_ трол?

— Тъй вярно, сър. Със зъбите си, сър.

— Господин Е. И. _Песимал_? Сигурен ли сте? Дребничък човечец? С много лъскави обувки?

— Тъй вярно, сър.

Ветинари сграбчи услужлив въпрос от струпалата се навалица.

— _Защо?_

Ваймс се прокашля.

— Ами, сър…

>

Тълпата от тролове бе живописна картина. Стояха или седяха, или лежаха, където ги бе повалил Големият чук. Имаше неколцина бавни къркачи, които оказаха нещо като съпротива, а един, останал на бутилка крадено шери, даде смел отпор до последна капка, или по-скоро докато го`лемът редови страж Дорфл не го подхвана лично да му набие канчето.

Минал през всичко това, Ваймс стоеше в очакване на колите, докато отрядът влачеше или търкаляше дремещите тролове, за да ги скупчи в подредени редици. И тогава…

_На Тухльо не му бе потръгнало тоя ден. Беше пил една бира. Е, май повече от една. К’во толко?_

_А сега, ей го на, точно пред него, нахлузило оня ми ти шлем и ‘сичко, стоеше, ъхъ, май беше джудже, доколкото пращящите, съскащи фойерверки на мозъка му изобщо можеха да различат нещо. Кво пък толко, решиха те, не беше трол и май за т’ва идеше реч, нали? А ей му бухалката, точно тука в рък…_

Инстинктът накара Ваймс да се обърне, когато тролът ококори червени очи, примига и завъртя бухалката. Твърде бавно, твърде бавно във внезапно застиналото време той се опита да избегне удара, но усети как бухалката се забива в хълбока му и го подема, повдига нагоре и захвърля на земята. Чу викове, когато тролът залитна напред, вдигнал бухалка да направи Ваймс едно с паважа.

_Тухльо загря, че го нападат. Спря насред замаха си и през искрите, които правеха фиу! в мозъка му, се взря към дясното си коляно. Някакво гномче или нещо такова го млатеше с тъп меч и ритници и пищеше като подивяло. Той реши, че е от пиячката, като усещането, че ушите му бълват пламъци, и перна нещото настрана с един мах._

Ваймс, безпомощен, видя как Е. И. Песимал се претъркаля по площада и как тролът връща очи към бухалката в ръката си. Но Детритус, вече стигнал зад него, го завъртя с греблоподобната си лапа и стовари юмрука си като божия гняв.

_На Тухльо му причер…_

>

— Искате да повярвам — натърти лорд Ветинари, — че господин Е. И. Песимал е _вдигнал_ ръка на трол?

— Две ръце, сър — уточни Ваймс. — И два крака. И според нас се опита да го ухапе.

— Това не е ли сигурна смърт?

— Тази мисъл май не го глождеше, сър.

Ваймс последно мерна Е. И. Песимал, превързван от Игор и хилещ се в полунесвяст. Непрекъснато се отбиваха стражи да подхвърлят по нещо в духа на „Здрасти, стабиляго!“ и да го потупат по гърба. Светът се бе обърнал за Е. И. Песимал.

— Бих ли могъл да запитам, Ваймс, защо един от най-съвестните ми и най-категорично _цивилни_ чиновници е бил в положение да направи това?

Ваймс се поразмърда неудобно.

— Той инспектираше. Осведомяваше се за всичко, свързано с нас, сър. — Хвърли на Ветинари поглед, който казваше: „Ако това продължи още малко, ще се наложи да излъжа.“

Ветинари му върна подобен, който натърти: „Знам.“ А на глас каза:

— Вие самият не сте твърде зле пострадал, нали?

— Само няколко драскотини, сър.

Ветинари го измери с поглед, констатиращ: „Счупени ребра. Сигурен съм.“

Ваймс му го върна с отговор: „Нищо.“

Ветинари пристъпи към прозореца и се загледа в пробуждащия се град. Помълча известно време, след което въздъхна:

— Колко жалко, че болшинството са родени тук.

Ваймс остана верен на мълчанието. Като цяло беше достатъчно.

— Може би трябва да предприема действия относно онова злочесто джудже — продължи Ветинари.

— Да, сър.

— Смятате ли? Мъдрият управник мисли два пъти, преди да приложи насилие спрямо някой, чиито приказки не одобрява.

Още веднъж Ваймс се въздържа от коментар. Той самият прилагаше насилие ежедневно и с немалък ентусиазъм спрямо хора, чиито приказки от сорта на „Дай мангизите“ или „Какво ще направиш, ченге?“ не одобряваше. Но може би управниците трябва да мислят различно. Вместо това смотолеви:

— Някой друг не е помислил, сър.

— Много благодаря, Ваймс — рязко се обърна патрицият. — А вие открихте ли _кой_ е?

— Разследването продължава, сър. Снощните събития малко ни позабавиха.

— Има ли доказателство, че е бил трол?

— Има… озадачаващи доказателства, сър. Сглобяваме… пъзел, така да се каже. — „Само дето нямаме ни един ъгъл и би било добре, ако разполагахме с капака на кутията“ — додаде на себе си. И тъй като очите на Ветинари жадуваха информация, Ваймс продължи на глас: — Ако очаквате да извадя магическо зайче от шлема си, сър, ще бъде фалшиво. Джуджетата са _сигурни_, че е бил трол. Хиляда години история им го подсказват. Не им _трябва_ доказателство. А троловете не мислят, че е бил трол, но вероятно им се ще да е така. Не става дума за убийство, сър. Нещо в тях е направило „щрак“ и е дошло време за всички доблестни мъже… е, знаете, какво имам предвид, да извоюват наново Куумската долина. В онази мина става нещо друго, знам го. Нещо по-голямо от убийство. Всичките онези тунели… за какво са? Всичките онези лъжи… а аз мога да надушвам лъжи… ами фрашкано е с тях!

— Залогът е много голям, Ваймс — промълви Ветинари. — По-голям, отколкото си представяш. Тази сутрин получих съобщение по щракалките от Рис Риссон, Низшия крал. Всички политици имат врагове, разбира се. Има, така да се каже, фракции, които не са съгласни с него, с политиката му към нас, с помирителните му стъпки към тролските кланове, с позицията му по тази злочеста история с _Ха’ак_… А сега се носят приказки за убит от трол граг и… да, слухове, че Стражата е заплашила джуджетата…

Ветинари вдигна бледа ръка, когато Ваймс отвори уста да възрази.

— Трябва да знаем _истината_, Ваймс. Истината на командир Сам Ваймс. Може да значи повече, отколкото смяташ. В Равнините със сигурност, че и доста по-нататък. Хората ви знаят, командире. Потомък на страж, който е вярвал, че ако покварен съд не обезглави злите крале, стражникът трябва да го направи…

— Беше само _един_ крал — запротестира Ваймс.

— Сам Ваймс веднъж _ме_ задържа за измяна — спокойно посочи Ветинари. — И Сам Ваймс веднъж задържа дракон. Сам Ваймс спря междунационална война, задържайки _двамата_ главнокомандващи. Той е поразителен тип, този Сам Ваймс, направо задържа света на място. Сам Ваймс уби върколак с голи ръце и носи закона със себе си като светилник…

— Това пък откъде дойде?

— Стражите от половината континент ще потвърдят, че Сам Ваймс е точен като стрела, неподатлив като скала, упорит като магаре и никога не е взел подкуп. _Слушайте_ ме! Ако Рис падне, следващият Низш крал _няма_ да е склонен да говори с тролове. Може ли да го кажа по-простичко? Онези кланове, чиито водачи си имат работа с Рис, по всяка вероятност ще решат, че са ги направили на глупаци, ще отхвърлят въпросните водачи и ще ги подменят с тролове, прекалено агресивни и задръстени, за да _станат_ глупаци. И _ще_ почне война, Ваймс. Ще се прехвърли и тук. Няма да бъдат бандитски зулуми, както тези, които осуетихте снощи. Няма да можем да ги спрем бързо или да стоим настрана. Защото си имаме наши глупаци, Ваймс, както вярвам, че сте наясно, които ще настоят да вземем страна. Куумската долина ще бъде навсякъде. Намерете ми убиеца, Ваймс. Преследвайте го до дупка и го измъкнете на светло. Трол, джудже или човек, без значение. Поне така ще разполагаме с истината и ще можем да си послужим с нея. Врагът ни сега са слуховете и несигурността. Тронът на Низшия крал се клати, Ваймс, както и основите на света.

Ветинари замълча и внимателно сгъна листа пред себе си, като че ли усещайки едва сега, че е отишъл твърде далеч.

— При все че — очевидно — не бих искал да ви налагам някакъв натиск — завърши той.

На повърхността на объркания, уморен мозък на Ваймс изплува една думичка.

— Зулуми?

Секретарят на лорд Ветинари се наведе и прошушна нещо в ухото на господаря си.

— О, убеден съм, че съм искал да кажа патърдии — ведро отвърна Ветинари.

Ваймс все още се опитваше да смели международната сводка.

— И всичко това заради едно убийство? — измънка, опитвайки се да потисне прозявка.

— Не, Ваймс. Сам го казахте: всичко това заради хиляди години напрежение и политика, и борби за власт. В последно време нещата се задвижиха в определени посоки, предизвиквайки разместване на властта. Има такива, които искат да си я върнат обратно, дори и да пристигне в поток от кръв. Кой го е грижа за едно джудже? Но смъртта му може да се превърне в casus belli — тук лорд Ветинари се взря в сънливите очи на Ваймс и додаде: — тоест, в причина за война, което изведнъж го прави най-важното джудже на света. Кога за последно спахте нормално, Ваймс?

Ваймс измърмори нещо в смисъл на „неотдавна“.

— Идете да поспите още малко. И после ми намерете убиеца. Бързо. Лек ден!

„Не само тронове се клатят — успя да си помисли Ваймс. — Твоят стол също се климбуца. Доста скоро народът ще пита кой пусна всичките тия джуджета тука? Подкопават града ни и нехаят за законите ни. А троловете? Преди ги оковавахме като кучета-пазачи, а сега се мотаят свободно наоколо и заплашват истински хора!

Вече сигурно се събират ония, съзаклятниците — онези, които на разни купони си шушукат по ъглите, онези, които знаят как да префасонират възгледите в ножове. Снощното метежче се превърна във виц, който сигурно е хвърлил в музиката купонджиите, но номерът е еднократен. Щом нещата почнат да се разсмърдяват, щом бъдат убити неколцина човека, ще е безполезно да говориш при затворени врати. Тълпата ще закрещи от твое име.“

_Подкопават града ни и нехаят за законите ни…_

Той се покатери в каретата с почти неконтролируеми крака, смотолеви да карат към Двора на Псевдополис и заспа.

>

_В града на безконечния дъжд все още бе нощ. Винаги бе нощ. Тук слънце не изгряваше._

_Създанието лежеше свито в уличката._

_Нещо съвсем не бе наред. Бе очаквало съпротивление. Всеки път имаше съпротивление и то винаги го преодоляваше. Но дори сега, когато невидимата гмеж на града бе поспаднала, пак нямаше достъп. Отново и отново то се уверяваше, че открива начин за контрол, прилив на ярост, който може да използва, и отново и отново биваше отхвърлено пак тук, в тази тъмна уличка с преливащите канавки._

_Това не беше типичният вид съзнание. Създанието се бореше. Не бе побеждавано от нито едно съзнание. Винаги имаше начин…_

>

Тролът се мъкне из развалините на света…

Тухльо залитна на излизане от участъка при „Кукличките“, хванал с една ръка главата си, а с другата вързопчето, съдържащо колкото от зъбите му Детритус успя да открие. Помисли си, че сержантът бе реагирал много разбрано по тоя повод. Освен това му бе обяснил и точно какво е щяло да му се случи, ако бе ударил човека повторно, нагледно илюстрирайки, че намирането на зъбите на Тухльо щеше да е вторично действие след откриване на главата, в която да ги сложат.

При това също му бе казал, че може и да има място в Стражата за трол, който успява да стои на крака след пълен фраш с Големия чук, и че евентуално Тухльо може да иска да набележи бъдещите си ходове с оглед на това.

И така, Тухльо си помисли — доколкото терминът може да се приложи за мозъчна дейност под двудневното въздействие на Големия чук, — че бъдещето изглежда толкова светло, че трябва да върви с почти затворени очи, макар това май пак да идеше от Големия чук.

Но…

Беше дочул другите тролове. И стражите. Всичките тия приказки за джудже, убито от трол в оная новата мина. Е, Тухльо бе убеден, че не е утрепал ни’кво джудже, дори след половин унция стъргал. Ровеше наново и отново онова, което бе останало от ума му. Проблемът беше, че Стражата в последно време прилагаше ‘сичките им ония трикове, можеха да кажат кой к’во е ял на вечеря само като погледнат чинията му. Пък и си беше загубил черепа долу, сто процента. Ами те ‘начи може просто да го _подушат_ и шъ разберат, че е бил той! Само дето _не беше_ той, нали? Щото разправяха, че тролът си е изпуснал бухалката, пък бухалката на Тухльо си беше у него, щото фрасна оня топ страж с нея, тъй че т’ва си беше дето му викат Али Би. Нали?

Въпреки церебралния клокочещ шум от оттичането на Големия чук от по-основните му мозъчни функции, Тухльо подозираше, че не е. Ама тъй и тъй, ако търсят трол дето го е свършил т’ва, и ако открият, че съм бил там и съм изгубил и череп, и сичко, пък аз като кажа, добре, бех там, ама не съм пречуквал ни’кво джудже, те ша кажат, е-хей, пробвай нещо, дето да не дрънчи толко на кухо.

Точно тук и точно сега Тухльо се чувстваше много самотен. Нямаше друг изход. Само един можеше да му помогне с тая боза. Беше твърде мисловна за трол като него.

Прокрадвайки се през уличките, притиснат към стените, с наведена глава, избягвайки всяко живо същество, Тухльо затърси Мистър Блясък.

>

Ангуа реши да отиде направо в Двора на Псевдополис, вместо до по-близък участък на Стражата. Все пак там беше главното управление, а и в шкафчето си винаги държеше резервна униформа.

Дразнещото бе, че Сали вървеше толкова лесно с 15-сантиметровите токчета. Това е то — вампири. Тя _самата_ беше свалила своите и ги носеше в ръка; изборът беше или това, или изкълчен глезен. Клуб „Розово маце“ разполагаше с доста ограничен асортимент от обувни артикули. Нямаше и кой знае какво разнообразие от дрехи, ако за дрехи се водеше онова, което всъщност правеше опит да прикрие нещо.

Фактът, че сценичният гардероб включва женска стражева униформа, доста озадачи Ангуа. Вярно, че ризницата бе оскъдна, от папиемаше, а поличката беше прекалено къса, за да представлява някаква защита. Лиска деликатно бе обяснила, че на мъжете понякога им харесва да видят хубаво момиче в ризница. Това хвърли в размисъл Ангуа, която бе открила, че мъжете, които арестуваше, определено не се радваха на _нейния вид_. Тя навлече златиста рокля, украсена с пайети, която съвсем не й вървеше. Сали бе избрала нещо в простичък синкав цвят, срязано до бедрото, което, разбира се, стана ослепително в момента, в който го облече. Изглеждаше _зашеметяващо_.

Така че когато, тръшвайки голямата врата, Ангуа влезе пред Сали в участъка и се разнесе насмешлив вой, неблагоразумният страж се оказа натикан до стената. Усещайки две остри бодвания на врата си, той чу Ангуа да изръмжава:

— Ще ти се _вълк_, а? Кажи „Не, сержант Ангуа“.

— Не, сержант Ангуа!

— Не ти ли се ще? Тогава сигурно съм се объркала, а? — Бодежът се усили. Мъжът вече си представяше как стоманените нокти пронизват шията му.

— Не мога да кажа, сержант Ангуа!

— Нервите ми са малко опънати напоследък! — изръмжа Ангуа.

— Не бях забелязал, сержант Ангуа!

— Всички сме малко на ръба в момента, не смяташ ли?

— Съвършено вярно, сержант Ангуа!

Тя отпусна хватката и когато краката му опряха пода, натика две черни, лъскави и осезателно _остротокчести_ обувки в омекналите му ръце.

— Би ли ми направил една наистина голяма услуга, моля, като върнеш тези в клуб „Розово маце“? — сладко каза тя. — Май са на една девойка на име Шерилий. Благодаря ти.

Ангуа се обърна и погледна към бюрото на дежурния, където Керът я зяпаше с отворена уста. Абсолютно наясно с ефекта, който предизвикваше, тя закрачи към бюрото през шокираната публика и хвърли кална верижка върху отворения Регистър на инцидентите.

— Четири джуджета, убити от други джуджета долу в Продължителния мрак — обяви. — Залагам си носа на това. Тази принадлежеше на едно от тях. Както и ето това. — Пусна кален плик върху верижката. — Доста е слузесто, но се чете. Господин Ваймс ще побеснее. — Тя впери поглед в сините очи на Керът. — Къде е той?

— Спи на един матрак в кабинета си. — Керът вдигна рамене. — Лейди Сибил знаеше, че няма да се върне вкъщи, и прати Уиликинс да спретне легло тук. Вие двете добре ли сте?

— Чудесно, сър — отвърна Сали.

— Почнах много да се притеснявам, че… — започна Керът.

— Четири мъртви джуджета, капитане — прекъсна го Ангуа. — Градски джуджета. За това трябва да се притесняваш. Трите са полузаровени, а последното е пропълзяло.

Керът вдигна верижката и зачете руните.

— Ларс Силнокрак. Май познавам семейството. Сигурна ли си, че е убит?

— С прерязано гърло. Трудно ще да е самоубийство. Но не е умрял веднага. Довлякъл се е до една от проклетите им заключени врати и е издраскал един от символите им със собствената си кръв. После е седнал и е зачакал да умре в мрака. В проклетия мрак, Керът! Тези джуджета са били работници! Имаха лопати и ръчни колички! Били са там да свършат работа и когато са станали ненужни, са се отървали от тях! Накълцани и оставени в калта! Може още да е бил жив там долу, когато слязохме с Ваймс. Зад проклетата им дебела врата, бавно издъхвайки. И знаеш ли какво значи _това_? — Тя измъкна сгънато парче картон от корсажа си и му го връчи.

— Меню за напитки? — облещи се Керът.

— Отвори го — ядоса се Ангуа. — Съжалявам, че е написано с червило. Само това намерихме.

Керът го разгъна.

— Още един мрачен символ? — зачуди се той. — Този май не го знам.

В помещението имаше и други джуджета. Керът вдигна рисунката.

— Някой да знае какво означава това?

Няколко зашлемени глави се поклатиха, а неколцина джуджета се отдръпнаха, но плътен глас откъм вратата рече:

— Да, капитан Керът. Мисля, че знам. Да не прилича на око с опашка?

— Да… ъ-ъ… сър? — Керът се взря озадачен. Една сянка се размърда.

— Нарисувано е в мрака? От умиращо джудже? Със собствената му кръв? Това е Призоваващият мрак, капитане, и той ще се _отзове_. Добро утро на всички. Аз съм Мистър Блясък.

Ченето на Керът увисна, а всички погледи се обърнаха към новодошлия. Той се извиси на прага, почти квадратен, загърнат в черно наметало и качулка, които изцяло го скриваха.

— _Самият_ Мистър Блясък?

— За съжаление да, капитане, и мога ли да ви помоля да се погрижите никой да не напуска тази стая малко след като си тръгна? Предпочитам да се движа… без публичност.

— Смятах, че сте измислица, сър!

— Повярвайте, млади човече, ще ми се да беше възможно да си останете в щастливото заблуждение — отвърна закачуленият силует, — но нямам избор.

Мистър Блясък пристъпи напред, придърпвайки дългунеста фигура след себе си. Беше трол, чието изражение на свъсен отпор не успяваше изцяло да прикрие сковаващия го ужас.

— Това е Тухльо, капитане. Предавам го обратно под _личната_ опека на вашия сержант Детритус. Има полезна за вас информация. Чух неговата история и му вярвам. Трябва да действате бързо. Призоваващият мрак може вече да си е намерил избраник. Какво още… О, да, гледайте да не оставяте онзи символ на тъмно. Непрекъснато го дръжте на светлина. А сега, ако ме извините за театралността…

Черното наметало трепна. Силна, бяла, _ослепителна_ светлина изпълни за миг помещението. Когато изчезна, бе изчезнал и Мистър Блясък. На мръсния под остана само един голям яйцевиден камък.

Керът примига, след което се стегна.

— Добре, нали чухте — обърна се общо към внезапно оживената стая. — Никой да не тръгва след Мистър Блясък, ясно?

— След _него_ ли, капитане? — обади се едно джудже. — Да не сме луди!

— Тъй си е — кимна един трол. — Думат, че мо’е да бръкне у тебе и да ти спре сърцето!

— Мистър Блясък? — вдигна вежди Ангуа. — За него ли драскат по стените?

— Така изглежда — късо отвърна Керът. — И каза, че нямаме много време. Господин… Тухльо, нали?

Докато троловете на Хризопрас смогваха да се перчат неподвижно, Тухльо почти успя да се навре в празно пространство. По принцип за да се свреш зад някого, трябват поне двама, но в случая имаше трол, който се опитваше да се скрие зад себе си. Никой не би могъл да се скрие зад Тухльо: като за трол беше хърбав до степен на щърбавост. Лишеите му бяха евтини и сплъстени, далеч от истината — може би онова, което правеха от стъбла на броколи в задните улички на Кариерния път. Поясът му от черепи бе позор, някои от тях явно бяха от типа папиемаше, които можеха да се купят от всяка сергия за дрънкулки. Единият беше с червен нос.

Той се озърна нервно, а бухалката с тупване изпадна от пръстите му.

— В големо копро съм, а? — измънка той.

— Очевидно трябва да си поговорим — отвърна Керът. — Искаш ли адвокат?

— Не, вече ядох.

— _Ядеш_ адвокати? — изуми се Керът.

Тухльо зяпна в него с празен поглед, докато не събра достатъчно мозък.

— Как им викаха на ония работи, дето почват да се сучат и увъртат, като ги захапеш?

Керът обърна очи към Детритус и Ангуа за помощ.

— _Може_ и да са адвокати — отстъпи накрая.

— Набъбват, като ги наквасиш в нещо — додаде Тухльо, сякаш провеждаше съдебно разследване.

— Тогава по-вероятно са спагети? — предположи Керът.

— Може. В пакет с разни лепенки. Ъхъ, спагети.

— Имах предвид — уточни Керът — при разговора искаш ли някой да е на твоя страна?

— Да, моля. Сички — веднага отвърна Тухльо. Да е център на внимание в стая, пълна с ченгета, беше най-лошият му кошмар. Не, чакай малко, ами оня път, като се беше нарязал с оня кофти скалотръс с амониева селитра? Лелеее! Чао, израстъци! Ъхъ! Начи са щеше да му е вторият най-лош кошма… Не, са като се замисли, оня път, като Твърда Настилка изръшка онова от Едноокия Проклетник, малее, ъхъ! Кой знае кво беше _тва_! Сичките му зъби се разклимбуцаха! Начи са щеше да му е… Ей, чакай, ами като се набуха със стъргал и му фръкнаха ръцете? Тъй, де, тва си беше кофти, начи май _са_ щеше да му е… Чакай, чакай, ми как да пропусне оня път, като се отцепи със слитък и се насмърка със стрит цинк и все едно че си издрайфа краката?… Ъъргх, ей тука иде тоя момент, в който… ъъргх не, в който… ъъргх…

Тухльо беше стигнал до деветнайсетия си най-лош кошмар, когато гласът на Керът се вряза насред делириума.

— Господин Тухльо?

— Ъ-ъ… аз ли? — нервно рече Тухльо. Наистина, има наистина нямаше да му дойде зле малко скалотръс сега…

— По принцип адвокатът е лице — обясни Керът. — Ще се наложи да ви зададем някои сложни въпроси. Имате право да повикате някой да ви помага. Може би някой от приятелите ви?

Тухльо се зачуди. Единствените, за които можеше да се сети в този контекст, бяха Баш Шлака и Голям Мрамор, макар че те по-скоро попадаха в категорията на „ония, дето не фърлят ‘ного неща по мен и ми дават по свивка скалотръс чат-пат“. Това в момента май не бяха идеалните квалификации.

Той посочи сержант Детритус.

— Той. Помогна ми да си намеря зъбите.

— Не съм сигурен, че редови служител е… — започна Керът.

— Аз съм доброволец за ролята, капитане — обади се тъничък глас. Керът надникна зад ръба на бюрото.

— Господин Песимал? Не смятам, че трябва да сте извън леглото.

— Ъ-ъ… всъщност съм и.д. младши страж, капитане — вежливо, но твърдо заяви Е. И. Песимал. Беше с патерици.

— О? Е… добре — рече Керът. — Но все пак не смятам, че трябва да сте извън леглото.

— Правосъдието изисква жертви — възрази Е. И. Песимал.

Тухльо се наведе и се взря отблизо в инспектора.

— Тва е оня гном от снощи — смотолеви той. — Не го ща!

— А сещате ли се за _някой_ друг? — настоя Керът.

Тухльо отново се замисли и накрая светна:

— Ми да, сещам се! Без проблем! Некой, дето шъ ми помогне да отговарям на въпросите, нали?

— Точно така.

— Е, фасулска работа. Ако домъкнете онова джуд-же, дето скивах в оная новата джуджешка мина, то ще ми помогне.

В стаята настъпи мъртвешка тишина.

— И защо би го направило? — внимателно запита Керът.

— Ами то мое да ви светне що фрасна онова другото джудже по тиквата — обясни Тухльо. — Тъй де, щото _аз_ не знам. Ама то май нема да ще да дойде, щото съм трол, тъй че си оставам на сержанта, ако ви е все тая.

— Мисля, че това отива твърде далеч, капитане! — смънка Е. И. Песимал.

В последвалата тишина гласът на Керът прозвуча много силно.

— Мисля, господин Песимал, че това е моментът да събудим командир Ваймс.

>

Имаше една стара военна поговорка, която Фред Колън използваше, за да опише тоталния смут и объркване. Според Фред човек в това състояние „не може да различи кучи гъз от време за закуска“.

Това все озадачаваше Ваймс. Зачуди се какви проучвания са направени по въпроса. Дори сега, с горчив снощен вкус в устата и странно парливи очи, той смяташе, че може да посочи разликата. Само дето тя май се съдържаше в чаша кафе като начало.

Сега бе изпил една и следователно бе време за закуска. Всъщност бе почти обяд, но какво да се прави.

Тролът, известен на всички останали и частично на себе си като Тухльо, беше настанен в една от големите тролски килии, но поради факта, че никой не можеше да реши дали е затворник или не, вратата бе оставена отключена. Условието бе, че ако не се опита да бяга, никой няма да го спре. Тухльо поглъщаше трета купа с богата на минерали кал, което за троловете бе питателна супа.

— Какво _е_ стъргал? — запита Ваймс, отпускайки се на единствения свободен стол в стаята и взирайки се в Тухльо като зоолог, разглеждащ пленителен, но твърде непредсказуем нов биологичен вид. Сложи каменната топка от мистериозния Мистър Блясък на масата до купата, за да види дали има някаква реакция, но тролът не й обърна внимание.

— Стъргал? Вече не се намира много сега, като проклетия скалотръс е толкоз евтин — избоботи Детритус, който наблюдаваше новото си откритие със собственическо чувство, подобно на квачка, бдяща над пиленце, което е на път да напусне гнездото. — Т’ва е онуй, дето се изстъргва, разбирате ли? Парченца дренажен скалотръс, кипнат в тенекия с алкохол и гълъбови курешки. Т’ва го правят уличните тролове, като са закъсали с мангизите и… С какво са закъсали, Тухльо?

Движещата се лъжица поспря.

— Закъсали са със самоуважението, сержант — издекламира той като след двайсет минутна гръмогласна лекция по въпроса.

— Слава на Йо, схванал го е! — възкликна Детритус, плясвайки кльощавия гръб на Тухльо толкова силно, че младият трол изпусна лъжицата си в димящия бъркоч. — Но тоя момък ми обеща, че ‘сичко т’ва е зад гърба му и вече е дяволски чист, щото се включи в едностепенната ми програма! Нали така, Тухльо? Никъв скалотръс, стъргал, снадка, ситнеж, смив, сърбел или слитък за _туй_ момче, а?

— Да, сержант — послушно отвърна Тухльо.

— Сержант, защо имената на всички тролски дроги започват със с? — полюбопитства Ваймс.

— А, щото се помнят по-лесно, сър — дълбокомислено кимна Детритус.

— О, разбира се. Не се бях сетил. — Ваймс пое дъх: — Сержант Детритус обясни ли ти защо нарича това едностепенна програма, Тухльо?

— Ъ-ъ… щото няма да ме остави да направя и една грешна стъпка, сър — отвърна Тухльо, все едно четеше от брошура.

— Тухльо има и още нещо за казване, нали, Тухльо? — изгука майчински Детритус. — Хайде, кажи на гос’ин Ваймс.

Тухльо заби поглед в масата и смотолеви:

— Извинявайте, че се опитах да ви утрепа, госпожо Ваймс.

— Е, ще се оправим с това, нали така? — на Ваймс не му хрумна по-добър отговор. — Между другото май искаше да кажеш _господин_ Ваймс, но предпочитам така да ме наричат само онези, с които съм се бил рамо до рамо.

— Е, технич’ски погледнато, Тухльо _се би_… — започна Детритус, но Ваймс рязко остави чашата си с кафе. Ребрата го боляха.

— Има разлика между „срещу“ и „до“, сержант — натърти той. — Съществена при това.

— Вината не е негова, сър, по-скоро е зарад само-сбър-кана-личност — защити го Детритус.

— Имаш предвид, че не е знаел кой съм? — сопна се Ваймс. — Това не ми се струва…

— Не, сър. Не е знаел кой е _той_, сър. Мислел се е за куп светлини и фойерверки. Вервайте ми, сър, май мога да сторя нещо от него. Моля? Сър, той се беше изоглавил с Големия чук и въпреки т’ва стоеше на крака!

Ваймс се вторачи за миг в Детритус, след което върна поглед на Тухльо.

— Ще ми кажеш ли как влезе в мината?

— Вече казах на другия полицай… — започна Тухльо.

— Сега ще кажеш на господин Ваймс! — изтътна Детритус. — Веднага!

Отне известно време, с паузи за наместване на разпарчетосания разсъдък на Тухльо, но накрая Ваймс сглоби следната картинка:

Окаяният Тухльо си приготвял стъргал с неколцина пропаднали събратя в един стар склад някъде из уличките зад Парковата алея, после тръгнал да се скатае на хладничко за представлението и се набутал в някакво мазе, където подът пропаднал под краката му. Изглежда е падал доста надолу, но ако се съди по присъщото му състояние, сигурно си е въобразил, че се спуска като пеперуда. Накрая се озовал в един тунел „като мина, с всичките му ония дърва, дето подпират тавана“, и тръгнал по него с надеждата да стигне до повърхността или до нещо за ядене.

Не е бил притеснен чак докато не се озовал в един доста по-голям тунел и думата „джуджета“ накрая достигнала до онази част от мозъка му, която си нямала друга работа, освен да слуша.

Трол в джуджешка мина започва да буйства. Това си е принципно положение, като слон в стъкларски магазин. Но Тухльо явно е бил свежарски прочистен от всякаква омраза в себе си. При условие че светът предоставя достатъчно неща с буквата „с“, от които главата ти да бъзне — а градът не страдаше от недостиг на такива, — на кого му пука особено какво друго прави. Стигнал дъното, Тухльо бе пропаднал даже още по-надолу. Нищо чудно, че тарашът на Хризопрас го бе пропуснал. Тухльо бе нещо, което прекрачваш.

Може дори да му е хрумнало да се уплаши, стоейки там в тъмницата и дочувайки ехото на джуджешки гласове. А после видял през голяма кръгла врата как едно джудже хваща друго и го удря по главата. Бил е пещерен сумрак, но троловете имат добро нощно зрение, пък и е имало върми. Тролът не бе различил подробности, но и не се старал особено. На кого му пука какво си правят джуджетата едно на друго? Стига да не го правеха на него, той не виждаше проблем. Но когато джуджето, нанесло удара, започнало да крещи, _тогава_ се появил проблем, огромен като живота.

Голяма метална врата точно до него се отворила със замах и го треснала в лицето. Когато надникнал иззад нея, видял да притичват няколко въоръжени джуджета. Те не се интересували какво може да има зад вратата, поне не още. Правели онова, което се прави в такива ситуации, а именно да тичат към източника на крясъци. Тухльо, от друга страна, се интересувал само как да се измъкне колкото може по-далеч от крясъците, а точно пред него зеела отворена врата. Той се спуснал през нея и тичал, без да спре, докато не се озовал навън в свежия нощен въздух.

Нямало преследване. Ваймс не се учуди. За да си страж, трябва да имаш специален ум. Такъв, какъвто е подготвен да обитава тяло, което стои и зяпа в празното пространство с часове. Такъв ум не изисква високи заплати. Такъв ум при това не би започнал да оглежда тунела, по който току-що е минал. Не би бил най-острият нож в долапа.

И така, безцелно и без умисъл, злонамереност или дори любопитство, един блуждаещ трол се бе залутал в джуджешка мина, бе видял убийство през замъглените си от дрога очи и бе издрапал навън. Кой би могъл да планира нещо подобно? Къде е логиката? Какъв е смисълът?

Ваймс погледна воднистите оцъклени очи, измършавялото тяло, тънката струйка от кой знае какво от спечената ноздра. Тухльо не лъжеше. Тухльо си имаше достатъчно проблеми с нещата, които не бяха измислени.

— Кажи на господин Ваймс за _укука_ — подкани го Детритус.

— А, да — отзова се Тухльо. — В оная пещера имаше голям укук.

— Тук май пропускам нещо важно — озадачи се Ваймс.

— Укук е онуй, дето се прави с въглища, селитра и скалотръс — разясни сержантът. — Загърнати в хартия като пура, сещате ли се? Той каза, че било…

— Наричаме го укук, щото прилича на… укук — рече Тухльо със сконфузена усмивка.

— Да, схванах картинката — уморено каза Ваймс. — Пробва ли да си пафнеш от него?

— Не, сър. Беше _голямо_. Цялото на руло в пещерата им, точно до гадния тунел, в който паднах.

Ваймс се опита да намести това в разсъжденията си и засега се отказа. Значи… било е джудже? Така-а. В този момент той повярва на Тухльо, въпреки че кофа с жаби би била по-добър свидетел. Както и да е, сега нямаше смисъл да го наказва повече.

— Добре. — Той се пресегна и взе мистериозния камък, оставен на пода в приемната. Беше към двайсетина сантиметра, но странно лек. — Разкажи ми за Мистър Блясък. Приятел ли ти е?

— Мистър Блясък е навсякъде! — трескаво избълва Тухльо. — Он диамандо!

— Е, преди около половин час е бил в тази сграда — посочи Ваймс. — Детритус?

— Сър? — трепна сержантът, а лицето му придоби виновно изражение.

— _Ти_ какво знаеш за Мистър Блясък?

— Ъ-ъ… той е малко нещо като тролски бог — измънка Детритус.

— Насам по принцип не наминават много богове — отбеляза Ваймс. — Някой е откраднал тайната на огъня, да си ми виждал златната ябълка? Удивително е колко често не виждаме подобни неща в регистъра с престъпленията. Той е трол, нали?

— Нещо като… крал — отрони Детритус, като че теглеха всяка дума с ченгел от устата му.

— Мислех, че троловете вече нямат крале — подхвърли Ваймс. — Мислех, че всеки клан е сам за себе си.

— Тъй е, тъй е — кимна Детритус. — Ама т’ва е Мистър Блясък и туй то, ясно? Ние не говорим много за него. — Изражението на трола бе смесица от покруса и предизвикателство.

Ваймс реши да се спре на по-лесна цел.

— Къде го откри, Тухльо? Само искам да…

— Той дойде тука да помогне! — изръмжа Детритус. — К’во пра’ите, гос’ин Ваймс? Що ги редите тия въпроси? С джуджетата да действаме меко, да не ги разстройваме, о, не, ама к’во ако беха тролове, а? Разбиваме вратата, нема проблем! Мистър Блясък доведе Тухльо, даде добър съвет, а вие думате за него, сякаш е лош трол! Чувам сега капитан Керът да разправя на джуджетата, че бил Двамата братя. Да не мислите, че т’ва ме радва? Знаем я ние тая лъжа за т’ва лъжливо джудже, ами да! Стенем от тая лъжа, ами да! Като искаш да видиш Мистър Блясък, начи требе да пока’еш смирение, да пока’еш респект, ами да!

„Ето я пак Куумската долина“ — помисли си Ваймс. За пръв път виждаше Детритус толкова ядосан, поне на себе си. Просто бе _свикнал_ да вижда в него надежден и стабилен трол.

В Куумската долина се бяха сблъскали две раси, без да им мигне окото.

— Извинявам се — каза той, примигвайки. — Не знаех. Не исках да засегна някого.

— Добре! — изтътна Детритус, а огромната му ръка се стовари върху масата.

Лъжицата изхвръкна от празната купа на Тухльо. Мистериозният камък се търколи по масата с трополене и се разцепи на пода.

Ваймс се втренчи в двете почти идеални половинки.

— Пълен е с кристали — възкликна той, след което се вгледа по-отблизо. В едната блещукаща половинка имаше листче хартия. Той го взе и прочете:

C>

Поинтър и Пикълс, „Кристали, минерали и полирани изделия“

ул. „Десето яйце“ №3, Анкх-Морпорк

C$

Ваймс внимателно го остави и пое двете каменни половинки. Като ги опря една в друга, прилепнаха съвсем плътно. Нямаше следа от каквото и да е лепило.

Той вдигна очи към Детритус:

— Знаеше ли, че ще стане така?

— Не — поклати глава тролът. — Ама Мистър Блясък сигур е знаел.

— Оставил си е адреса, сержант!

— Аха. Сигур ‘начи иска да го посетите — заключи Детритус. — Туй е чест, тъй си е. Мистър Блясък не мож го откриеш, Мистър Блясък открива теб.

— Как откри _теб_, Тухльо? — запита Ваймс.

Тухльо паникьосано се облещи към Детритус. Сержантът сви рамене.

— Прибра ме един ден. Даде ми манджа — измънка Тухльо. — Показа ми де да ида за още. Рече ми да стоя настрана от оназ работа. Ама…

— Да?… — подкани го Ваймс.

Тухльо разпери две надрани, чепати ръце в жест, който изразяваше доста по-разбираемо, отколкото _той_ би могъл, че от едната страна е цялата Вселена, а от другата — Тухльо, и какво може да се направи при такъв малшанс?

„А сега е под опеката на Детритус“ — помисли си Ваймс. Това някак изравняваше шансовете.

Той се изправи и кимна към Детритус.

— Трябва ли да взема нещо със себе си, сержант?

Тролът се позамисли.

— Не — отвърна накрая, — но може да зарежете малко от мисленето си.

>

„Би трябвало да съм начело на минната акция — повтаряше си Ваймс. — Въпреки всичко може да започнем война и съм сигурен, че на хората им се ще да знаят, че някой командващ е бил там, когато това се е случило. Защо тогава смятам, че е по-важно да ида при мистериозния Мистър Блясък?“

Капитан Керът бе потънал в задължения. Градските джуджета го харесваха. Така че бе направил онова, което Ваймс не би могъл или поне не както трябва, а именно да занесе калната верижка до един джуджешки дом долу на Новата обущарска улица и да обясни на двама родители как е била открита. След това събитията се бяха развили доста бързо, като добавъчна причина за скоростта се оказа затварянето на мината. Пазачи, работници и джуджета, търсещи насоки към пътя за джуджествеността, се бяха озовали пред залостени врати. Висяха неуредени сметки, а джуджетата са много _категорични_ по подобни въпроси. Голяма част от мащабната сфера на джуджешката наука касаеше договори. Работата следваше да се _заплаща_.

„Край с политиката — каза си Ваймс. — Убили са четири от нашите джуджета, не някакъв си шантав подстрекател, и са ги оставили долу в мрака. Не ми пука кои са убийците, просто да бъдат измъкнати на светло. Такъв е законът. До самото дъно и до самия връх.

Но за това ще трябва да се погрижат джуджетата. Те ще влязат в онзи кладенец да изкопаят наново калта и да донесат доказателството.“

Той влезе в участъка. Керът бе там, заедно с пет-шестима джуджета-стражи. Имаха мрачен вид.

— Готово ли е всичко? — запита Ваймс.

— Да, сър. Ще се срещнем с другите при Емпиричния полумесец.

— Имате ли достатъчно копачи?

— Всички джуджета са копачи, сър — тежко въздъхна Керът. — Дървеният материал и лебедките вече са на път. Някои от миньорите, които се присъединяват към нас, са помогнали при изкопаването на онзи тунел, сър. Познавали са онези момчета. Малко са разстроени и ядосани.

— Бас държа. Значи ни вярват, така ли?

— Ъ-ъ… горе-долу, сър. Но ако телата не са там, ще закъсаме.

— Съвсем вярно. Онези момчета знаели ли са _защо_ са копали?

— Не, сър. Просто са действали по нареждане на тъмните джуджета. Освен това различни бригади са копали в различни посоки. Доста надалеч в различни посоки. Според тях чак до Алеята на празния джоб и ул. „Етъркъп“.

— Това е голям отрязък от града!

— Тъй вярно, сър. Но имало нещо странно.

— Давай, капитане — подкани го Ваймс. — Бива ни в странностите.

— От време на време всички трябвало да спират работа и дълбинните джуджета прослушвали стените с едно голямо, ъ-ъ, нещо, като ушна фуния. Сали е намерила нещо подобно, като е слязла там долу.

— Прослушвали са? В подгизналата кал? За какво са се ослушвали? Пеещи червеи?

— Джуджетата не знаят, сър. Мислели са, че може да е за затрупани миньори. Логично е. Прокопавали са най-вече стара каменна зидария, така че предполагам, е възможно да има затрупани миньори някъде, където има въздух.

— Но сигурно не и за седмици. И защо да копаят в различни посоки?

— Това е загадка, сър, без съмнение. Но скоро ще я разнищим до дупка. Всички са много навити.

— Добре. Но давай по-кротко със стражничеството, а? Това са куп загрижени граждани, които се опитват да намерят близките си след открита руднична авария, ясно? Стражите само им помагат.

— Имате предвид „да не забравям, че съм джудже“ ли, сър?

— Благодаря ти, Керът. Да, точно така! — Ваймс въздъхна. — А сега отивам да видя легенда, наречена като препарат за полиране.

На излизане забеляза символа на Призоваващия мрак. Менюто с напитките на клуб „Розово маце“ бе старателно поставено на лавица до прозореца, където бе максимално осветено. Искреше. Може би заради розовия „гланц за страстни устни“, създаден да се забелязва през претъпкан бар с оскъдно осветление, но сякаш плуваше над о, колко забавно, сантименталните имена на коктейли като „Просто секс“, „Сливки в изобилие“ и „Безмозъчен“, правейки ги бледи и нереални.

Някой — или явно няколко — бяха сложили пред него свещи за през нощта.

„Не трябва да е на тъмно — помисли си Ваймс. — Ще ми се и аз да не бях.“

>

В „Поинтър и Пикълс“ беше прашно. Прахът бе сентенцията на магазина. Ваймс сигурно бе минавал край него хиляди пъти, беше от онези дюкянчета, които просто подминаваш. Прах и умрели мухи изпълваха малката витрина, през която въпреки всичко смътно се забелязваха големи парчета скала, покрити с прах.

Когато Ваймс влезе в сумрачното помещение, звънецът над вратата издрънча прашасало. Със затихването му настъпи определено усещане, че това бележи краят на веселбата за деня.

После в тежката тишина се разнесе тътрузене. Оказа се, че идва от много стара жена, която на пръв поглед изглеждаше прашасала колкото камъните, които се предполагаше, че продава. Ваймс обаче се съмняваше и в това. Подобни магазинчета често възприемаха продажбата на стоки като един вид предателство спрямо свещен завет.

Сякаш за да подчертае това, тя влачеше кривак със забит в него пирон. Когато се приближи достатъчно за разговор, Ваймс се обади:

— Дойдох да…

— Вярваш ли в лечебната мощ на кристалите, млади човече? — изплю старицата, застрашително надигайки кривака.

— Какво? Каква лечебна мощ? — слиса се Ваймс.

Старицата му се усмихна щърбаво и отпусна кривака.

— Хубаво! Държим клиентите ни да се отнасят сериозно с геологията. Тази седмица получихме малко тролит.

— Добре, но аз всъщност…

— Това е единственият минерал, който пътува назад във времето, да знаеш.

— Тук съм да видя Мистър Блясък — успя да вметне Ваймс.

— Мистър кой? — промърмори старицата, слагайки ръка до ухото си.

— Мистър Блясък! — повтори Ваймс, вече губейки увереност.

— Не съм го чувала, драги.

— Той, ъ-ъ, ми даде това — Ваймс извади двете половинки на каменното яйце.

— Аметистова геода, много хубав образец, ще ти дам седем долара!

— Вие ли сте, ъ-ъ, Пикълс или Поинтър? — пробва Ваймс за последно.

— Аз съм госпожица Пикълс, драги. Госпожица Поинт… — тя спря. Изражението й се промени, стана малко по-младо и значително по-будно.

— Аз съм госпожица Поинтър, драги — каза жената. — Не се тревожи за Пикълс, тя само управлява тялото, докато съм заета. Ти ли си командир Ваймс?

Ваймс се облещи:

— Да не ми казвате, че сте две? В едно тяло?

— Да, драги. Предполага се, че е заболяване, но мога само да кажа, че сме си добре. Не съм й споменавала за Мистър Блясък. Предпазливостта никога не е излишна. Ела насам, хайде!

Тя го поведе покрай прашасалите кристали и друзи в задната част на магазинчето, където имаше широк коридор, обрамчен с лавици. Кристали от всякакви размери искряха към него.

— Разбира се, геолозите открай време се интересуват от троловете, понеже са създадени от метаморфична скала — разговорливо подхвана госпожица Поинтър/Пикълс. — Ти самият не събираш ли минерали, командире?

— Чат-пат съм отнасял по някой камък, хвърлен по мен. Не съм си правил труда да проверя какъв вид е.

— Ха! Не е ли срамота, че тук сме на глина — подхвърли жената, а звукът от приглушени гласове се усили. Тя отвори една врата и застана встрани. — Давам им помещението под наем. Заповядай, влез!

Ваймс огледа горните няколко стъпала от спускащото се надолу стълбище. „О, бабината му! Пак ще слизаме под земята.“ Но отдолу проникваше топла светлина и гласовете се долавяха по-силно.

Мазето бе просторно и хладно, пълно с маси, на които седяха по двама души, наведени над шахматни дъски. Игрална зала? Играчите бяха джуджета, тролове и хора, но общото между тях бе концентрацията. Вдигнаха равнодушни очи към Ваймс, спрял насред стълбите, и после се върнаха към играта си.

Ваймс продължи до долу. Това трябваше да е важно, нали? Мистър Блясък бе решил, че той трябва да го види — хора, тролове и джуджета, играещи заедно. От време на време двойка играчи вдигаше очи, разменяше погледи и се ръкуваше. После единият отиваше на нова маса.

— Какво забелязвате, господин Ваймс? — разнесе се плътен глас зад гърба му. Ваймс се застави да се обърне бавно.

Седналата в сенките до стълбището фигура беше изцяло загърната в черно. Изглеждаше поне с глава по-висока от Ваймс.

— Всички са млади? — рискува той и додаде: — Мистър Блясък?

— Именно! Привечер имат навика да идват още доста младежи. Моля, седнете, сър.

— Защо дойдох да ви видя, Мистър Блясък? — запита Ваймс, присядайки.

— Защото искате да разберете защо дойдохте да ме видите — отвърна тъмната фигура. — Защото се лутате в мрака. Защото господин Ваймс, с неговата значка и палка, е пълен с ярост. Повече от обикновено. Внимавайте с тази ярост, господин Ваймс.

„Мистика“ — помисли си Ваймс.

— Бих искал да видя с кого разговарям — заяви той. — Какво сте вие?

— Ако си сваля качулката, няма да можете да ме видите — отвърна Мистър Блясък. — А колкото до това _какво_ съм, ще ви задам следния въпрос: вярно ли ще е да кажем, че капитан Керът, макар и много щастлив да служи на Стражата, е законният крал на Анкх-Морпорк?

— Имам проблеми с термина „законен“ — отвърна Ваймс.

— Така и дочух. Може тъкмо това да е причината да не предяви правата си до момента — отбеляза Мистър Блясък. — Но няма значение. Е, аз съм законният — извинете ме — и неоспорим крал на троловете.

— Нима? — подметна Ваймс. Не беше кой знае какъв отговор, но алтернативите в този контекст бяха ограничени.

— Да. И когато казвам неоспорим, наистина го имам предвид, господин Ваймс. Незнайните човешки крале трябва да прибягват към магически мечове или легендарни подвизи, за да предявят рождените си права. На мен не ми се налага. Аз просто трябва да се _появя_. Наясно ли сте с концепцията за метаморфичната скала?

— Имате предвид начина, по който троловете наподобяват определени видове скали?

— Именно. Шист, Слюда, Аспид и прочее. Дори Тухльо, бедният младок. Никой не знае защо е така, макар че са изписани хиляди думи в този смисъл. О, дявол да го вземе, както бихте казали вие. Заслужавате да надзърнете. Пазете си очите. Аз, господин Ваймс…

Протегна се ръка в черно наметало, черната кадифена ръкавица бе свалена. Ваймс стисна очи навреме, но вътрешната страна на клепачите му пламна в червено.

— … съм диамант — каза Мистър Блясък.

Ослепителната светлина малко избледня. Ваймс рискува да отвори съвсем леко очи и различи ръка с искрящи като призми пръсти. Играчите вдигнаха погледи, но явно вече бяха виждали това.

— Скрежът се образува доста бързо — промърмори Мистър Блясък. Когато Ваймс отново посмя да надникне, ръката блестеше като сърцето на зимата.

— Криете се от бижутери? — успя да измънка той, слисан.

— Ха! Всъщност този град е наистина много подходящо местенце за особи, които не искат да бъдат виждани, господин Ваймс. Имам приятели тук. И имам заложби. Ще установите, че е доста трудно да ме забележите, ако искам да остана незабелязан. Освен това съм, честно казано, интелигентен, при това непрекъснато. Не ми е необходим Складът за бъдещи свински доставки. Мога да регулирам температурата на мозъка си чрез отражение на всичката топлина. Диамантените тролове са голяма рядкост, но когато се появим, съдбата ни е да бъдем крале.

Ваймс зачака. Мистър Блясък, който надяваше обратно ръкавицата си, явно имаше план. Най-мъдрото нещо бе да го остави да говори, докато всичко се навърже смислово.

— А знаете ли какво се случва, като станем крале? — запита Мистър Блясък, вече безопасно загърнат.

— Куумската долина? — подметна Ваймс.

— Именно! Троловете се обединяват и започва същата изтъркана стара война, последвана от векове хаотични схватки. Това е тъжната, глупава история на троловете и джуджетата. Но този път и Анкх-Морпорк ще бъде въвлечен в нея. Знаете, че под управлението на Ветинари прирастът на тролове и джуджета тук нарасна неимоверно.

— Добре, де, но ако сте крал, не можете ли просто да сключите мир?

— Просто ей така? Ще трябва доста повече от това. — Качулката се поклати тъжно. — Наистина знаете твърде малко за нас, господин Ваймс. Виждате ни долу по полята да се тътрим и да _ломотим ей тъй_. Не знаете за историческите ни напеви, нито за Дългия танц, нито за каменната музика. Виждате прегърбения трол, влачещ бухалката си. Ето това ни сториха джуджетата, много отдавна. Превърнаха ни във вашите очи в тъжни, безмозъчни чудовища.

— Не гледайте мен, като казвате това — ядоса се Ваймс. — Детритус е един от най-добрите ми служители!

Настъпи тишина, след което Мистър Блясък рече:

— Да ви кажа ли какво според мен са търсели джуджетата, господин Ваймс? Нещо тяхно. Нещо говорещо. И са го открили, а онова, което е имало да казва, според мен е станало пряка причина за пет смъртни случая. Смятам, че знам как да разкрия тайната на Куумската долина. След няколко седмици всеки ще може. Но тогава, струва ми се, ще е твърде късно. И вие трябва да я разкриете, преди войната да помете всички ни.

— Как знаете всичко това? — изуми се Ваймс.

— Понеже съм магически — отвърна гласът под качулката.

— О, ясно, ако така ще… — започна Ваймс.

— Търпение, командире — прекъсна го Блясък. — Само… опростих нещата. Приемете вместо това, че съм много… умен. Имам аналитично мислене. Проучил съм историята и философията на наследствения ми враг. Имам приятели сред джуджетата. Доста информирани джуджета. Доста… влиятелни джуджета, които искат тази глупава вражда да свърши не по-малко от мен. А аз имам слабост към игрите и загадките. Хрониките не бяха ужасно предизвикателство.

— Ако това ще ми помогне да открия убийците на онези джуджета в мината, трябва да ми кажете каквото знаете!

— Защо да се доверявате на думите ми? Аз съм трол, аз съм предубеден, бих могъл да ви насоча по грешна следа.

— Може би вече сте го сторил! — яростно избълва Ваймс. Знаеше, че върши глупост и това само го ядосваше повече.

— Е, на това му се вика дух! — възкликна Мистър Блясък. — Подложете на съмнение всичко, което чухте! Къде щяхме да бъдем, ако командир Ваймс разчиташе на магия, а? Не, тайната на Куумската долина трябва да се открие чрез наблюдения и разпити, и факти, факти, факти. Може би аз ви помагам да я откриете малко по-бързо, отколкото щяхте иначе. Просто трябва да се замислите над онова, което знаете, командире. А междувременно да изиграем ли една партия?

Мистър Блясък взе една кутия до стола си и я разгъна на масата.

— Това е „Туп“, господин Ваймс — поде той, когато малките каменни фигурки се пръснаха по дъската. — Джуджета срещу тролове. Осем трола и трийсет и две джуджета, водейки вечните си битчици в миниатюрна Куумска долина. — Той започна да нарежда фигурките, ръцете му в черни ръкавици се движеха с нетролска скорост.

Ваймс избута стола си назад.

— Беше ми приятно да се видим, Мистър Блясък, но ми подхвърляте само гатанки и…

— _Седнете_, командире! — Тихият глас имаше учителска тоналност, която подгъна краката на Ваймс. — Така — продължи Блясък. — Осем трола, трийсет и две джуджета. Джуджетата са винаги първи. Джуджето е малко и бързо и може да се движи по всички квадратчета във всяка посока. Тролът — понеже, както е всеизвестно, сме тъпи и влачим бухалките си — може да се движи само с по едно квадратче във всяка посока. Има и други ходове, но какво виждате дотук?

Ваймс се опита да се концентрира. Беше трудно. Това беше игра, не _наистина_. Освен това отговорът бе толкова очевиден, че не можеше да е правилният.

— _Като че ли_ джуджетата трябва да печелят всеки път — рискува той.

— А, естествено подозрение, _харесва_ ми! Всъщност за най-добрите играчи везните са леко наклонени в полза на троловете. Като цяло, защото тролът може при подходящи обстоятелства да причини _доста_ щети. Между другото, как са ребрата ви?

— По-добре, след като попитахте — кисело отвърна Ваймс. Бе ги забравил за двайсет благословени минути, но сега пак го прободоха.

— Добре. Радвам се, че Тухльо намери Детритус. Има свестен мозък, ако спре да го пържи през половин час. Но да се върнем на играта ни… предимствата за всяка страна всъщност са без значение, защото един рунд се състои от _две_ битки. В първата играете с джуджетата. Във втората — с троловете. Както сигурно предполагате, на джуджетата им е по-лесно да играят от страната на джуджетата, което изисква стратегия и методи за атака, свойствени за едно джудже. Понякога еквивалентното се отнася за троловете. Но за да _победите_, трябва да играете и от двете страни. Трябва всъщност да можете да мислите като древния ви враг. Наистина опитен майстор… Е, огледайте се, командире! Погледнете към дъното на стаята, където приятелят ми Филит играе с Нилс Мишичук.

Ваймс се обърна.

— Какво трябва да видя?

— Каквото виждате.

— Ами онзи трол там е надянал нещо подобно на голям джуджешки шлем.

— Да, едно от играчите-джуджета го направи за него. А той говори доста сносен джуджешки.

— Пие от рог като джуджетата…

— Наложи се да му го направят от метал! Тролската бира би разтопила нормален рог. Нилс например може да пее доста от тролските исторически напеви. Погледнете Габро, ето там. Добър млад трол, но знае всичко възможно за джуджешкия боен хляб. Всъщност мисля, че това на масата до него е бумерангов кроасан. За чисто церемониални цели, разбира се. Командире?

— Ммм? Какво? — смънка Ваймс. Едно добре сложено джудже на близката маса го наблюдаваше с интерес, сякаш бе някакъв вид пленително чудовище. Мистър Блясък се подсмихна.

— За да изучиш врага, трябва да му влезеш под кожата. Когато си под кожата му, започваш да виждаш света през очите му. Габро играе толкова успешно от джуджешката страна, че е зле с тролската. Затова иска да отиде до Меден рудник да се научи от някои от джуджешките майстори на „Туп“. Надявам се да го направи, те ще го научат как да играе като трол. Никой от тези момчета тук не излезе снощи навън да се включи в пиянския бой. Така ние срутваме планини. Капчук върху камък, прояждащ и отнасящ дребните частици. Променящ формата на света, капка по капка. Капчук върху камък, командире. Подземната вода избликва на неочаквани места.

— Май по-скоро ще ви трябва струя — подметна Ваймс. — Не мисля, че планината ще се срути скоро от шепа играчи.

— Зависи къде падат капките — възрази тролът. — След време може да запълнят долина, кой знае? Трябва да се запитате защо толкова настоявахте да влезете в онази мина.

— Защото там имаше убийство!

— И това бе единствената причина? — настоя загърнатата фигура.

— Разбира се!

— А всеки знае какви порти са джуджетата — поклати глава Мистър Блясък. — Е, сигурен съм, че ще дадете всичко от себе си, командире. Надявам се да намерите убийците, преди Мракът да ги настигне.

— Мистър Блясък, някои от служителите ми са запалили свещи около онзи проклет знак!

— Много разумно, бих казал.

— Значи наистина вярвате, че е някаква заплаха? Впрочем откъде знаете толкова много за джуджешките знаци?

— Изучавах ги. Приемам факта на тяхното съществуване. Някои от вашите служители вярват. Повечето джуджета таят вяра някъде дълбоко в загрубелите си душици. Аз уважавам това. Джудже може да се измъкне от мрака, но не и мракът от джудже. Тези символи са много стари. Имат истинска мощ. Кой знае какво старо зло съществува в дълбокия мрак под планините? Няма друг подобен мрак.

— И ченге от нервите си може да излезе — додаде Ваймс.

— О, господин Ваймс, денят ви е бил тежък. Толкова много събития, толкова малко време за осмисляне. Отделете време да отразите в съзнанието си всичко, което знаете, сър. Послушайте ме, аз съм от отразителните типове.

— Командир Ваймс? — гласът дойде от госпожица Пикълс/Поинтър, дошла насред стълбището. — Един голям трол пита за вас.

— Колко жалко — обади се Мистър Блясък, — това сигурно е сержант Детритус. С лоши новини, предполагам. Ако трябва да направя догадка, бих казал, че троловете са пратили _така-така_. Трябва да тръгвате, господин Ваймс. Ще се видим отново.

— Не ми се вярва да ви видя пръв — отвърна Ваймс. Стана, но се поколеба. — Само един въпрос, а? И без остроумни отговори, ако не възразявате. Кажете ми защо помогнахте на Тухльо? Какво ви пука за един сополив пропаднал трол?

— На вас какво ви пука за някакви умрели джуджета? — запита Мистър Блясък.

— Все на някого трябва да му пука!

— Именно! Довиждане, господин Ваймс.

Ваймс забърза нагоре по стълбите и влезе в магазина след госпожица Пикълс/Поинтър. Детритус стоеше насред минералните образци със сконфузен вид като човек в морга.

— Какво става? — запита Ваймс.

Детритус се размърда неловко.

— Шъ мъ прощавате, гос’ин Ваймс, ама аз бех единственият, дето знаеше къде… — заоправдава се той.

— Да, добре. За _така-така_ ли става дума?

— Отде знаете, сър?

— Не знам. Какво е _така-така_?

— Туй е прочутата тролска бухалка на войната — изломоти Детритус. Ваймс, все още под впечатленията от тролския клуб на мира под краката си, не можа да се удържи:

— Искаш да кажеш, че имате месечен абонамент за доставка на различна война?

Подобни изказвания обаче бяха нахалост спрямо Детритус. Той се отнасяше към хумора като към вид човешка аномалия, която трябва да се третира с бавни и търпеливи обяснения.

— Не, сър. Като пратят _така-така_ из клановете, туй е при-зив за война.

— О, по дяволите. Куумската долина?

— Тъй верно, сър. И разправят, че Низшия крал и юбервалдските джуджета вече са поели към Куумската долина. Слухът е плъзнал навсякъде.

— Ъ-ъ… зън-зън-зън…? — обади се тъничък и доста нервен гласец.

Ваймс измъкна Гроздеберито и впи очи в него. В подобен момент…

— Е? — процеди той.

— Пет часа и двайсет и девет минути е, Въведете Името Си Тук — плахо докладва духчето.

— Е, и?

— Пеша, по това време на деня, ще трябва да тръгнете веднага, за да стигнете у вас в шест часа — измънка духчето.

— Патрицият иска да ви види и сме се заринали в съобщения от щракалките и ‘сичко — настоятелно издъдна Детритус.

Ваймс не сваляше втренчения си поглед от духчето, което се сви притеснено.

— Отивам си вкъщи — обяви накрая и закрачи. Тъмни облаци се кълбяха по небето, вещаейки поредната лятна буря.

— Открили са трите джуджета близо до кладенеца, сър — затътна Детритус, трополейки зад него. — Кат’ че ли са ги утрепали джуджета, тъй изглежда. Старите грагове са се омели. Капитан Керът тури пазачи на всеки изход, дето успя да открие…

„Но те са копали — помисли си Ваймс. — Кой знае къде отиват всичките тези тунели?“

— … и иска разрешение да разбие големите железни врати откъм Петмезената улица — продължаваше Детритус, — та да могат да стигнат до последното джудже.

— Какво казват джуджетата по въпроса? — подхвърли Ваймс през рамо. — Живите, имам предвид?

— Доста от тях видяха как измъкват умрелите джуджета — сподели Детритус. — Чини ми се, че повечето сами шъ му подадат лоста.

„Да се вслушаме в тълпата — каза си Ваймс. — Да я сграбчим за омекналото сърце. При това бурята започва. Какво е една капка в повече?“

— Добре — кимна той. — Предай му следното: _Знам_, че Ото ще е там с проклетата си кутия за снимки, тъй че когато разбиват вратата, ще я разбиват джуджета, ясно? Снимка, пълна с джуджета.

— Разбрано, сър!

— Как е младият Тухльо? Ще даде ли показания под клетва? _Разбира ли_ какво се иска от него?

— Шъ требе да разбере, сър.

— Пред джуджета?

— Шъ го стори, ако му река, сър — увери го Детритус. — Туй мога да обещая.

— Добре. И прати някой със съобщение по щракалките до всяка градска стража и всеки разсилен оттук до планините. Взели са онова, за което са дошли, и сега бягат, знам го.

— Щете да се опитат да ги спрат ли?

— Не! Никой да не опитва! Предупредете ги, че имат оръжия, които бълват огън! Просто да знам накъде са тръгнали!

— Шъ им река, сър.

„И си отивам в къщи — повтори си Ваймс. — Всеки иска нещо от мен, макар да не съм най-острият нож в долапа. Дявол го взел, сигурно съм лъжица. Е, сега ще бъда Ваймс, а в шест часа Ваймс чете «Къде е моята крава?» на малкият Сам. С надлежно изпълнено озвучаване.“

Той вървеше към дома си с бърза крачка, минавайки автоматично по всички преки пътечки, а мислите му се лашкаха напред-назад като рядка супа и ребрата го пробождаха от време на време да подсетят, че да, още са там и прищракват. Стигна пред вратата в момента, в който Уиликинс я отваряше.

— Ще уведомя нейно благородие, че се върнахте, сър — извика след Ваймс, бързащ нагоре по стълбите. — Тя чисти кошарите на драконите.

Малкият Сам стоеше изправен в креватчето си, вперил очи във вратата. Денят на Ваймс омекна и порозовя.

Креслото бе отрупано с любимите за момента играчки — парцалена топка, малък обръч, пухкава змия с едно копчесто око. Ваймс ги избута на постелката, седна и свали шлема си. После изсули влажните си ботуши. Затоплянето на стая ставаше безпредметно, след като Сам Ваймс свалеше ботушите си. Детският часовник на стената тиктакаше и при всяко тик и так малка овца прескачаше напред-назад една ограда.

Сам разгърна доста надъвканата, твърде наквасена книга.

— Къде е моята крава? — произнесе той, а малкият Сам се ухили. Дъждът забарабани по прозореца.

C>

{m x-large}Къде е моята крава?{/m}

{m x-large}Това моята крава ли е?{/m}

C$

… Нещо говорещо — припомни си той, докато устата и очите му поеха управлението. — Ще трябва да открия какво е това. Защо ще кара джуджетата да се избиват?

C>

{m x-large}Вика „Беее!“{/m}

{m x-large}Това е овца!{/m}

C$

… Защо слязохме в онази мина? Защото чухме, че там е станало убийство, затова!

C>

{m x-large}Това не е моята крава!{/m}

C$

… Всички знаят, че джуджетата са порти. Било е глупаво да им се казва да го крият от нас! Ей ти на, дълбинници, въобразяват си, че само да кажат нещо и то става наистина!

C>

{m x-large}Къде е моята крава?{/m}

C$

… Капчук върху камък…

C>

{m x-large}Това моята крава ли е?{/m}

C$

Къде мярнах една от тия игрални подложки наскоро?

C>

{m x-large}Вика „Иииии!“{/m}

C$

О, да, Ловкоклинчи. Беше много притеснен, нали?

C>

{m x-large}Това е кон!{/m}

C$

Имаше такава дъска. Каза, че е запален играч.

C>

{m x-large}Това не е моята крава!{/m}

C$

Това джудже беше под натиск, усещам ги тези неща. Май умираше от желание да ми каже нещо…

C>

{m x-large}Къде е моята крава?{/m}

C$

Онзи поглед в очите му…

C>

{m x-large}Това моята крава ли е?{/m}

C$

А аз бях толкова _бесен_. Да не казват на Стражата? Какво са очаквали? Човек би си помислил, че са знаели…

C>

{m x-large}Вика „Хррррп!“{/m}

C$

… са _знаели_, че ще си изпусна нервите!

C>

{m x-large}Това е хипопотам!{/m}

C$

Искали са да си изпусна нервите!

C>

{m x-large}Това не е моята крава!{/m}

C$

Адски са _искали_ да си изпусна нервите!

Ваймс изсумтя и изграчи остатъка от зоопарка, без да пропусне нито едно крякване или изписукване, и зави сина си с целувка.

Отдолу издрънча стъкло. „А, някой изпусна чаша“ — отбеляза умът му. Но интуицията му, която вече над петдесет години го превеждаше безопасно през подмолните градски улици, прошепна: „Да, бе, как ли не!“

Готвачката си бе взела свободна вечер. Чистофайна трябваше да си е в стаята. Сибил бе навън при драконите. Значи оставаше Уиликинс. Икономите не изпускат разни неща.

Отдолу се разнесе приглушено „ъгх“, последвано от тупването на нещо, уцелващо месо.

А мечът на Ваймс бе на куката в другия край на вестибюла, понеже Сибил не искаше да го разнася из къщата.

Възможно най-тихо той се огледа за нещо, каквото и да е, което да послужи за оръжие. За съжаление, когато избираха играчки за малкия Сам, изцяло бяха пренебрегнали съвкупността от твърди неща с остри ръбове. Имаше изобилие от зайчета, пиленца и прасенца, но… А! Ваймс забеляза нещо, което щеше да свърши работа, и го отскубна.

Пристъпяйки безшумно с дебелите си надплетени чорапи, той се прокрадна надолу по стълбите.

Вратата на винарската изба бе отворена. Ваймс напоследък не пиеше изобщо, но гостите пиеха и Уиликинс, верен на някакъв виночерпски дълг към настоящите и бъдещите поколения, се грижеше за асортимента и от време навреме го допълваше с обещаваща реколта. Дали не пропука стъкло под нечий крак? А стълбите не проскърцаха ли? Скоро щеше да разбере.

Стигна до сводестата изба и внимателно пристъпи в сенките зад процеждащата се от вестибюла светлина.

Сега го усети… слаб мирис на нафта.

Копеленцата дребни! А можеха и да виждат в тъмното, нали? Той заровичка в джоба си за кибрит, а сърцето му тупаше в ушите. Пръстите му стиснаха една клечка, пое дълбоко дъх…

Една ръка сграбчи китката му, а друга изтръгна задния крак на люлеещото се конче, с което бе замахнал обезумяло в тъмнината. Той инстинктивно ритна с крак, при което се чу изпъшкване. Ръцете му се освободиха и някъде откъм пода се обади гласът на Уиликинс, доста изтънял:

— Извинете, сър, изглежда се натресох на крака ви.

— Уиликинс? Какво, по дяволите, става?

— Някакви дребни господа понаминаха, докато бяхте горе, сър — отвърна икономът, бавно разгъвайки се. — През стената на избата всъщност. Съжалявам, но намерих за необходимо да се отнеса малко строго с тях. Опасявам се, че единият може да е мъртъв.

Ваймс се озърна.

— _Може_ да е мъртъв? Диша ли още?

— Не зная, сър. — Уиликинс с голямо внимание поднесе клечка кибрит към парченце свещ. — Чух го да гълголи, но явно е спрял. Съжалявам да кажа, че ме нападнаха, докато излизах от хладилното, и бях принуден да се защитавам с първото средство, попаднало ми под ръка.

— А именно…?

— Ножа за лед, сър — равно уточни Уиликинс. Той повдигна 45-сантиметровата остро назъбена стомана, създадена за рязане на лед в удобни формички. — Закачих другия господин на кука за месо, сър.

— Не може да бъде — ужаси се Ваймс.

— Само за дрехата му, сър. Съжалявам, че ви посегнах, но се опасявах, че нафтата може да се възпламени. Надявам се, че се оправих с всичките. Бих искал да използвам възможността да се извиня за бъркотията…

Но Ваймс вече бе преполовил стълбите към избата. Във вестибюла сърцето му замря.

Ниска тъмна фигура притича през последното стъпало и се вмъкна в детската.

Широкото внушително стълбище се извиси пред него като стълба до небето. Той се втурна по него, чувайки се да крещи _… ще те убия ще те убия ще теубиящетеубиящетеубияубияубия ще те убия щетеубия…_ Страшен бяс го задушаваше, гняв и ужасен страх подпалиха дробовете му, а стъпалата все така се разстилаха пред него. Нямаха свършек. Изкачваха се до безкрая, докато той пропадаше назад в ада. Но адът го подхвана, даде криле на гнева му, повдигна го, запрати го обратно нагоре…

И тогава, вложил целия си дъх в един дълъг скверен вик, той стигна до последното стъпало…

Джуджето заднешком изскочи от детската. Удари се в перилата и ги строши, политайки към пода. Ваймс се подхлъзна на излъсканото дюшеме, занесе при входа на детската и влетя, ужасен от вида на…

… малкият Сам, блажено заспал. На стената агънцето отброяваше минутките на нощта.

Сам Ваймс гушна сина си, загърнат в синьото му одеялце, и се свлече на колене. Дори за миг не бе поел дъх по стъпалата нагоре и сега тялото му си вземаше своята дан, поглъщайки въздух и облекчение на големи, мъчителни хрипове. Сълзи рукнаха от очите му, разтърсвайки окаяната му душа…

През замъгления си от несекващите сълзи поглед забеляза нещо на пода. Там, на постелката, където бяха паднали, стояха парцалената топка, обръчът и пухкавата змия.

Топката се бе търколила горе-долу в средата на обръча. Змията лежеше полуразвита, опряла глава в края му.

На слабата светлина в детската те на пръв поглед наподобяваха голямо око с опашка.

— Сър? Всичко наред ли е?

Ваймс вдигна очи и фокусира червеното лице на Уиликинс.

— Ъ-ъ… да… какво?… Да… чудесно… благодаря — успя да смотолеви той, събирайки разпарчетосания си ум. — Чудесно, Уиликинс. Благодаря ти.

— Сигурно съм пропуснал един в тъмното…

— Ъ? Да, непростимо нехайство от твоя страна — постегна се Ваймс и стана на крака, но все така притискайки сина си. — Просто се _обзалагам_, че повечето икономи наоколо щяха да пометат и тримата с един замах на колосаната си кърпа.

— Добре ли сте, сър? Понеже…

— Но ти си бил в Шарлатанското училище за икономи! — Ваймс се изкикоти. Коленете му трепереха. Част от него си даваше сметка какво става. След ужаса настъпва онова опияняващо чувство, че си още жив, и изведнъж всичко изглежда смешно. — Имам _предвид_, че другите икономи просто умеят да срежат някого с поглед, но _ти_, Уиликинс, ти умееш да ги срежеш с…

— Слушайте, сър! Той е отвън, сър! — настоятелно го прекъсна Уиликинс. — Както и лейди Сибил!

Усмивката на Ваймс замръзна.

— Да взема ли младежа, сър? — посегна Уиликинс.

Ваймс се дръпна. И трол с лост и кофа смазка не би измъкнал сина от ръцете му.

— Не! Но ми дай тоя нож! И иди да видиш дали Чистофайна е добре!

Притискайки малкия Сам до себе си, той затича надолу по стълбите и изхвръкна през вестибюла навън. Беше глупаво, глупаво, глупаво. Това си го каза по-късно. Но в този момент Сам Ваймс мислеше само в основните тонове. Беше трудно, много трудно да влезе в детската, изправен пред картините, претъпкали въображението му. Никога вече нямаше да допусне това. Яростта се върна в него, плавно, вече под контрол. Плавно като река от лава. Щеше да ги открие всичките, всички до един, и щяха да _горят_…

До основната пристройка за драконите вече можеше да се стигне само покрай трите големи чугунени огнеотражателни екрана, поставени преди два месеца. Отглеждането на дракони не бе хоби за слабоволни хора или такива, които не желаят да пребоядисват периодично цялата страна на къщата. От всеки край имаше големи железни врати. Ваймс се насочи към едната наслуки, влезе в пристройката и залости вратата зад себе си.

Тук винаги бе топло, понеже драконите се оригваха непрекъснато — изборът беше или това, или да експлодират, което от време на време се случваше. И Сибил бе тук, в пълно противодраконово снаряжение, спокойно вървеше между кошарките с кофа във всяка ръка, а зад нея вратата на другия край се отвори и се появи ниска тъмна фигура, хванала прът с малък пламък в крайчеца, и…

— Пази се! Зад теб! — изкрещя Ваймс.

Жена му зяпна към него, обърна се, изпусна кофите и започна да крещи нещо.

И тогава пламъкът избълва. Удари Сибил в гърдите, разстла се по кошарите и рязко угасна. Джуджето сведе поглед и отчаяно заудря тръбата.

Огненият стълб, представляващ лейди Сибил, каза с властен глас, нетърпящ неподчинение:

— Залегни, Сам! Веднага!

И Сибил се хвърли на пясъчния под, докато по цялата дължина на кошарите, драконови глави се изпружваха на дълги драконови вратове.

Ноздрите им се разширяваха. Поемаха въздух.

Бяха предизвикани. Бяха засегнати. И току-що бяха вечеряли.

— _Добри_ момчета — викна Сибил от пода.

Двайсет и шест струи ответен драконовски огън отвърнаха на призива. Ваймс, легнал на пода така, че тялото му прикриваше малкият Сам, усети космите по врата си да настръхват.

Това не беше опушеното червено на джуджешкия огън, а нещо, сътворимо единствено в драконски стомах. Пламъците бяха на практика невидими. Поне един от тях сигурно бе уцелил оръжието на джуджето, понеже стана експлозия и нещо изхвръкна през покрива. Кошарите на драконите бяха изградени като фабрика за фойерверки: стените бяха много дебели, а покривът възможно най-тънък, за да осигурява по-бърз достъп до небесата.

Когато шумът стихна до развълнувано хълцукане, Ваймс рискува да понадигне глава. Сибил се изправяше, малко непохватно заради специалните одежди, носени от всеки драконовъд?*

[* Т.е. всеки драконовъд, необитаващ понастоящем малка изящна урна.]

Желязото на отсрещната врата тлееше около черния силует на джудже. Малко пред него два подковани ботуша се охлаждаха от бялата жар в локвичка стопен пясък.

Металът направи „пук“.

Лейди Сибил протегна ръце в дебели ръкавици, потупа няколкото местенца горяща нафта по кожената си престилка и свали шлема си. Той се приземи на земята с тупване.

— О, Сам… — тихо промълви тя.

— Добре ли си? Малкият Сам е наред. Трябва да се махнем оттук!

— О, Сам…

— Сибил, трябва да го вземеш! — каза Ваймс бавно и ясно, за да преодолее шока. — Навън може да има още!

Погледът на Сибил се концентрира.

— Дай ми го — нареди тя. — А _ти_ вземи Раджа!

Ваймс проследи пръста й. Млад дракон с клепнали уши и изражение на леко плашещ добър хумор примига към него. Беше „златен вутер“, порода с толкова силен пламък, че един от тях веднъж бе използван от крадци да разтопи сейфа на банков трезор.

Ваймс го пое внимателно.

— Натъпчи го с въглища — изкомандва Сибил.

„Това си й е в кръвта“ — разсъди Ваймс, докато пъхаше антрацит в алчната уста на Раджа. Прародителките на Сибил храбро бяха поддържали съпрузите си в обсадени далечни посолства, бяха раждали върху камили или в сянката на ранени слонове, бяха раздавали златни шоколадчета под атаките на тролове в мисиите или просто си бяха стояли вкъщи, грижейки се за онези остатъци от мъжете и синовете им, които са се връщали от безкрайните малки войни. Резултатът бе биологичен женски вид, който се превръщаше в калена стомана, когато дългът ги призове.

Ваймс трепна, когато Раджа се оригна.

— Това беше джудже, нали? — подметна Сибил, полюшвайки малкия Сам. — Едно от онези дълбинници?

— Да.

— Защо се опита да ме убие?

Когато някой се опитва да те убие, значи правиш нещо както трябва. Това правило бе пътеводно в живота на Сам. Но това… дори истински закоравял убиец като Хризопрас не би опитал нещо подобно. Това беше лудост. _Ще горят. Ще горят._

— Мисля, че са уплашени от онова, което ще открия — отрони Ваймс. — Мисля, че всичко им е тръгнало накриво и сега искат да ме спрат.

„Възможно ли е да са толкова глупави? — зачуди се той. — Убита съпруга? Мъртво дете? Възможно ли е да мислят, че това ще ме спре _дори за миг_? Както и да е, когато стигна до онзи, наредил това — _а аз ще_ стигна — надявам се да има там някой да ме задържи. _Ще горят за това, което сториха!_“

— О, Сам… — измърмори Сибил, за момент лишена от желязната маска.

— Съжалявам. Не бях очаквал това! — Ваймс остави дракончето на пода и я прегърна внимателно, почти боязливо. Яростта му бе толкова силна, почувства, че може да му изникнат шипове или крила. А главоболието му се връщаше като буца олово, закована точно над очите му.

— Какво се случи с всичкото онова, сещаш се, хей-хо, хей-хо и да бъдем мили към бедните изгубени сирачета в гората, Сам? — прошепна Сибил.

— Уиликинс е в къщата — смотолеви той. — Както и Чистофайна.

— Тогава да идем да ги открием! — Сибил се усмихна малко потиснато. — Ще ми се да не носиш работата си вкъщи, Сам.

— Този път тя ме последва — мрачно отвърна Ваймс. — Но възнамерявам да въведа малко ред, повярвай ми. — _Те ще гор…_ Не! Те ще бъдат преследвани до дупка и ще бъдат измъкнати от нея и изправени пред правосъдието. Освен ако (о, моля!) се съпротивяват при ареста…

Чистофайна стоеше в преддверието заедно с Уиликинс. Държеше трофеен клачиански меч без особена убедителност. Икономът бе подсилил въоръжението си с два месарски сатъра, които полюшваше с доста тревожна вещина.

— Мили боже, човече, целият си в кръв! — извика Сибил.

— Да, ваше благородие — гладко потвърди Уиликинс. — Мога ли да спомена като смекчаващо обстоятелство, че всъщност не е моя?

— При драконите имаше джудже — осведоми го Ваймс. — Някаква следа от други?

— Не, сър. Онези в избата имаха устройство за изстрелване на огън, сър.

— Както и това — кимна Ваймс и додаде: — Хич не му помогна.

— Наистина ли, сър? Осведомих се за употребата му и изпробвах теорията чрез практика в тунела, от който бяха дошли, докато му свърши огнената течност, сър. Само в случай че е имало и други. Предполагам, поради тази причина гори алеята на номер пет.

Ваймс не познаваше Уиликинс на младини. Гръмогласните левенти от Петльовата улица имаха споразумение с Шарлатанската улица, което им позволяваше да пренебрегват този фланг, докато съсредоточаваха отбраната си срещу териториалната агресия на Убийствената маймунска банда от Свинарския хълм. _Радваше_ се, че не се е изправял срещу младия Уиликинс.

— Сигурно са направили отдушник там — предположи той. — Семейство Джеферсън са на почивка.

— Е, ако не са подготвени за подобни неща, не бива да развъждат рододендрони — делово отбеляза Сибил. — Сега какво, Сам?

— Ще прекараме нощта в Двора на Псевдополис — реши Ваймс. — Без спорове!

— Рамкинови никога не са бягали от _нищо_ — заяви Сибил.

— Ваймсови са бягали като изоглавени през цялото време — контрира Ваймс, прекалено дипломатичен да спомене горепосочените прадеди, които са се връщали вкъщи на части. — Това означава да се биеш, където _ти_ решиш. Тръгваме всички, взимаме каретата и отиваме вкупом долу в Двора. Когато стигнем, ще пратя хора тук да ни вземат нещата. Само за една нощ, става ли?

— Какво ще желаете да направя с посетителите, сър? — запита Уиликинс, хвърляйки кос поглед към лейди Сибил. — Единият, опасявам се, е наистина мъртъв. Ако си спомняте, сигурно съм го наръгал с ножа за лед, който случайно държах, тъй като току-що бях рязал лед за кухнята — додаде той с безизразно лице.

— Сложи го на покрива на каретата — отряза Ваймс.

— Другият също изглежда мъртъв, сър. Бих се заклел, че му нямаше нищо, когато го завързвах, сър, тъй като ме проклетисваше на техния си жаргон.

— Не си го ударил твърде силно, на… — започна Ваймс, но се отказа. Ако Уиликинс бе решил да убие някого, нямаше да го взема в плен. Сигурно е било кофти изненада да проникнат в мазе и да се натъкнат на някого като Уиликинс. Както и да е, да вървят по дяволите.

— Просто… си е умрял?

— Да, сър. Джуджетата по принцип слюнчат ли се в зелено?

— Моля?

— Има зелено около устата му, сър. Може да е улика по мое мнение.

— Добре, метни го и него отгоре на покрива. Да тръгваме, а?

Ваймс настоя Сибил да пътува вътре. Обикновено тя поемаше управлението, а той с радост й го отстъпваше, но според негласното споразумение, когато той _наистина_ настояваше, тя се подчиняваше. Така е при семейните двойки.

Ваймс се качи до Уиликинс и го накара да спре насред пътя до един, който продаваше вечерното издание на Вестника, още топло от пресата.

Снимката на първа страница бе тълпа джуджета. Дърпаха една от големите метални кръгли врати на мината, изскочила от пантите си. В средата на мнозинството, сграбчил единия край в ръце с опнати мускули, бе капитан Керът. Блестящ, гол до кръста.

Ваймс подсмъркна щастливо, сгъна вестника и запали една пура. Краката му вече почти не трепереха, а огньовете на ужасната ярост бяха се послегнали.

— Свободата на словото, Уиликинс. Просто не може да се озапти — подметна той.

— Често съм ви чувал да отбелязвате това, сър — кимна Уиликинс.

>

_Създанието се плъзгаше из дъждовните улици. Отново объркано! Знаеше, че прониква! Знаеше, че го чуват! Но всеки път, като се впуснеше да последва думите, го запращаха обратно. Запречваха му пътя, тръшваха му вратите под носа. И какво беше това? Някакъв жалък войник! Досега Один вече да е прегризал щита си на две!_

_Но това не беше основният проблем. Наблюдаваха го. А това __никога__ не се бе случвало преди._

>

Пред Двора се мотаеше тълпа джуджета. Нямаха застрашителен вид — тоест, по-застрашителен от този на раса, която по традиция и навик носеше големи тежки шлемове, брони, подковани ботуши и брадви, — а по-скоро изглеждаха объркани, смутени и несигурни защо са там.

Ваймс накара Уиликинс да влезе с каретата в навеса и да предаде телата на Игор, който разбираше от умрели със зелено по устата и подобни неща.

Сибил, Чистофайна и малкият Сам бяха изпратени в един празен кабинет. „Интересно“ — помисли си Ваймс, докато наблюдаваше Веселка с група джуджета да се суетят около детето. Дори сега, всъщност особено сега, предвид напрежението, което караше всеки да се опре на старите обичаи, не беше сигурен колко от служителите му джуджета бяха от женски пол. Изискваше се голяма смелост да покажеш подобен факт в общество, където носенето на порядъчна, бронирана кожена роба до петите вместо панталони те поставя — на моралната карта — в края при Лиска и трудолюбивите й колежки от клуб „Розово маце“. Но ако вкараш гукащо детенце в стаята, можеш да ги забележиш моментално въпреки страховитото им снаряжение и бради, в които би могъл да се изгуби плъх.

Керът си проправи път през тълпата и отдаде чест.

— Доста неща се случиха, сър!

— Ей богу, нима? — каза Ваймс с неистова жизнерадост.

— Да, сър. Всички бяха доста… ядосани, когато изнесохме мъртвите джуджета от мината, пък и наред с другото, отварянето на голямата врата при Петмезената улица предизвика доста голям интерес. Всички дълбинници са се омели, освен един…

— Това ще да е Ловкоклинчи — подхвърли Ваймс, отправяйки се към кабинета си. Керът явно се изненада.

— Тъй вярно, сър! Прибрахме го в килия. Бих искал да го видите, ако нямате нищо против. Плачеше и стенеше в единия ъгъл, целият трепереше, обграден със запалени свещи.

— Пак свещи? Да не го е страх от тъмното?

— Може и така да е, сър. Игор казва, че проблемът е в главата му.

— Не давай на Игор да пробва да му я смени! — бързо каза Ваймс. — Ще се опитам да сляза веднага щом мога.

— Опитах се да говоря с него, но просто стои с празен поглед, сър. Как разбрахте, че сме открили точно него?

— Понасъбрах някои ръбчета и парченца с интересна форма — отвърна Ваймс, сядайки на бюрото си. При недоумяващия поглед на Керът додаде: — От пъзела, капитане. Но има много парченца с небе. Въпреки това си мисля, че може и да се справя, понеже май ми подадоха един ъгъл. Какво разправят подземията?

— Сър?

— Нали знаеш, че джуджетата са се ослушвали за нещо под земята. Чудеше се дали някой не е затрупан, нали? Но има ли… не знам… нещо говорещо, направено от джуджета?

Керът сбърчи вежди.

— Да не говорите за _куб_, сър?

— Не знам. Говоря ли? Ти кажи!

— Дълбинниците имат няколко в мината си, сър, но съм сигурен, че тук няма такива. По принцип са вградени в твърда основа. Тъй или иначе, не се откриват със слушане. Никога не е имало случай да говорят при откриването им. Някои джуджета с години се учат как работи подобно нещо!

— Добре! А сега: Какво _е_ Куб? — запита Ваймс, хвърляйки поглед към входящите бумаги. Слава богу, нямаше бележки от Е. И. Песимал.

— Ами… това е нещо като книга, сър. Говореща. Нещо като вашето Гроздебери, предполагам. Повечето съдържат тълкувания на джуджешкото знание от древни майстори на правото. Може би е много стара… магия.

— Може би?

— Е, техноманските Устройства приличат на неща, _изградени_ от, сещате се, от…

— Капитане, пак изпуснах нишката. Какво са Устройства и защо ги произнасяш с главно „У“?

— Кубовете са вид Устройства, сър. Никой не знае кой ги е създал или с каква първоначална цел. Може да са по-стари от света. Намирани са във вулкани и в най-дълбоките скални пластове. Дълбинниците притежават повечето от тях. Има най-различни в…

— Чакай малко, искаш да кажеш, че като ги изкопаят, в тях са вградени джуджешки гласове отпреди милиони години? Джуджетата със сигурност не са били…

— Не, сър. Джуджетата ги вграждат по-късно. Не съм много наясно с това. Мисля, че когато за пръв път са били открити, са съдържали предимно природни звуци, като ромолене на вода или птичи песни, или грохот от камъни, неща от този род. Струва ми се, че граговете са открили как да се отърват от тези звуци, за да направят място за думите. Чух за един с шумоленето на гора. Десет години шумолене в куб, по-малък от пет сантиметра.

— И са ценни, така ли, тези неща?

— Невероятно ценни, особено кубовете. Струва си да прокопаеш планина от гранит, както казваме ние… ъ-ъ, имах предвид „ние, джуджетата“, сър, не „ние, ченгетата“.

— Значи сигурно си струва да преровиш няколко хиляди тона анкх-морпоркска мръсотия, а?

— За един куб? Определено! За това ли е било всичко? Но как ще се озове тук? Обикновените джуджета може никога да не зърнат такова нещо през живота си. Само граговете и великите водачи ги използват! И защо ще говори? Всичките дотук са се съживявали само с ключова дума!

— Де да знам! Как изглеждат? Освен че са кубични, предполагам.

— Зървал съм само няколко, сър. Те са… ами, до петнайсет сантиметра, наподобяват стар бронз и проблясват.

— В зелено и синьо? — остро рече Ваймс.

— Да, сър! В мината на Петмезената улица имаха едно-две.

— Май ги видях — кимна Ваймс. — И мисля, че имат още едно. Гласове от миналото, а? Как така досега не съм чувал за тях?

Керът се поколеба.

— Вие сте твърде зает човек, сър. Не можете да знаете всичко.

Ваймс долови частица укор.

— Да не намекваш, че съм с ограничен кръгозор, капитане?

— О, не, сър. Вие се интересувате от _всеки_ аспект на полицейската работа и криминологията.

Понякога бе невъзможно да се разчете изражението на капитан Керът. Ваймс не се затормози да опитва.

— Пропускам нещо — измърмори той. — Но знам, че става дума за Куумската долина. Слушай, каква _е_ тайната на Куумската долина?

— Не знам, сър. Не мисля, че има такава. Предполагам, че голямата тайна е кой е нападнал пръв. Знаете, сър, и двете страни казват, че са нападнати от засада.

— Това струва ли ти се твърде _интересно_? — натърти Ваймс. — Има ли особено значение сега?

— Кой е започнал всичко това? Бих казал да, сър! — призна Керът.

— Но те не враждуват ли от веки веков?

— Да. Но Куумската долина е била първата _официална_ схватка, сър.

— Кой е победил?

— Сър?

— Въпросът не е труден, нали? Кой е спечелил първата битка за Куумската долина?

— Май може да се каже, че е била потушена от дъжд, сър — поколеба се Керът.

— Спрели са подобно събитие заради малко дъждец?

— Заради _доста_ дъждец, сър. Гръмотевичната буря просто се е загнездила над района. Рукнали са реки, пълни с каменни отломки. Бойците са били пометени от пороите, някои са били ударени от светкавици…

— Съвсем се е съсипал целият купон — обобщи Ваймс. — Добре, капитане, имаме ли някаква представа къде са отишли мръсниците?

— Направили са авариен тунел…

— Бас държа!

— … и са го срутили след себе си. Пратих мъже да копаят…

— Оттегли ги. Може вече да са на сигурно място, може да са се измъкнали с каруца, може да носят шлемове и ризници и да се представят за градски джуджета. Стига толкова. Взехме им душите на хората. Разпусни ги засега. Мисля, че ще успеем да ги открием отново.

— Добре, сър. Граговете са си тръгнали толкова набързо, че са оставили някои други Устройства. Конфискувах ги за града. Трябва да са били много уплашени. Взели са само кубовете и са побягнали. Добре ли сте, сър? Изглеждате малко не на себе си.

— Действително, капитане, чувствам се необяснимо весел. Ще ли ти се да чуеш как мина _моят_ ден?

>

Душовете в участъка бяха хитовото нововъведение в града. Ваймс ги плати от джоба си, след като Ветинари бе направил кисел коментар за цената. Бяха малко примитивни и всъщност не кой знае колко повече от лейки, свързани към няколко варела вода на горния етаж, но след нощ в анкх-морпоркския подземен свят мисълта за една баня бе много привлекателна. Дори и при това положение обаче Ангуа се поколеба.

— Това е _чудесно_ — измърка Сали, обръщайки се под струята. — Какво има?

— Виж, старая се, ясно? — сопна се Ангуа, застанала пред душа. — Пълнолуние е! Вълкът е понабрал сили.

Сали спря да се търка.

— О, _разбирам_. Проблеми с Б.А.Н.Я.Т.А., а?

— Не _можа_ да се сдържиш, нали? — Ангуа стисна зъби и се насили да стъпи на плочките.

— Е, как се справяш обикновено? — Сали й подаде сапуна.

— Със студена вода и си внушавам, че е дъжд. Да не си посмяла да се засмееш! Нова тема, веднага!

— Добре. Какво мислиш за гаджето на Ноби?

— Лиска? Приветлива. Хубава…

— Пробвай перфектна физическа красота. Изумителни пропорции. Жива класика.

— Е… в общи линии, да — призна Ангуа.

— И всичко това е _гаджето_ на Ноби Нобс?

— Явно си мисли така.

— Да не ми казваш, че _заслужава_ Ноби?

— Виж, Верити Пушпрам не заслужава Ноби, а тя има странно кривогледство, ръце като на докер и си изкарва хляба с готвене на разни черупчести — сви рамене Ангуа. — Така стоят нещата.

— Тя старото му гадже ли е?

— Той така разправяше. Доколкото знам, физическата страна на връзката се състои в това тя да го замерва с мокра риба, когато припари до нея.

Ангуа отцеди последната слуз от косата си. Трудно бе да се отърве от нея. Даже известна част явно се опитваше да не мине през сифона.

Стига толкова. Не й се щеше да стои прекалено дълго под Д.У.Ш.А. Още пет-шест пъти и вонята почти нямаше да се усеща. Важното сега бе да не забрави да използва кърпа, вместо да се изтръска.

— Мислиш, че отидох там долу да впечатля капитан Керът, нали? — обади се Сали зад гърба й.

Ангуа замръзна с увита с кърпата глава. Е, добре, щеше да се случи рано или късно…

— Не!

— Пулсът ти казва обратното — кротко отбеляза Сали. — Не се тревожи. Нямам шанс. Сърцето му тупа по-бързо всеки път щом те погледне, а твоето прескача удар всеки път като го видиш.

„Добре, тогава това е то — обади се вълкът, който все беше наблизо, — сега ще се реши, нокти срещу зъби… _Не!_ Не слушай вълка! Но няма да е зле, нали, ако тази тъпа кучка спре да слуша прилепа…“

— Стой настрана от сърцата на хората — изръмжа тя.

— Не мога! Ти не можеш да си изключиш носа, нали? Нали?

Вълчият момент бе преминал. Ангуа се поотпусна. Сърцето му тупа по-бързо, а?

— Не. Не мога.

— Виждал ли те е някога без униформа?

„Мили боже!“ — помисли си Ангуа и се пресегна за дрехите си.

— Е… разбира се… — смотолеви тя.

— Имам предвид облечена в нещо друго. Като рокля например — Сали въздъхна. — Хайде, _де_! Всяко ченге прекарва _известно_ време без униформа. Така _разбираш_, че не си на работа!

— Но за нас работата е едва ли не 24/8 — възкликна Ангуа. — Винаги има…

— Имаш предвид за него, понеже на него така му харесва, а ти се напасваш, нали? — вметна Сали, което разби цялата защита на Ангуа.

— Това е моят живот! Защо да приемам съвет от вампир?

— Защото си върколак — сви рамене Сали. — Само вампир би посмял да ти го даде, така ли е? Не е необходимо да вървиш по петите му непрекъснато.

— Слушай, вече съм минала през това, разбираш ли? Това е върколашки нагон. Ние сме каквито сме!

— Аз не съм. Не ти дават черна лентичка на въздържател само за обет, да знаеш. И той не означава, че спираш да жадуваш кръв. Просто не правиш нищо по въпроса. Ти поне можеш да излезеш нощем и да гониш пилци.

Настъпи каменна тишина. След време Ангуа промълви:

— Знаеш за пилетата?

— Да.

— Плащам си ги, да знаеш.

— Сигурна съм.

— И не е всяка нощ.

— Сигурна съм, че не е. Виж, известно ли ти е, че има хора, които _доброволно_ биха станали… вечерна компания на вампир? При условие че всичко се прави със стил. И ни смятат за странни. — Тя подсмъркна. — Между другото, с какво си изми косата?

— Противобълхов шампоан „Добро момиче!“ на братя Уилард — изрецитира Ангуа. — Поддържа блясъка — додаде отбранително. — Виж какво, искам да изясним това, става ли? Само защото прекарахме часове, газейки под града, и така де, май си спасихме живота веднъж-дваж, не означава, че сме приятелки, ясно? Просто се случихме… на едно място по едно и също време!

— _Наистина_ ти трябва малко почивка — въздъхна Сали. — Така или иначе, щях да черпя Лиска просто за благодаря, а и Веселка иска да се присъедини. Какво ще кажеш? Засега ни разпуснаха. Време е да разпуснем и малко навън, а?

Ангуа се бореше с врящото змийско гнездо от емоции. Лиска _беше_ много мила и доста по-отзивчива, отколкото можеше да се очаква от някой, носещ петнайсетсантиметрови токчета и десет квадратни сантиметра облекло.

— Хайде, _де_ — окуражително възкликна Сали. — Не знам за теб, но на мен ще ми отнеме малко усилия да премахна вкуса на онази кал от устата си.

— О, _добре_! Но това _не_ значи, че се сприятеляваме!

— Хубаво, де, разбрах.

— Не съм от сприятеляващите се — добави Ангуа.

— Да, добре — вдигна ръце Сали. — Виждам.

>

Ваймс седеше втренчен в бележника си. Бе написал „говорещ куб“ и го бе оградил.

С периферния си слух долавяше звуците на Градската стража, разнасящи се отдолу: суматохата в двора на старата лимонадена фабрика, където специалните цивилни се събираха отново, просто за всеки случай, подрънкването на аварийната кола, шумотевицата от гласове, идващи изпод пода…

След известно замисляне написа „стар кладенец“ и също го огради.

Като хлапе береше сливи в градините на Емпиричния полумесец с всички останали дечурлига. Половината къщи бяха празни и на никого не му пукаше особено. Да, имаше кладенец, но доста отдавна бе задръстен с боклуци, дори по онова време. Отгоре му растеше трева. Бяха открили тухлите само защото ги бяха търсили.

Значи, да кажем, че всичко заровено на дъното му, където джуджетата бяха стигнали, е било оставено там преди повече от петдесет-шейсет години…

Дори преди четиридесет години в Анкх-Морпорк рядко се мяркаха джуджета, при това изобщо не бяха толкова богати или властни да притежават куб. Бяха отрудени работници, търсейки — просто евентуално — по-добър живот. И така, що за _човек_ би изхвърлил говореща кутия, струваща планина от злато? Трябва да е бил дяволски луд…

Ваймс рязко се изправи, вторачен в драскулките на листа. В далечината Детритус джавкаше команди към някого.

Почувства се като човек, пресичащ река по рехав брод от камъни. Беше го почти преполовил, но следващият камък просто бе твърде далеч и можеше да го достигне само със сериозно мускулно усилие. Въпреки това кракът му висеше във въздуха и изборът бе или това, или да падне…

Написа: „Мискинин“. После огради думата няколко пъти, вбивайки молива в евтината хартия.

Мискинин сигурно е бил в Куумската долина. Да кажем, че там е намерил куб, кой знае как. Може просто да си е лежал на земята? Както и да е, занася го вкъщи. Рисува картината си и полудява, но междувременно кубът почва да му говори.

Ваймс написа „СПЕЦИАЛНА ДУМА?“. Очерта кръга толкова силно, че моливът му се счупи.

Може би не е могъл да открие думата за „спри да бърбориш?“. Без значение, мята куба в кладенеца…

Опита се да напише „Мискинин живял ли е някога в Емпиричния полумесец?“, но накрая се отказа и се опита да го запомни.

Така… след като умира, написват онази проклета книга. Не върви особено, но наскоро се преиздава и… а, но _вече_ има доста джуджета в града. Някои от тях я прочитат и нещо им подсказва, че тайната е в куба. Искат да го открият. Как? По дяволите! Книгата не казваше ли, че тайната на Куумската долина е в картината? Добре. Може би… някак е нарисувал някакъв код в картината, посочващ мястото на куба. Но какво от това? Какво толкова ужасно е имало за чуване, та да убият бедните нещастници, които са го чули?

Мисля, че гледам на това погрешно. Това не е моята крава. Това е овца с вила за сено. За жалост вика „квак“.

Вече се губеше, оплитайки всички нишки, ала бе опрял крак на отсрещния камък и чувстваше, че напредва. Но към какво по-точно?

Така де, какво _наистина_ щеше да се случи, ако имаше доказателство, че например джуджетата са нападнали из засада троловете? Нищо, което вече да не се случва, ето какво. Винаги можеш да намериш оправдание, което съмишлениците ти ще приемат, а на кого му пука за врага? В реалния свят нищо не би се променило.

На вратата леко се почука, в онзи стил, който ползваш, когато тайничко се надяваш да няма ответ. Ваймс скочи от стола си и отвори вратата със замах.

На прага стоеше Е. И. Песимал.

— А, Е. И.! — възкликна Ваймс, връщайки се до бюрото си и оставяйки молива. — Влизайте! Какво мога да направя за вас? Как е ръката?

— Ъ-ъ… можете ли да отделите минутка от времето си, ваша светлост?

„Ваша светлост“ — повтори си Ваймс. Е, този път не му даваше сърце да направи забележка. Седна. Е. И. Песимал все още носеше ризницата със закачена на нея значка на специалните цивилни. Нямаше много бляскав вид. Ударът на Тухльо го бе търколил по площада като топка.

— Ъ-ъ… — започна Песимал.

— Ще трябва да започнете като младши страж, но с вашия талант сигурно за година ще станете сержант. И можете да имате отделен кабинет.

Е. И. Песимал стисна очи.

— Как разбрахте? — едва промълви.

— Нападнахте със зъби нафиркан до козирката трол — сви рамене Ваймс. — Казах си: „_Ето_ човек, роден за значката“. Всъщност винаги сте искал това, нали? Но все сте бил твърде дребен, твърде слабичък, твърде стеснителен за страж. Отвсякъде мога да си наема бабаити. В момента обаче ми трябва човек, който знае как да държи молив, без да го счупи.

— Ще ми бъдете адютант — продължи той. — Ще движите цялата бумащина. Ще четете докладите, ще се опитвате да прецените кое е важно. А за да разберете кое _е_ важно, ще трябва да патрулирате поне два пъти седмично.

По бузата на Е. И. Песимал се стичаше сълза.

— Благодаря, ваша светлост — хрипкаво рече той.

Ако Е. И. Песимал имаше нещо за изпъчване, щеше да го е изпъчил.

— Разбира се, първо трябва да си довършите доклада за Стражата — додаде Ваймс. — Това е ангажимент между вас и негово благородие. А сега, ако ме извините, наистина трябва да изляза. С нетърпение очаквам да почнете работа при нас, младши страж Песимал.

— Благодаря, ваша светлост!

— А, и няма да ме наричате „ваша светлост“ — не се стърпя Ваймс. Помисли за миг и реши, че човекът си го е заслужил, от-до, и додаде: — Господин Ваймс е достатъчно.

„И така, напредваме — каза си наум, след като Е. И. Песимал се изнесе. — На негово благородие няма да му се понрави, понеже май остава без избор. Quis custodiet ipsos custodes, ъ-ъ, qui custodes custodient? Кое беше правилното за «Кой варди вардияните, които вардят вардияните»? Май не е така. И все пак… вие сте на ход, милорд.“

Тъкмо бе започнал пак да си блъска главата над бележника, когато вратата се отвори без уводно почукване.

Влезе Сибил с табла в ръка.

— Не се храниш достатъчно, Сам — обяви тя. — А бюфетът тук е позор. Само мас и пръжки!

— Това харесват мъжете, опасявам се — виновно рече Ваймс.

— Поне успях да изчистя чайника — продължи Сибил с удовлетворение.

— Изчистила си чайника? — измънка Ваймс с отпаднал глас. Все едно да му бяха съобщили, че някой е почистил патината от изящна древна статуетка.

— Да, отвътре беше станал като катран! В склада нямаше кой знае каква прилична храна, но успях да ти направя сандвич с бекон, маруля и домат.

— Благодаря ти, скъпа — Ваймс внимателно повдигна крайчеца на хляба със счупения си молив. Очевидно имаше прекалено много маруля, с други думи — изобщо имаше маруля.

— Много джуджета дойдоха да те търсят, Сам — каза Сибил, сякаш й тежеше на ума.

Ваймс скочи толкова бързо, че столът му се прекатури.

— Малкият Сам добре ли е?

— Да, Сам. Имах предвид градски джуджета. Познаваш ги всичките, струва ми се. Казват, че искат да говорят с теб за…

Но Ваймс вече трополеше надолу по стълбите, издърпвайки меча си в движение.

Джуджетата се бяха скупчили притеснено до бюрото на дежурния. Притежаваха онова изобилие от метални изделия, пригладеност на брадите и обиколка на поясите, които ги отличаваха като джуджета, при които нещата вървят много добре или поне са вървели до момента.

Ваймс се появи пред тях като вихрушка от гняв.

_Вие, измет такава! Вие, червояди дребни плъхоблизци! Вие, мизерни сенкопъзлъовци! Какво докарахте на града ми? Какво си въобразявахте? Искахте ли дълбинниците тук? Посмяхте ли да осъдите думите на Кофтимели, всичката тая жлъч и древни лъжи? Или мънкахте „Е, не е така, разбира се, но има известно право“? Дъднехте ли „О, отива твърде далеч, но е време някой да го каже“? А сега сте се домъкнали тук да кършите ръце и да циврите колко е ужасно, но няма нищо общо с вас, така ли? Кои бяха онези джуджета в тълпите тогава? Не сте ли вие Съсловните лидери? Не ги ли предвождахте? И защо сте тук сега, грозни хленчещи мърлячи? Как е възможно, как е възможно сега, след като горилите на онзи кучи син се опитаха да избият семейството ми, да идвате тук да ми се жалвате? Да не пристъпих някоя норма, да не настъпих нечий древен палец? По дяволите всичко! По дяволите и вие!_

Чувстваше как думите напират да излязат и от усилието да ги задържи стомахът му се изпълни с киселина и слепоочията му запулсираха. „Само един хленч — каза си той. — Само един престорен стон. Хайде!“

— Е? — процеди.

Джуджетата осезателно се бяха дръпнали назад. Ваймс се зачуди дали не бяха прочели мислите му — доста силно ечаха в мозъка му.

Едно джудже прочисти гърло.

— Командир Ваймс… — започна то.

— Ти си Порс Силенвръката, нали? — пресече го Ваймс. — Половинката от „Бърли и Силенвръката“. Правиш арбалети?

— Да, командире, и…

— Свалете оръжията! До едно! Всички вие! — избълва Ваймс.

Стаята притихна. С крайчеца на окото си Ваймс мерна двойка джуджета-стражи, които поне се преструваха, че са заети с книжа, да се надигат от местата си.

Част от него си даваше сметка, че се държи опасно глупаво, но точно сега гореше от желание да нарани джудже, а не бе позволено да го стори със стомана. Повечето от бойните предмети по тези джуджета бяха просто за имидж, но едно джудже по-скоро би си свалило панталоните, отколкото да остави брадвата си. А тези бяха важни градски особи, с положение в гилдиите и всичко. Мили боже, наистина _стигна_ твърде далеч.

Успя да изръмжи:

— Добре, задръжте бойните брадви. Оставете всичко останало при дежурния. Ще получите квитанция.

За момент, един доста дълъг момент, си мислеше, не, _надяваше се_, че ще откажат. Но едно от тях, някъде из групата, се обади:

— Смятам, че трябва да направим това за командира. Времената са трудни. Трябва да се научим да се приспособяваме.

Ваймс се качи в кабинета си, дочувайки звънтене и дрънчене зад гърба си, и седна толкова ядно на стола, че този път се отчупи едно колелце. Квитанцията беше гаден завършек. Усети злорадо задоволство от него.

На бюрото му върху малка поставка, поръчана от Сибил за целта, стоеше церемониалната му палка. Всъщност бе голяма колкото нормална стражарска палка, но изработена от палисандрово дърво и сребро, вместо от желязно дърво или дъб. Въпреки това доста тежеше. Съвсем достатъчно да отпечата думите „КРАЛСКИЙ УМОРОТВОРИТЕЛ“ на нечие джуджешко чело.

Джуджетата влязоха с малко по-олекнал вид.

„Само една думичка — повтаряше си Ваймс, докато киселината в него вреше. — Една проклета думичка. Хайде! Само един погрешен дъх.“

— Много добре, какво мога да направя за вас?

— Ъ, сигурен съм, че ни познавате всичките — започна Порс, опитвайки да се усмихне.

— Вероятно. Този до теб е Грабникуп Гръмопорив, който наскоро пусна новата серия парфюми и козметика „Женски тайни“. Жена ми ги използва непрекъснато.

Гръмопорив, с традиционна ризница, трирог шлем и огромна брадва през рамо, кимна на Ваймс смутено. Ваймс премести очи.

— А ти си Сета Железокор, собственикът на едноименната верига пекарници, а ти сигурно си Гимлет Гимлет, съдържателят на двата прочути гастронома и новооткрития „Гати плъха!“ на улица „Бръмбар в главата“. — Ваймс огледа останалите един по един и накрая върна очи на първата редица и на едно джудже с доста скромно облекло по джуджешките стандарти, което го гледаше съсредоточено. Ваймс имаше добра физиономична памет и се сещаше, че е виждал това лице някъде, но не можеше да направи връзката. Може би зад добре метната половинка тухла…

— Теб _не_ мисля, че те познавам.

— О, не сме се запознавали официално, командире — живо отвърна джуджето. — Но доста се интересувам от теорията на игрите.

… или от Школата по „Туп“ на Мистър Блясък? — додаде наум Ваймс. Гласът на джуджето звучеше като онзи, който — трябваше да признае — бе оказал дипломатична помощ долу. Носеше простичък кръгъл шлем, обикновена кожена риза с някаква принципна броня по нея, а брадата му бе подрязана до нещо доста по-прилично от общия джуджешки „прещипов“ ефект. В сравнение с останалите джуджета изглеждаше… рационализиран. Май дори нямаше брадва.

— Нима? — подхвърли той. — Е, аз пък не се занимавам с игри. Как ти е името?

— Свит Свитсън, командире. Граг Свитсън.

Ваймс безгласно взе палката и я завъртя между пръстите си.

— Надземен, а?

— Някои от нас дерзаят, сър. Някои от нас смятат, че мракът не е дълбина, а душевно състояние.

— Колко хубаво! — процеди Ваймс. _О, сега сме приятелски настроени и далновидни? Къде бяхте снощи, а? Но сега държа всички козове! Онези копеленца убиха четири градски джуджета! Проникнаха в дома ми, опитаха се да убият жена ми! А сега се измъкват на пръсти! Където и да са отишли, ще ги наврем в… измъкнем на светло!_

Той сложи палката на поставката й.

— Както казах, какво мога да направя за вас, господа?

Доби усещането, че всички се обръщат, физически или умствено, към Свитсън. _Аха, тук явно си имаме дузина маймуни и един гъдулар, а?_

— Как можем да помогнем на _вас_, командире? — запита грагът.

Ваймс присви очи. _Можехте да ги спрете, ето как можехте да помогнете! Не ми излизайте с тия печални физиономии! Може и да не сте казали „да“, но съм адски сигурен, че не сте казали „не!“ достатъчно силно. Не ви дължа нищичко! Не ми идвайте за проклетото ви опрощение._

— В момента ли? Като излезете на улицата, отидете до най-големия трол, който видите, и му разтърсите топло ръката, става ли? — сопна се Ваймс. — Или просто като излезете на улицата. Честно казано, зает съм, господа, а и не е моментът да се оправят препятствията насред конско състезание.

— Ще се насочат към планините — обади се Свитсън. — Ще странят от Юбервалд и Ланкър. Няма да са сигурни, че ще срещнат приятели там. Това означава, че ще навлязат в планините през Лламедос. Там е пълно с пещери.

Ваймс сви рамене.

— Виждаме, че сте ядосан, господин Ваймс — обади се Силенвръката. — Но ние…

— В моргата имам двама мъртви убийци — пресече го Ваймс. — Единият е умрял от отрова. Какво знаете за това? И съм командир Ваймс, благодаря ви.

— Говори се, че поемат бавна отрова, преди да тръгнат на важна мисия — сподели Свитсън.

— Няма връщане назад, а? — криво се усмихна Ваймс. — Е, това е интересно. Но в момента повече ме интересуват живите. — Той се изправи. — Трябва да ида при едно джудже в тъмницата, което не иска да говори с мен.

— О, да. Това трябва да е Ловкоклинчи — намеси се Свитсън. — Той е роден тук, командире, но е отишъл да учи в планините преди повече от три месеца против волята на родителите си. Сигурен съм, че никога не е възнамерявал подобно нещо. Опитваше да открие себе си.

— Е, може да почне търсенето от моите тъмници — отсече Ваймс.

— Може ли да бъда с вас, когато го разпитвате? — помоли грагът.

— Защо?

— Ами най-малкото това би могло да предотврати евентуални слухове, че е бил малтретиран.

— Или да ги отприщи? — присви очи Ваймс. „Кой варди вардияните? — запита се той. — Аз!“

Свитсън го погледна хладнокръвно.

— Бих могъл да… успокоя положението, сър.

— Нямам навика да пребивам затворници, ако намекваш това.

— И съм сигурен, че не желаете да го придобиете днес.

Ваймс отвори уста да изпъди грага с крясъци от сградата, но спря. Защото наглата гадинка бе уцелила точно в десятката. Откакто напусна дома си, Ваймс бе на ръба. Усещаше тръпки по тялото и буца в стомаха си и остро, противно главоболие. Някой щеше да си плати за всичката тази… тази… _тазост_ и не бе задължително да е прецакана пешка като Ловкоклинчи.

А не беше сигурен, изобщо не беше сигурен какво би направил, ако затворникът му се прави на интересен. Да се пребиват хора в малки стаички… знаеше докъде води това. А ако го направиш с основание, ще го направиш и без. Но не можеш да кажеш „ние сме от добрите“ и да подражаваш на лошите. Понякога един допълнителен чифт очи би могъл да е от полза на вардещия вардиянин в главата на всяко ченге.

Справедливостта трябваше _очевидно_ да възтържествува, така че той щеше да се погрижи надлежно за видимостта.

— Господа — обърна се общо към присъстващите, но без да сваля очи от грага. — Познавам ви, а и вие ме познавате. Всички вие сте уважавани джуджета с положение в града. Искам да гарантирате за господин Свитсън, тъй като го виждам за пръв път в живота си. Е, Сета, познавам те от години, какво ще кажеш?

— Убиха сина ми — каза Железокор.

Нож проряза главата на Ваймс. Плъзна се по гръкляна му, преряза сърцето му, заби се в стомаха му и изчезна. Яростта се замести от мраз.

— Съжалявам, командире — тихо промълви Свитсън. — Вярно е. Но не мисля, че Гандър Железокор бе замесен в политиката. Просто започна работа в мината, защото искаше да се усети като истинско джудже и да повърти малко лопата в ръцете си.

— Оставили са го в калта — рече Железокор със зловещо лишен от емоция глас. — Ще ви окажем всякаква помощ, каквато ви е необходима. Всякаква помощ. Но когато ги откриете, избийте ги до крак.

Ваймс не можа да измисли нищо повече от:

— _Ще ги хвана._

_Не_ каза „Да ги избием“. Не. Не и ако се предадат, не и ако не ми извадят оръжие. Знам докъде води това.

— Тогава ще тръгваме и ще ви оставим да си вършите работата — обади се Силенвръката. — Наистина познаваме граг Свитсън. Малко е модерен като че ли. Малко млад. Не е от типа грагове, с които сме свикнали, но… да, гарантираме за него. Лека вечер, командире.

Докато се изнизваха, Ваймс се вторачи в бюрото си. Когато вдигна очи, видя, че грагът е още там, с търпелива усмивчица.

— Нямаш вид на граг. Изглеждаш като нормално джудже — подхвърли Ваймс. — Защо не съм чувал за теб?

— Може би защото сте полицай — кротко отвърна Свитсън.

— Добре, схванах. Но не си дълбинник?

Свитсън сви рамене.

— Мога да мисля в дълбочина. Роден съм тук, командире, като Ловкоклинчи. Не вярвам, че трябва да имам планина над главата си, за да бъда джудже.

Ваймс кимна. Местен младеж, не някакъв планински белобрадец. С пъргав ум при това. Нищо чудно, че лидерите го харесват.

— Добре, господин Свитсън, може да се присъединиш. Но при две условия, ясно? Първо условие: разполагаш с пет минути да изнамериш комплект „Туп“. Смятам, че можеш да се справиш с това.

— Аз също — бегло се усмихна джуджето. — А второто условие?

— Колко време ще ти отнеме да ме научиш на нея?

— Вас ли? Никога ли не сте я играли?

— Не. Един трол ми я показа неотдавна, но откакто пораснах, изобщо не съм играл. Макар че като хлапе ме биваше на плъхалки.*

[* Известна анкх-морпоркска канална игра, отстъпваща само на надпреварата с умрели плъхове. Състезанията с лайна в канала явно са отмрели въпреки опита да се лансират на пазара под името „Аки-дий“.]

— Е, няколко часа би трябвало… — започна Свитсън.

— Нямаме време — отсече Ваймс. — Разполагаш с десет минути.

>

Запоят в „Кофата“ на Лъскавата улица бе започнал. Това беше кръчмата на ченгетата. Съдържателят, господин Пестил, разбираше от ченгета. Те обичаха да се наливат някъде, където не биха видели нищо, което да им напомни, че са ченгета. Шегичките не бяха поощрявани.

Всъщност Лиска предложи да се прехвърлят в „Слава богу, Отворено е“.

На Ангуа не й се щеше особено, но не можа да се възпротиви. Голата истина бе, че макар да имаше тяло, за което да я намрази всяка жена, Лиска компенсираше оскърблението с неподправено милото си държание. Това се дължеше на факта, че имаше самочувствие като на гъсеница и както ставаше ясно при всякакъв разговор с нея, горе-долу същото количество мозък. Може би всичко се балансираше, може би някой благ бог й бе казал: „Извинявай, хлапе, ще бъдеш по-тъпа от каца мас, но добрата новина е, че това няма да има значение.“

Освен това стомахът й бе от желязо. Ангуа усети, че се чуди колко ли изпълнени с надежда мъже са умрели, опитвайки се да я напият до несвяст. Алкохолът изглежда изобщо не стигаше до мозъка й. Вероятно не можеше да го открие. Но бе приятна, забавна компания, ако при разговора се избягват намеци, ирония, сарказъм, остроумия, язвителни подмятания и думи, по-дълги от „пиле“.

Ангуа бе изнервена, защото умираше за бира, но младежът на бара реши, че халба „Светло слабо“ е име на някакъв коктейл. Предвид предлаганите напитки това май не бе изумително.

— Какво — измърмори Ангуа, зачела се в менюто — е „Крещящ оргазъм“?

— А — намигна Сали, — май сме те забрали точно навреме, девойче!

— Не — Ангуа въздъхна при кикота на останалите — отговорът бе _толкова_ вампирски. — Имам предвид от какво е _направен_?

— Алмонте, Валулу, Беърхагърс, ликьор и водка — изреди Лиска, която знаеше рецептите на всички коктейли, правени някога.

— И как действа? — запита Веселка, протягайки врат да надникне над бара.

Сали поръча четири и отново се обърна към Лиска.

— Значи… ти и Ноби Нобс, а? — подметна тя. — Как върви?

Три чифта уши пламнаха.

Другото, с което се сблъскваш в присъствието на Лиска, е тишината. Където и да отидеше, всички стихваха. О, и погледите. Мълчаливите погледи. И понякога в сенките въздишка. Имаше _богини_, които биха убили да изглеждат като Лиска.

— Мил е — отвърна Лиска. — Разсмива ме и не ми пуска ръце.

Три физиономии се съсредоточиха в размисъл. Ставаше дума за Ноби. Съществуваха _толкова_ много въпроси, които _нямаше_ да зададат.

— Показа ли ти номерата, които може да прави с пъпките си? — обади се Ангуа.

— Да. Помислих, че ще се напикая! Толкова е смешен!

Ангуа се втренчи в питието си. Веселка се разкашля. Сали се вглъби в менюто.

— И е много надежден — добави Лиска. След което, като че ли смътно осъзнавайки, че това не бе съвсем достатъчно, тъжно додаде: — Ако искате да знаете, той е първият, който _някога_ ме е канил на среща.

Сали и Ангуа си отдъхнаха едновременно. Просветлението дойде. _Такъв_, значи, беше проблемът. _Мноооого_ сериозен при това.

— Ами то… косата ми не се удържа, краката ми са твърде дълги, пък и знам, че гръдта ми е пре… — замънка Лиска, но Сали вдигна укротяваща ръка.

— Първо на първо, Лиска…

— Истинското ми име е Бети — изциври Лиска, духайки нос, толкова изящен, че най-великият скулптор на света щеше да ридае, ваейки го. Той направи „фррфпр“.

— Тогава, първо на първо… Бети — преодоля новото име Сали, — нито една жена под четирийсет и пет…

— Петдесет — поправи я Ангуа.

— Да, петдесет… нито една жена под петдесет не използва думата „гръд“ по повод на каквото и да е, свързано с нея. Това просто не се прави.

— Не знаех — подсмръкна Лиска.

— Факт — потвърди Ангуа. И, о, боже, как да започне да обяснява смотаняческия синдром? Особено на Лиска, на която името Бети прилягаше като камъни на таван? Това не беше просто _случай_ на смотанячески синдром, това беше _самата му същност_, изкристализирал, класически, чисто платонически образец, който трябва да се препарира, монтира на поставка и да се пази като учебно помагало за ученици през идните векове. И тя беше _щастлива_ с Ноби!

— Това, което трябва да ти кажа, е… — започна тя и пребледня пред непосилната задача — е… да си вземем по още едно, а? Кой е следващият коктейл от менюто?

Веселка надзърна.

— Розов, голям и вибриращ — обяви тя.

— Супер! Четири, моля!

>

Фред Колън надзърна през решетките. Като цяло беше доста добър тъмничар: винаги поддържаше зареден чайник, по принцип бе добродушно настроен към повечето хора, бе прекалено муден, за да се подмами лесно, и държеше ключовете от килиите в тенекиена кутия в най-долното чекмедже на бюрото си, доста далеч от обхвата на пръчка, ръка, куче, сръчно метнат колан или обучен клачиански маймунски паяк.*

[* Което вероятно правеше Фред Колън уникален в аналите на тъмничарската история.]

Това джудже леко го тревожеше. Зад решетките влизаха всякакви типове и нерядко се случваше да поциврят, но за този не знаеше кое беше по-лошо — хлипането или тишината. Беше сложил свещ на столчето до решетките, защото джуджето почваше да вие тревожно, ако нямаше достатъчно светлина.

Разбърка чая замислено и подаде чаша на Ноби.

— Бая чудак си имаме — сподели. — Джудже да го е страх от тъмнината? Не ще да му е в ред главата. Не си докосна чая и бисквитката. Как мислиш?

— Мисля да му взема бисквитката — призна Ноби, протягайки се към чинийката.

— Ти впрочем защо си тук? — подметна Фред. — Учуден съм, че не си нейде да оо-байваш млади жени.

— Лиска тая вечер излезе да купонясва с момичетата — сви рамене Ноби.

— О, трябва да я предупредиш за тия неща — притесни се Колън. — Знаеш как е в центъра, като се опразнят кръчмите и клубовете. Почва едно повръщане, едно врещене и неприлично държание и си свалят блузите и не знам си какво. Викат му… — той почеса глава — тотално омазване.

— Тя само излезе с Ангуа, Сали и Веселка, серж! — Ноби си взе още една бисквитка.

— Оооо, трябва да внимаваш, Ноби! Като се съберат жени срещу мъ… — Фред спря. — Вампир и върколак на гуляй? Чуй съвета ми, синко, стой си в къщи довечера. Пък ако почнат да се държат непри…

Той млъкна, като чу гласа на Ваймс, който приближаваше по спиралните каменни стълби, следван на разстояние от собственика си.

— Значи трябва да им попреча да формират блок, а?

— Да, ако играете от страната на троловете — отвърна непознат глас. — Плътна група джуджета е лоша новина за троловете.

— Троловете бутат, джуджетата хвърлят.

— Точно така.

— И никой не може да прескача централния камък, така ли?

— Да.

— Все пак мисля, че джуджетата имат предимство.

— Ще видим. Важното е…

Ваймс спря при вида на Ноби и Колън.

— Добре, момчета, сега ще говоря със задържания. Как е той?

Фред посочи сгърбената фигура на тясната койка в ъгъла на килията.

— Капитан Керът се опита да говори с него почти половин час, пък знаете как предразполага хората. Ама тоя и дума не обели. Прочетох му правата, но не ме питайте дали ги е схванал. Във всеки случай не си щя чая и бисквитката. Това са права 5 и 56 — додаде той, оглеждайки Свитсън от глава до пети. — Право 5 в е само в случай че имаме Асортимент за чая.

— Може ли да се движи? — запита Ваймс.

— Някак се тътрузи, сър.

— Изкарай го тогава — нареди Ваймс и под питащия поглед на Фред додаде: — Този господин е тук да се увери, че не използваме гумената палка, сержант.

— Не знаех, че имаме такава, господин Ваймс — не включи Фред.

— Нямаме — въздъхна Ваймс. — Няма смисъл да ги пердашим с нещо, което отскача, нали? — добави той, хвърляйки поглед към Свитсън, който отново се усмихна по странния си, едва доловим начин.

На масата гореше свещ. По някаква причина Фред бе решил за уместно да запали друга на столчето до единствената заета килия.

— Не е ли малко тъмничко тук, Фред? — подметна Ваймс, избутвайки настрана купчината чаши и стари вестници, отрупали почти цялата маса.

— Тъй вярно, сър. Джуджетата дойдоха и отмъкнаха маса свещи да ги сложат около безвер… гадния знак — докладва Фред, мятайки нервен поглед към Свитсън. — Съжалявам, сър.

— Не знам защо просто не го изгорим — измърмори Ваймс, разпъвайки дъската за „Туп“.

— Би било опасно сега, когато Призоваващият мрак е наоколо — обади се Свитсън.

— Вярваш ли в тия неща? — учуди се Ваймс.

— Да вярвам? Не — рече грагът, — просто знам, че съществуват. Тролските фигурки са около централния камък, сър — додаде услужливо.

Нареждането на малките бойци върху дъската отне известно време, но пристигането на Ловкоклинчи също. Внимателно побутван от Фред Колън, той вървеше като сомнамбул, очите му обърнати нагоре така, че се виждаше предимно бялото. Подкованите му ботуши задираха по плочите.

Фред го настани на един стол и сложи втората свещ до него. Като привлечени от магия, очите на джуджето се фокусираха върху малките каменни армии, изключвайки за всичко останало в затвора.

— Ще поиграем, господин Ловкоклинчи — тихо рече Ваймс. — Можете да изберете с кои сте.

Ловкоклинчи се пресегна с трепереща ръка и докосна една фигурка. Трол. Джудже беше избрало да играе от троловете. Ваймс хвърли въпросителен поглед към изправения до него Свитсън и в отговор получи още една усмивчица.

Добре, наблъскваш колкото се може повече от гадинките в отбранителен куп, нали така? Ръката на Ваймс се поколеба и премести джудже по дъската. Чаткащият звук при поставянето му отекна с преместването на съседния трол на Ловкоклинчи. Джуджето изглеждаше унесено, но ръката му се бе придвижила със змийска бързина.

— Кой уби четирите миньора, Ловкоклинчи? — меко запита Ваймс. — Кой уби момчетата от града?

Отвърна му празен поглед. Нарочно Ваймс премести наслуки едно джудже.

— Тъмните воини — прошепна Ловкоклинчи, докато един малък трол светкавично изчатка на мястото си.

— По чие нареждане? — Отново поглед, отново хаотичен ход на джудже, последван от движение на трол, толкова бързо, че двете фигурки като че ли стъпиха едновременно на дъската.

— На граг Кофтимели.

— Защо? — _Чат-чат._

— Чули са го да говори.

— Кой е говорел? Куб ли? — _Чат-чат._

— Да. Изкопали са го. Казват, че говорел с гласа на Б’хриан Кървавия Топор.

Ваймс чу как Свитсън ахна и улови погледа на Фред Колън. Кимна с глава към вратата на тъмницата и безгласно изрече няколко думи.

— Той не беше ли прочут джуджешки крал? — подметна Ваймс. _Чат-чат._

— Да. Предвождал е джуджетата в Куумската долина — отвърна Ловкоклинчи.

— И какво е казал гласът му? — запита Ваймс. _Чат-чат._ Зад гърба на Ваймс се чу трето „чат“, когато Фред Колън дръпна резето и застана пред вратата с безстрастен вид.

— Не знам. Ревностен каза, че било за битката. Каза, че били лъжи.

— Кой уби граг Кофтимели? — _Чат-чат._

— Не знам. Ревностен ме повика на сбирката и каза, че граговете са се счепкали ужасно. Каза, че един от тях го е убил в тъмното с рудничен чук, но не разбрали кой е. Всички са се сбили накуп.

„Всичките еднакво облечени — помисли си Ваймс. — Просто силуети, докато не видиш китките им.“

— Защо са искали да го убият? — _Чат-чат._

— Трябвало е да го спрат да унищожи думите! Той е крещял и е удрял куба с чука!

— По куба има… чувствителни места и ако се натиснат в грешен порядък, всичкият звук може да изчезне — прошепна Свитсън.

— Струва ми се, че номерът може да стане и с чук, независимо къде удря! — подметна Ваймс, обръщайки глава.

— Не, командире. Устройствата са неимоверно здрави.

— Сигурно са!

Ваймс отново погледна Ловкоклинчи.

— Грешно е да се унищожават лъжи, но няма проблем да се убият миньори, така ли? — _Чат._

Долови как Свитсън рязко поема дъх. Е, да, би могло и по-деликатно да се каже. Не последва ответен ход. Ловкоклинчи клюмна глава.

— _Грешно_ бе да се убият миньорите — прошепна той. — А защо да не се унищожат лъжи? Но е грешно да се мислят такива неща, така че аз… аз не казах нищо. Старите грагове бяха ядосани и разстроени, и объркани, и Ревностен пое нещата в свои ръце. Каза, че когато някое джудже убие друго под земята, било ясно, че не е хорска работа. Каза, че може да оправи нещата. Каза, че всички трябва да го слушат. Каза на тъмните пазачи да занесат тялото в новата външна камера. И… ми каза да си донеса бухалката…

Ваймс погледна към Свитсън и запита без глас „Бухалка?“. В отговор получи изразително кимване. Ловкоклинчи седеше свит и безмълвен, докато не вдигна бавно ръка да премести един трол. _Чат._

_Чат-чат. Чат-чат. Чат-чат._ Ваймс се опита да отдели няколко мозъчни клетки на играта, докато умът му препускаше и се мъчеше да сглоби откъслечната информация, подавана от Ловкоклинчи.

Значи… всичко започва, когато са дошли тук да търсят този магически куб, който може да говори…

— Защо са дошли в града? Как са разбрали, че кубът е тук? — _Чат-чат._

— Когато заминах там да започна обучението си, взех екземпляр на „Хрониките“. Ревностен го конфискува, но после ме извикаха и рекоха, че е много важен и щели да ме възнаградят, като ме вземат с тях в града. Ревностен ми каза, че това е страхотна възможност. Спомена, че граг Кофтимели имал мисия.

— Дори не са знаели за картината ли?

— Живели са под планина. Вярват, че хората не са истински. Но Ревностен е умен. Подчерта, че открай време се носят слухове за нещо, излязло от Куумската долина.

„Бас държа, че _е_ умен — каза си Ваймс. — Значи идват тук, спретват лека проповедническа дейност и размирици и търсят куба по типично джуджешки начин. Намират го. Но нещастните копачи чуват онова, което той казвал. Е, всеки знае, че джуджетата са порти, тъй че тъмните пазачи се погрижили тези четиримата да нямат такъв шанс.“

_Чат-чат. Чат-чат._

„Обаче и на приятелчето Кофтимели не му харесва чутото. Иска да унищожи това нещо. В схватката в тъмното някой от другите грагове прави услуга на света и му разбива канчето. Но, опа, голяма грешка, понеже на тълпата ще й липсват той и жизнерадостните му призиви към повсеместна тролска касапница. Знаем как клюкарят джуджетата, пък не можем да ги убием всичките. Значи, докато сме си насаме в тъмното, ни трябва план! Господин Ревностен викнал: «Сетих се! Ще отнесем трупа в един тунел, в който тъкмо май се е намъкнал трол, и ще му размажем главата с бухалка.» Убил го е трол. Кое здравомислещо джудже изобщо ще повярва на друго?“

_Чат-чат. Чат-чат._

— За какво бяха свещите? — запита Ваймс. — Когато ги видях, старите грагове седяха ярко осветени от свещи. — _Чат-чат._

— Граговете наредиха така — прошепна Ловкоклинчи. — Страхуваха се от онова, което може да ги сполети в мрака.

— И какво можеше да ги сполети? — _Чат…_

Ръката на Ловкоклинчи спря насред въздуха. Няколко секунди в малкия кръг жълта светлина не помръдна нищо, освен самите пламъци на свещите. В тъмнината зад тях сенките протегнаха вратове да чуят.

— Аз… не мога да кажа — промълви джуджето. _Чат. Чат-чат… чат… чат…_

Ваймс се вторачи в играта. Откъде се взе тоя трол? Ловкоклинчи бе помел три джуджета на един дъх!

— Ревностен каза, че винаги е замесен трол. В мината е влязъл трол — обади се Ловкоклинчи. — Граговете рекоха — да, тъй ще трябва да е.

— Но те са знаели истината! — _Чат-чат… чат… чат._ Още три джуджета отпаднаха просто ей така…

— Истината е това, което грагът казва, че е — отрони Ловкоклинчи. — Светът под слънцето е кошмар. Ревностен рече, че и дума не бива да се продумва за това. Рече, че трябва да кажа на всички пазачи… за трола.

„Да обвинят трол — помисли си Ваймс. — Толкова естествено за джуджетата! Един грамадански трол го е сторил и избягал. Това не е просто кофичка червеи, а гнездо на проклети усойници!“

Той се втренчи в играта. По дяволите! Сблъсках се със стена. Какво ми остана? Тухльо е видял едно джудже да удря друго, но това не е било убийството — бил е Ревностен или някой, придаващ на мъртвото тяло на Кофтимели онзи отличителен „треснат от трол“ вид. Не съм съвсем сигурен, че това е углавно престъпление. _Убийството_ е извършено в тъмнината от едно от шест джуджета, а останалите пет може даже да не знаят кое! Добре, вероятно мога да кажа, че са съучастници в заговор за прикриване на престъпление… Чакай малко…

— Но не Ревностен е казал да не се разкрива на _Стражата_ — присви очи той. — Бил си ти, нали? _Искаше_ ли да се вбеся, господин Ловкоклинчи? — Ваймс премести джудже. _Чат._

Ловкоклинчи сведе поглед.

Тъй като не последва отговор, Ваймс взе падналия трол и го постави до дъската.

— Не мислех, че ще дойдете — гласът на Ловкоклинчи едва се чуваше. — Кофтимели беше… аз мислех… не знаех… Ревностен каза, че няма да се впрегнете, понеже грагът бе заплаха. Рече, че грагът е наредил да се убият миньорите и с това всичко приключва. Но аз си мислех, че… аз… не беше редно. Беше грешно! Чух, че сте горделив. Трябваше да ви… заинтересувам. Той… той…

— Реши, че _няма_ да се заинтересувам? Обвиняват трол в убийство на джудже, в подобен момент, а аз няма да се заинтересувам?

— Ревностен каза, че няма, защото не са замесени хора. Каза, че няма да ви пука какво се случва с джуджетата.

— Трябва по-често да излиза на свеж въздух!

Очите и носът на Ловкоклинчи сега течаха и течността капеше по дъската. „Битката се прекъсва от буря“ — сети се Ваймс. В този момент джуджето вдигна глава и извика:

— Това беше бухалката, която Мистър Блясък ми даде, задето спечелих пет игри подред! — Той зави. — Беше ми приятел! Рече, че ме бива колкото трол и затова трябва да имам бухалка! Казах на Ревностен, че това е военен трофей! Но той я взе и размаза онова проклето мъртво тяло!

„Капчук върху камък — помисли си Ваймс — И зависи къде падат капките, нали, Мистър Блясък? Но какво добро бе видял този нещастен дявол? Не е в правилната позиция да допуска съмнение в живота си!“

— Добре, господин Ловкоклинчи, благодаря за това — Ваймс се облегна назад. — Но все пак има още едно нещо. Знаеш ли кой изпрати онези джуджета в дома ми?

— Какви джуджета?

Ваймс се взря в сълзящите, почервенели очи. Собственикът им или казваше истината, или сцената бе изпуснала голям талант.

— Дойдоха да нападнат мен и семейството ми.

— Аз… чух Ревностен да говори с капитана на охраната — промърмори Ловкоклинчи. — Нещо за… предупреждение…

— _Предупреждение!_ На това пре… — Ваймс спря при вида на Свитсън, клатещ глава. Добре. Добре. Няма смисъл да си го изкарва на този. Във всеки случай го бе изцедил докрай.

— Сега са много уплашени — отрони Ловкоклинчи. — Не разбират града. Не разбират защо са допуснати тролове тук. Не разбират хората, които не ги… разбират. Страхуват се от вас. Сега се страхуват от всичко.

— Къде са отишли?

— Не зная. Ревностен каза, че тъй или иначе заминават, понеже са взели куба и картината. Рече, че картината ще им покаже къде има още лъжи, които могат да се унищожат. Но най-много се страхуват от Призоваващия мрак, командире. Усещат, че идва за тях.

— Това е просто една рисунка — изсумтя Ваймс. — Не вярвам в него.

— Аз вярвам — кротко възрази Ловкоклинчи. — Той е тук. Как се е промъкнал? Идва в сенките, с мъст и притворство.

Ваймс усети кожата си да настръхва. Ноби огледа мръсните каменни стени. Свитсън се изпъна като пружина на стола си. Дори Фред Колън се подмести притеснено.

„Това е просто мистицизъм — помисли Ваймс. — Дори не е човешки мистицизъм. Не вярвам в него. Защо тогава май нахлу хладина?“ Той се прокашля.

— Е, щом разбере, че са си тръгнали, сигурно ще ги последва.

— И ще дойде за мен — добави Ловкоклинчи със същия кротък глас. Сгъна ръце пред гърдите си.

— Защо? Ти не си убил никого.

— Не разбирате! Те… те… когато убиха миньорите, единият не беше съвсем умрял и… и… и го чувахме как удря по вратата с юмруци, а аз стоях в тунела и го слушах как умира и _исках_ да умре, за да престане тоя звук, но… но… но когато престана, той продължи в главата ми и аз можех, можех, можех да завъртя колелото, но се страхувах от тъмните пазачи, които нямат душа, и затова тъмнината ще вземе моята…

Слабият му глас замря.

Ноби нервно се прокашля.

— Е, благодаря ти отново — смотолеви Ваймс. Боже мили, наистина му бяха объркали главата, горкият малък дявол. „А аз нямам нищо — помисли си. — Бих могъл да обвиня Ревностен за подправяне на улики. Не мога да сложа Тухльо на свидетелската скамейка, защото просто ще докажа, че е _имало_ трол в мината. Единственото, с което разполагам, е младият Ловкоклинчи, който явно е неспособен да свидетелства.“

Обърна се към Свитсън и сви рамене.

— Струва ми се по-удачно да задържим приятелчето ни тук довечера за негово добро. Не мога да си представя къде другаде може да отиде. Разбира се, изявленията, които направи, са…

Сега _неговият_ глас замря. Завъртя се в стола си и се вторачи в печалния Ловкоклинчи.

— _Каква картина?_

— Битката при Куумската долина, на Методий Мискинин — отвърна джуджето, без да вдигне очи. — Много е голяма. Откраднаха я от музея.

— Какво? — възкликна Фред Колън, който приготвяше чай в ъгъла. — Те ли са били?

— Какво? _Ти_ знаеш за това, Фред? — изуми се Ваймс.

— Ние… да, господин Ваймс, написахме доклад…

— Куумската долина, Куумската долина, Куумската долина! — изръмжа Ваймс и тресна с ръка по масата толкова силно, че свещите подскочиха във въздуха. — Доклад? Каква полза от проклетия доклад? Имам ли време тия дни да чета доклади? Защо някой не ми _казва_ тези нещ…

Едната свещ се търколи на пода и угасна. Ваймс се пресегна за другата, стигнала до ръба на масата, но тя се плъзна между пръстите му и падна с фитила надолу върху плочите.

Тъмнината се спусна като брадва.

Ловкоклинчи простена. Беше сърцераздирателен, разтърсващ стон, като предсмъртен хрип от умиращи устни.

— _Ноби!_ — изрева Ваймс. — _Запали клечка на проклетата секунда и това е проклета заповед!_

В тъмнината се разнесе паническо драскане и клечката пламна като внезапна супернова.

— Донеси я тука, бе, човече! — изкрещя на Ноби. — Запали тези свещи!

Ловкоклинчи все така се цъклеше към масата, където невъздържаният удар бе разпилял остатъците от играта.

Ваймс погледна дъската под разгорялата се свещ.

Човек с по-асоциативно въображение би казал, че троловете и джуджетата са се срутили в неравен кръг около централния камък, а неколцина джуджета са се търколили встрани в редичка. Всъщност би казал, че отгоре приличат на кръгло око. С опашка.

Ловкоклинчи изпусна лека въздишка и се свлече на пода. Ваймс скочи да му помогне, но се сети тъкмо навреме за политиката. Наложи си да се отдръпне, вдигнал ръце нагоре.

— Господин Свитсън? Не мога да го докосвам. Моля?

Грагът кимна и коленичи до джуджето.

— Няма пулс, сърцето не бие — обяви след няколко секунди. — Съжалявам, командире.

— Сега значи явно съм в ръцете ви — рече Ваймс.

— Действително. В ръцете на джудже — потвърди грагът, изправяйки се. — Командир Ваймс, аз ще се закълна, че в мое присъствие Ловкоклинчи е получил единствено загриженост и внимателно отношение. Може би с повече доброта от ваша страна, отколкото едно джудже би имало право да очаква. Не носите отговорност за смъртта му. Призоваващият мрак го повика. Джуджетата ще разберат.

— Но аз не разбирам! Защо да го убива? Какво е направил малкият нещастник?

— Мисля, че по-скоро _страхът_ от Призоваващия мрак го уби — каза грагът. — Оставил е миньор в беда, чувал е молбите му в тъмното и не е сторил нищо. За всички джуджета това е ужасно престъпление.

— Колкото изтриването на дума? — горчиво подметна Ваймс. Чувстваше се по-потресен, отколкото би признал.

— Според някои далеч по-ужасно. Ловкоклинчи бе убит от собствената си вина и страх. Като че ли таеше свой собствен Призоваващ мрак в главата си. — Свитсън въздъхна. — В известен смисъл, командире, може би всички таим такъв. Или нещо подобно.

— Да знаеш, религията ви наистина побърква хората.

— Не колкото това, което вършат един-другиму — възрази Свитсън и бавно положи ръцете на мъртвото джудже на гърдите му. — И не е религия, командире. Так е написал Света и Законите, а после ни е оставил. Той не изисква да мислим за Него, а само да мислим. — Той се изправи. — Ще обясня ситуацията на своите, командире. И впрочем ще ви помоля да ме вземете с вас до Куумската долина.

— Да съм казал, че заминавам за Куумската долина?

— Добре — спокойно отвърна грагът. — Да кажем тогава, че _ако_ ви хрумне да заминете за Куумската долина, ще ме вземете със себе си. Познавам района, знам историята, дори разбирам доста от руднични символи, особено Основните мракове. Мога да съм ви от полза.

— Искате всичко това само за да кажете истината?

— Всъщност не. _Дж’дс хасфак ‘дс_: Пазаря се без брадва в ръка. Ще кажа истината, каквото и да решите — Свитсън се поусмихна: — Но тъй като не заминавате за Куумската долина, няма да ви притеснявам. Беше просто случайна мисъл.

>

Купон. Какво му е толкова хубавото?

Не е удоволствие, радост, наслада, забава или пиршество. Това е фалшив, жесток, порочен негодник, нещо, свързано с циркаджийски чифт треперливи антенки на главата и надпис „Искам го!“ на блузата, който има навика да те оставя да се будиш със залепнала за калдъръма физиономия.

Ангуа някак се бе сдобила с лилава перушинена боа. Не беше нейна. Не беше ничия. Просто се бе появила. Явно беше фалшива и това я потисна още повече. Нещо подсъзнателно я гризеше и се дразнеше, че не знае какво е.

Накрая се бяха намъкнали в „Ковчезите“, както си знаеше, че ще стане. Това беше барът на неумрелите, макар че приемаше всички не твърде нормални.

Определено приемаше Лиска. Но тя просто не си даваше сметка, нали? За причината, поради която мъжете никога не я заговаряха. „Проблемът е — помисли си Ангуа, — че Ноби всъщност не е лош… човек. По същество.“ Доколкото бе наясно, той никога не бе изневерявал на госпожица Пушпрам, тоест когато ставаше дума да бъде цапардосан с риба и после замерян с миди, той никога не мислеше за никоя друга, освен за нея. В действителност имаше доста романтична душа, но в обвивката на онова, което може единствено да се определи като… Ноби Нобс.

Сали бе отишла с Лиска до тоалетната, която винаги хвърляше в потрес хората, посещаващи я за пръв път. А Ангуа се блещеше в поредното меню с коктейли, написано с твърде раздрънкания почерк на Игор* на едно табло над бара.

[* Който не беше Игор, а просто се казваше така. Най-разумно бе да не го задяваш на темата и най-вече да не го молиш да ти сложи главата на място.]

Игор се бе постарал да влезе в духа на времето — или би го направил, ако знаеше какво значи това, — но бе претърпял пълен провал с улавянето на тънкостите на модерния коктейл бар, така че предлаганите напитки включваха:

{img:tup_koktejli.png}

Ангуа трябваше да признае, че „Гипсиръният врат“ всъщност не беше съвсем зле.

— ‘звиняаай — провлачи Веселка, добирайки се до един стол на бара, — ама к’во беше ‘сичкото това за Лиска? Видях ви как си кимате със Сали!

— Това ли? О, става дума за смотаняческия синдром — Ангуа загря с кого говори и додаде: — Ъ-ъ… джуджетата сигурно не страдат от него. Понякога… като някоя жена е толкова красива, дори на полуидиот няма да му _хрумне_ да я покани на среща, разбираш ли? Понеже е _очевидно_, че е прекалено готина за него. Следиш ли ми мисълта?

— Май да.

— Е, така е и с Лиска. И за да не става недоразумение, Ноби не е полуидиот. Той е толкова свикнал жените да му отказват, че не го е страх да му теглят шута. Тъй че я кани, понеже си вика „Що пък не?“ А _тя_, която досега си е мислела, че нещо не й е в ред, е толкова благодарна, че приема.

— Но тя го _харесва_!

— Знам. Точно тука става странно.

— При джуджетата е много по-лесно — сподели Веселка.

— Предполагам.

— Ама сигурно не толкова забавно — додаде Веселка с унил вид.

Лиска се връщаше. Ангуа поръча три „Гипсиръни врата“ докато Веселка с надежда се пазареше за „Крещящ оргазъм“.* А после, с частична помощ от Сали, Ангуа обясни на Лиска същината на… ами… на всичко.

[* Търпението е основна добродетел сред джуджетата.]

Отне известно време. Налагаше се непрекъснато да сменя формата на изреченията, за да се напаснат в наличното към момента пространство в ума на Лиска. Ангуа се бе вкопчила в идеята, че момичето не може да е толкова тъпо. Все пак работеше в нощен клуб, нали?

— Имам предвид, защо според теб плащат мъжете да те видят на подиума? — запита тя.

— Защото много ме бива — веднага отвърна Лиска. — Когато бях на десет, спечелих награда за танцьор на годината в Школата за балет и степ на госпожица Девианте.

— Степ? — ухили се Сали. — Ей, що не го пробваш на подиума?

Ангуа потисна представата за Лиска, танцуваща степ. Клубът сигурно щеше да изгори до основи.

— Ъ-ъ, нека пробвам по друг начин… — поде Ангуа. — И ти го казвам като же… лице от женски пол…

Лиска слушаше озадачено и дори начинът, по който се кокореше, бе несправедлив за останалите от пола й. Когато завърши, Ангуа се вгледа с надежда в ангелското изражение.

— Значи казваш — подхвана Лиска, — че да излизам с Ноби е като да ида в грамаден шикозен ресторант и да изям само хлебчето ли?

— Точно така! — зарадва се Ангуа.

— Но аз всъщност никога не _ходя_ с мъже. Баба ми е казвала да не се държа като пачавра.

— А според теб да работиш в… — изуми се Ангуа, но Сали се намеси.

— Понякога трябва периодично да се пачавриш — заяви тя. — Никога ли не си отивала в някой бар с мъж да изпиеш едно питие?

— Не.

— Добре. — Сали пресуши чашата си. — Не ми харесват тези „Гипсиръни вратове“. Да идем някъде — тя пое дъх — да отворим шъжнание към въжможностите.

>

Присъствието на Сибил в Двора на Псевдополис въздействаше странно. Навремето, преди да го подари на Стражата, това бе едно от семейните имения на Рамкин. Тя бе отрасла в него. Това беше домът й.

Смътното усещане за факта се прокрадна в загрубелите и омърляни души на стражите. Мъже, които не се славеха с елегантните си обноски, установиха, че автоматично си изтриват подметките на прага и почтително свалят шлемовете си.

Освен това говореха различно — бавно и колебливо, отсявайки внимателно ругатните от всяко свое изречение. Някой дори беше намерил метла и бе помел или поне преместил мръсотията на по-неочевидно място.

На горния етаж, в помещението, използвано дотогава за каса, малкият Сам спеше спокойно в импровизирано креватче. Ваймс се надяваше някой ден да може да му разкаже как през една специална нощ е бил охраняван от четирима тролски стража. Те не бяха на смяна, но настояха да поемат охраната и просто _бленуваха_ джуджетата да пробват нещо. Сам се надяваше, че момчето ще се впечатли — останалите деца можеха да разчитат най-много на ангели.

Ваймс бе окупирал бюфета, понеже имаше достатъчно голяма маса. Беше разпънал една карта на града. Голяма част от останалата ламперия бе покрита със страници от Хрониките на Куумската долина.

Това не беше игра, а главоблъсканица. Един вид пъзел. И той реши, че вече би могъл да го подреди, защото разполагаше с почти всичките ъгълчета.

— Улица „Етъркъп“, Алеята на празния джоб, Пътеката на ревльовците, Въглищарската улица, Конюшните, Хлъзгавите стълби — промърмори той. — Навсякъде има тунели! Извадили са късмет да го намерят едва в третия или четвъртия. Мискинин явно е живял на половината улици в района. Включително в Емпиричния полумесец!

— Но защоу? — недоумяваше сър Рейнолд Броширован. — Имам предвийд, защоу да копаят тунейли навсякъде?

— Керът, обясни му! — помоли Ваймс и тегли една линия през града.

Керът прочисти гърло.

— Защото са били джуджета, сър, при това дълбинници. Не би им хрумнало да _не_ копаят. Пък и става дума предимно за изриване на затрупани помещения. Това е детска работа за джуджета. А те са полагали релси, за да изнесат отпадъка където си пожелаят.

— Да, но със сийгурност… — започна сър Рейнолд.

— Ослушвали са се за нещо говорещо от дъното на стар кладенец — подхвърли Ваймс, все така надвесен над картата. — Какъв е шансът да се е виждало? А хората стават леко неуравновесени, когато им цъфнат куп джуджета и почнат да им копаят дупки в градината.

— Тоува несъмнейно отнема доуста време.

— Е, да, сър. Но е било в тъмното, тайно и под техен контрол — посочи Керът. — Можели са да отидат където им хрумне. Можели са да копаят на зигзаг, ако трябва, можели са да се водят по слушащата си тръба и никога да не им се налага да говорят с хора или да виждат дневна светлина. Мрак, контролируем и _таен_.

— Накратко, дълбинници — обобщи Ваймс.

— Тоува е мноуго вълнуващо! — възкликна сър Рейнолд. — И са пронийкнали под музея ми?

— Ти си, Фред — подметна Ваймс, внимателно изчертавайки втора линия по картата.

— Ъ-ъ, да — стегна се Фред Колън. — Ъ-ъ… ние с Ноби открихме къде точно само преди час-два — съобщи той, намирайки за най-разумно да не добавя „след като господин Ваймс ни крещя и ни накара да му кажем всичко с най-малки подробности и ни натири обратно, като ни каза какво да търсим“. _Вместо_ това добави: — Били са бая хитри, сър. Хоросанът даже имаше мръсен вид. Бас държа, че си казвате „аха“, сър.

— Казвам ли си? — озадачи се сър Рейнолд. — По прийнцип бих казал „боуже мой“.

— Предполагам, че си казвате „Аха, а как са успели да изградят стената отново, след като са измъкнали платното“, сър, и ние допускаме…

— Е, вероуятно едно джудже е останало вътре да я завърши, да се покрие, както бихте се изразийли вие, и да се изнесе на сутринта — вдигна рамене сър Рейнолд. — Там непрекъснато влизат и излизат посетийтели. При тоува търсехме голяма картийна, а не лице.

— Да, сър. Ние допускаме, че едно джудже е останало вътре да я завърши, да се покрие и да се изнесе на сутринта. Там непрекъснато влизат и излизат посетители. При това търсехме голяма картина, а не лице — рече Фред Колън, който беше толкова горд с тази си теория, че нищо нямаше да го спре да я разкаже.

Ваймс заби пръст в картата.

— А тук, сър Рейнолд, един трол на име Тухльо е пропаднал през друго мазе в тунела им. Между другото той спомена, че е мернал нещо в главната мина, което твърде много напомня на Мискинин.

— Но, уви, не сте го открийли.

— Съжалявам, сър. Сигурно отдавна са го изнесли от града.

— Но защоу? — възкликна уредникът. — Моужеха да го разучат в музея! Напоследък сме мноуго интерактийвни!

— _Интерактивни?_ — учуди се Ваймс. — Какво имате предвид?

— Амий, посетийтелите моугат… да гледат картийните коулкото поужелаят — разпери ръце сър Рейнолд. Звучеше леко раздразнено. Хората не бива да задават подобни въпроси.

— А картините какво по-точно правят?

— Ъ-ъ… висят, командийре — натърти сър Рейнолд — Разбийра се.

— Значи казвате, че хората отиват да гледат картините, а картините от своя страна биват гледани?

— Нещо такоува, да — отвърна уредникът и след миг замисляне, осъзнавайки, че това вероятно не е достатъчно, додаде: — но _динамийчно_.

— Имате предвид, че картините _въздействат_ на посетителите, сър? — намеси се Керът.

— Да! — възкликна сър Рейнолд с огромно облекчение. — Брауво! Именноу тоува се случва! Но ние излагаме Мискийнин от годийни. Доури имаме подвийжна стълба, в случай че посетийтелите искат да разгледат планинийте. Някоуи идват с фийкс идеята, че един от бойците соучи към някаква едва забележийма пещера или нещо подоубно. Честно казано, ако имаше някаква тайна, досега да _съм_ я открийл. Няма _смийсъл_ да я крадат!

— Освен ако някой не е _разкрил_ тайната и не му се е искало и друг да го стори — подметна Ваймс.

— Тоува би бийло доуста голямо съвпадейние, нали, командийре? Картийната не се е променийла внезапно напоследък. Господийн Мискийнин не е намийнал да нарисува оуще една планийна! И макар да не ми е приятноу да го кажа, щеше да е доустатъчно проусто да я унищожат.

Ваймс закрачи около масата. „Всичките парченца — каза си той, — досега трябва да съм събрал всичките парченца!“

Да почнем с онази легенда за джуджето, което изниква полумъртво седмици след битката, бръщолевейки нещо за съкровище.

Добре, значи може да е имало предвид онзи говорещ куб. Преживява битката, скрито някъде, и намира онова чудо, което се оказва _важно_. Трябва да го занесе на сигурно място… Не, може би трябва да даде на всички да го _чуят_. И, разбира се, не го взима със себе си, понеже в района сигурно още се мотаят тролове, които точно в момента са настроени първо да цапардосат, а после да се опитат да измислят някакви въпроси. Трябва му охрана.

Добира се до някакви хора, но докато ги води обратно до скривалището, умира.

Минават две хиляди години. Един куб може ли да издържи толкова време? По дяволите, тия неща плуват в разтопена лава!

Значи, лежи си оня куб там. Методий Мискинин пристига, оглеждайки се за… приятна панорама или каквото и да било там, поглежда в краката си и що да види? Е, ще трябва да приема, че е станало така, защото го е намерил и го е накарал да говори, бог знае как. Но не е могъл да го _спре_. Хвърля го в кладенеца. Джуджетата го намират. Изслушват го, но не им харесва чутото. Дотолкова не им харесва, че Кофтимели нарежда да убият четирима миньори само защото също са го чули. И така, защо картината? Показва за какво говори куба? Или къде е? Ако кубът е в ръцете ти, това не е ли _достатъчно_?

Както и да е, защо твърдят, че е говорел гласът на Кървавия Топор? Може да е на всеки! Защо ще вярват на думите му?

Долови, че сър Рейнолд говори на Керът…

— … казах на вашият сержант Колън, че картийната е композийрана на няколко километра от самоуто място на бийтката. Съвсем поугрешна част от Куумската долина! Тоува май е единйственото, с коуето и двете страни са съгласни!

— Защо е решил така? — намеси се Ваймс, взрян в масата и като че ли надяващ се да изцеди от нея някакво указание само със силата на волята си.

— Кой знае? Всийчкото е Куумска долина. Плоущта й е 650 квадратни километра. Предпоулагам, че проусто е избрал по-драматийчен изглед.

— Някой да иска чаша чай? — запита лейди Сибил от вратата. — Малко ми стана скучно, та направих една запарка. А ти трябва да си починеш малко, Сам.

Сам Ваймс придоби паниран вид — фигура с авторитет, отново хваната в домашна ситуация.

— Оу, лейди Сибил, взели са Мискийнин! — възкликна сър Рейнолд. — Знам, че принадлежеше на вашия род!

— Дядо ми казваше, че е просто една проклета досада — усмихна се Сибил. — Позволяваше ми да я разстилам на пода в балната зала. Сочех по име всички джуджета. Търсехме тайната, понеже дядо разправяше, че имало тайно съкровище и картината показва мястото му. Разбира се, така и не го открихме, но поне кротувах в дъждовните дни.

— Е, не беше велийко изкуство — призна сър Рейнолд — а и художникът е бил _доуста_ луд, разбийра се. Но някак си говореше на хората.

— Ще ми се да проговори и на мен — обади се Ваймс. — Наистина няма нужда да правиш чай за всички, скъпа. Един от стражите…

— Глупости! Трябва да сме гостоприемни — пресече го Сибил.

— _Опийтахме_ се да направим коупие, естествено — сподели уредникът, приемайки чашата. — Оу, боуже, беше ужасноу! Наийстина е _твърде_ невъзмоужно да се копийра с надлежната точност картийна петнайсет на три метра…

— Не и ако я разпънеш на пода в балната зала и накараш някой да ти донесе пантограф — възрази Сибил, наливайки чай. — Този самовар е абсолютен позор, Сам. По-зле и от чайника. Изобщо _никой_ ли не го чисти?

Тя се взря в лицата им.

— Да не казах нещо лошо?

— Направили сте копие на Мискинин? — промълви сър Рейнолд.

— О, да. На цялото чудо, в мащаб едно към пет — отвърна Сибил. — Когато бях на четиринайсет. За един училищен конкурс. Разбирате ли, учехме джуджешка история и, така де, това, че притежавахме картината, беше прекалено добра възможност, за да се пропусне. Нали знаете какво е пантограф? Много простичък начин да направиш по-големи или по-малки копия на картина с помощта на геометрия, няколко дървени лоста и остър молив. Аз всъщност я направих на пет части по един квадратен метър — това е пълен размер, за да съм сигурна, че хващам всички детайли, след което направих копие в мащаб едно към пет, за да я покажа така, както е желаел горкият господин Мискинин. Получих отлични оценки от госпожица Безнравствена. Беше ни учителка по математика и знаете ли, носеше си косата на кок, прихванат с пергел и линийка. Казваше, че момиче, което знае как да използва прав ъгъл и транспортир, ще стигне далеч в живота.

— Коулко жалко, че вече не го пазите! — въздъхна сър Рейнолд.

— Какво ви кара да мислите така, сър Рейнолд? — удиви се Сибил. — Сигурна съм, че все още е скътано някъде. Известно време висеше от тавана в стаята ми. Чакайте да помисля… Взехме ли го с нас, когато се премествахме? Убедена съм… — Тя вдигна светнали очи. — О, да! Да си се качвал на тавана тук, Сам?

— Не!

— Е, значи, сега е моментът.

>

— Никога не съм ходила на женски купон преди — сподели Веселка, докато вървяха малко неуверено из нощния град. — Все така ли става накрая?

— Кое по-точно? — уточни Сали.

— Дето барът се подпали.

— Не _по принцип_ — каза Ангуа.

— Досега не бях виждала мъже да се _бият_ за жена — продължи Веселка.

— Ъхъ, голямо шоу беше, нали? — ухили се Сали. Бяха оставили Лиска у тях в доста умислено настроение.

— Ама тя само се усмихна на един! — възкликна Веселка.

— Да — кимна Ангуа. Опитваше се да се концентрира върху ходенето.

— Макар че ако го схване, ще стане малко гадно за Ноби — разсъди Веселка.

„Боже, спаси ме от бъбриви пияте… питиет… _пияндета_“ — помисли Ангуа. Намери сили да отвърне:

— Ами госпожица Пушпрам? Всичките тия години е хвърлила по Ноби доста скъпа риба.

— Отбелязахме точка за грозниците — шумно обяви Сали. — Обувки, мъже, ковчези… никога не се хващай за първия, на когото попаднеш!

— О, _обувки_! — Веселка се размечта. — Мога с часове да говоря за _обувки_! Виждали ли сте новото сабо от чиста мед на Ян Скалочук?

— Ъ-ъ, ние не ходим при ковач за обувките си, скъпа — Сали хлъцна. — О… май ще повърна…

— Пада ти се, като пиеш… вино — злобно подхвърли Ангуа.

— О, ха-ха — обади се вампирът от сенките — Нямам никакви проблеми със _саркастичната пауза_ и виното, благодаря! Онова, което _не трябваше_ да пия, бе лепкави питиета с имена, измислени от хора с по-малко чувство за хумор от, ъ, извинете… о, нееее…

— Добре ли си? — притесни се Веселка.

— Току-що повърнах шарено хартиено чадърче…

— О, боже!

— И бенгалски огън…

— Сержант Ангуа, вие ли сте? — запита глас в тъмнината. Отвори се капаче на фенер, което освети приближаващото лице на редови страж Визит. Когато се изравниха, тя различи дебел наръч брошури под мишницата му.

— Здрасти, Тежкарчо — подсмръкна тя. — Какво става?

— … изглежда като парченце лимон… — проплака влажен глас от сенките.

— Господин Ваймс ме прати да ви търся из вертепите на греховността и свърталищата на порока — обяви Визит.

— А литературата? — намръщи се Ангуа. — Между другото фразата „нищо лично“ съвсем лесно можеше да се добави към последното изречение.

— Тъй като трябваше да обикалям обиталищата на греха, сержант, реших, че мога междувременно да изпълня някои божи заръки на Ом — обясни Визит, чийто неуморен евангелистки жар взимаше връх над всички злощастия.* Понякога цели барове, претъпкани с народ, изгасваха светлините и всички лягаха на пода, когато дочуеха, че наближава по улицата.

[* Казват, че във всеки полицейски участък има по един такъв. Редови страж Визит Нетърпимия с Обяснителните брошури бе като за двама.]

От тъмнината се разнесе звук на повръщане.

— Горко на онез, дето злоупотребяват с виното — клеймоса редови страж Визит. Улови изражението на Ангуа и додаде: — Без да се обиждате.

— Това вече сме го минали — изстена Сали.

— Какво иска Ваймс? — запита Ангуа.

— Отново става дума за Куумската долина. Иска ви обратно в Двора.

— Но нали ни разпуснаха! — оплака се Сали.

— Съжалявам — жизнерадостно рече Визит, — предполагам, че пак ще ви натегнат.

— Историята на живота ми — въздъхна Веселка.

— Е, добре, предполагам, че май трябва да идем — каза Ангуа, опитвайки се да прикрие облекчението си.

— Като казвам „историята на живота ми“, очевидно нямам предвид _цялата_ история — измърмори Веселка явно на себе си и се повлече след тях към свят, благословено лишен от купони.

>

Родът Рамкинс никога не изхвърляше нищо. В таванските им помещения имаше нещо обезпокоително, и то не само заради леката миризма на отдавна умрели гълъби.

Родът Рамкинс _надписваше_ вещите. Ваймс се бе качвал в голямото таванско на булевард „Скуун“ да свали люлеещото се конче и креватчето заедно с цяла кутия застарели, но многообичани меки играчки, пропити с нафталин. Нищо, което би могло отново да се ползва някога, не се изхвърляше. Надписваше се надлежно и се подреждаше в таванското.

Разчиствайки паяжините пред себе си с една ръка и вдигнала фенер в другата, Сибил водеше групата покрай кутии с „мъжки обувки, различни“, „смешни марионетки, върви и ръкавици“, „куклен театър и декори“. Може би това беше причината за тяхното богатство: сдобиваха се с неща, създадени да траят с векове, и вече много рядко се налагаше да купуват каквото и да е. Освен храна, разбира се, но дори в това отношение Ваймс не би се учудил да види кутии с надпис „ябълкови огризки, разни“ или „останки, трябва да се изядат“.*

[* Това беше една от фразите на Сибил, която го човъркаше. На обед понякога тя заявяваше: „За вечеря ще имаме свинско, трябва да се изяде“. Ваймс никога нямаше същностен проблем с това, защото бе научен да яде каквото има на масата, при това бързо, преди някой друг да го е докопал. Просто се озадачаваше от идеята, че сяда на масата, за да направи услуга на храната.]

— А, ето го — възкликна Сибил, повдигайки връзка рапири и стикове за лакрос. Издърпа дълго, дебело руло на светлината. — Не съм го оцветявала, разбира се — додаде, докато го придвижваха до стълбите. — Щеше да отнеме цяла вечност.

Смъкването на тежкия пакет до бюфета изискваше известни усилия и определена доза бутане, но най-накрая го качиха на масата и махнаха напуканата опаковка.

Докато сър Рейнолд развиваше големите триметрови квадрати и се възторгваше, Ваймс измъкна маломерното копие, измайсторено от Сибил. Беше достатъчно умалено, за да се побере на масата. Той затисна единия му край със спечена чаша и сложи солница на другия.

Бележките на Мискинин бяха тъжно четиво. Трудно, при това, защото доста от тях бяха наполовина изгорени, а и почеркът му би могъл да се постигне от паяк върху батут по време на земетресение.

Човечецът явно е бил пълна откачалка — пишел си е бележки, които е искал да скрие от пилето, понякога е спирал насред изречението, заподозрял, че пилето все още гледа. Очевидно е бил много тъжна картинка, докато не вземел четка, при което работел доста тихо и със странно светнало лице. И това беше животът му: едно огромно продълговато платно. Методий Мискинин: родил се, нарисувал прочута картина, мислил се за пиле, умрял.

При положение че човекът не е можел да различи домат от краставица, как да откриеш смисъл в нещо, което е написал? Единствената бележка, която изглеждаше логична, макар и ужасна, бе онази, която всички считаха за последната му, тъй като бе намерена под сгърченото му тяло. Тя гласеше:

C>

{m xxx-large}Коо! Коо! Идва! ИДВА!{/m}

C$

Беше умрял от задавяне, с гърло, пълно с перушина. А на платното му е съхнел последният щрих.

Погледът на Ваймс попадна на бележката, произволно номерирана с №39: „Помислих, че е пътеводно знамение, но пищи през нощта“. Знамение за какво? Ами тази под №143: „Тъмнината, в тъмнината, като окована звезда“? Ваймс си бе направил отметка за тази. Както и за много други. Но най-лошото за всички тях — или най-хубавото, ако си падаш по мистерии — бе, че можеха да значат _всичко_. Можеш да си избереш собствена теория. Човекът е бил полуумрял от глад и в смъртен ужас от пиле, живеещо в главата му. Със същия успех можеш да пробваш да вкараш в ред дъждовните капки.

Ваймс ги избута настрана и се втренчи в старателно копираната рисунка. Дори в този размер бе объркваща. Лицата на преден план бяха толкова големи, че можеха да се видят порите по носа на джудже. В далечината се виждаха педантично копирани половинсантиметрови фигурки.

Размахваха се брадви и бухалки, хвърчаха копия, провеждаха се атаки и контраатаки и се водеха отделни двубои. По цялата дължина на картината джуджетата и троловете се бяха вкопчили в яростна битка, кълцаха и размазваха…

Ваймс се запита: „Кой липсва?“

— Сър Рейнолд, можете ли да ми помогнете? — тихо каза той да не би зародилата се мисъл да подвие опашка и да избяга.

— Да, командийре? — отзова се уредникът и бързо се примъкна към него. — Лейди Сибил не прави ли най-{e}изящните{/e}…

— Много я бива, да — прекъсна го Ваймс. — Кажете ми… откъде Мискинин е знаел за всичко това?

— Има мноуго джуджешки песни и някои троулски сказанийя. А някои хоура също са станали свидейтели.

— Значи Мискинин може да е прочел за това?

— Оу, да. Освен факта, че е нарисувал грешната част от долината, изображейнието е доуста точно.

Ваймс не отместваше поглед от хартиената битка.

— А някой знае ли защо я е нарисувал на грешното място?

— Има няколкоу теориий. Едната е, че се е подлъгал от факта, че мъртвите джуджета са кремийрани в тоузи край на долината, но след бурята там са се строупали поувечето тела. Имало е и доуста сухи дървета за огньове. Но _аз_ смятам, че е избрал този край, защоуто гледката е доуста по-добра. Планинийте са тоулкова драматийчни.

Ваймс седна втренчен в рисунката с неистово желание да изцеди тайната й.

„Всеки ще знае тайната след няколко седмици — бе казал Мистър Блясък. — Защо?“

— Сър Рейнолд, нещо щеше ли да се случи с рисунката през близките седмици?

— Оу, да — потвърди уредникът. — Щяхме да я слоужим в ноувата й зала.

— Нещо специално ли има в нея?

— Вече казах на сержанта ви, командийре — с лек укор отвърна уредникът. — Кръгла е. Мискинин вийнаги си я е представял излоужена в кръг. Така че наблюдателят един вид да влезе вътре.

„И аз съм почти вътре“ — помисли си Ваймс.

— Мисля, че кубът е казал на джуджетата нещо за Куумската долина — отрони той с отнесен глас, чувствайки се сякаш вече в долината. — Казал им е, че мястото, на което е намерен, е важно. Дори Мискинин го е мислел за важно. Трябвала им е карта, а Мискинин я е нарисувал, макар и да не е знаел. Фред?

— Да, сър?

— Джуджетата не са се старали да не наранят долната част на картината, защото не съдържа нищо важно. Само хора. Хората се движат.

— Ноу, при цялоуто ми уважейние, командийре, всийчките тези морейни също!

— Те нямат значение. Независимо колко се е променила долината, картината ще върши работа — отбеляза Ваймс. Просветление озари ума му.

— Ноу дори рекийте си сменят леглата в течейние на годийните, а от планинийте са се срутили незнайно коулко скали — възкликна сър Рейнолд. — Казвали са ми, че районът вече изоубщо не си прилийча.

— Дори така да е — рече Ваймс със същия отнесен тон, — тази карта ще върши работа хиляди години. Тя не бележи скала или пещера, просто бележи място. Мога да го закарфича. Така де, ако имах карфица.

— Аз иймам! — възторжено се отзова сър Рейнолд, посягайки към ревера си. — Вчера я забелязах на улицата, а нали всийчки знаем старата поговоурка „Вийдиш ли карфийца, вдигни я и цейлият ден“…

— Да, благодаря — Ваймс я взе от ръцете му. Отиде до ръба на масата, вдигна единият край на картината и го завлече до другия ръб, тежката хартия шумолеше зад него. Закопча двата края с карфицата, вдигна оформилата се фуния и навря глава в нея.

— Истината е в планините — обяви той. — С години сте гледали ред планини. Всъщност е бил кръг планини.

— Но аз знаех тоува! — засегна се сър Рейнолд.

— В известен смисъл, сър, но вероятно не сте го _осъзнавал_ досега, нали? Мискинин е стоял на някое _важно_ място.

— Е, да. Ноу е било пещера, командийре. Той изрийчно споменава пещера. Ето защоу все търсят по склоновете на долината. Картийната е нарисоувана от центъра, блийзо до реката.

— Значи има нещо, което все още не знаем! — извика Ваймс, раздразнен, че големият му миг толкова бързо се бе смалил. — Ще открия какво е, като стигна там!

Ето. Каза го. Но знаеше, че ще отиде, знаеше от… откога? Струваше му се цяла вечност, но тази вечност не започна ли от вчера? От днес следобед? Виждаше долината в главата си. Ваймс в Куумската долина! Практически усещаше въздуха! Чуваше грохота на реката с леденостудени бързеи!

— Сам… — поде Сибил.

— Не, това трябва да се свърши! — прекъсна я Ваймс. — Не ми пука за глупавата тайна! Онези дълбинници убиха наши джуджета, нали помниш? _Те_ мислят, че картината е карта, по която да се водят, и именно затова отиват там. Трябва да тръгна след тях!

— Виж, Сам, ако ще… — пробва Сибил.

— Не можем да допуснем война между троловете и джуджетата, скъпа. Онова чудо снощи беше само тъпа улична свада. Една истинска война в Анкх-Морпорк би го сринала до основи! И някак си всичко е вързано с това!

— Не споря! Искам и аз да дойда! — извика Сибил.

— Освен това ще съм в пълна безопасност, ако… Какво? — Ваймс се облещи към жена си, докато мозъчната му предавка превключи на задна. — Не, прекалено опасно е!

— Сам Ваймс, цял живот съм мечтала да отида до Куумската долина, така че не смей и за миг да си помислиш да се мандахерцаш там и да ме оставиш в къщи!

— Аз не се мандахерцам! Никога не съм се мандахерцал. Не знам _как_ да се херцам! Дори нямам манда! Но там скоро ще почне война!

— В такъв случай ще им кажа, че не участваме в нея — спокойно отвърна Сибил.

— Това няма да помогне!

— Значи няма да помогне и в Анкх-Морпорк — заяви Сибил с интонация на играч, майсторски повалил четири джуджета с един ход. — Сам, _знаеш_, че ще изгубиш. Няма смисъл да спорим. Освен това говоря джуджешки. Ще вземем и малкия Сам.

— Изключено!

— Разбрахме се, значи — кимна Сибил, очевидно получила пристъп на внезапна глухота. — Ако искаш да настигнеш джуджетата, предлагам да _тръгнем_ възможно най-скоро.

Сър Рейнолд се обърна към нея, изгубил ума и дума.

— Ноу, Лейди Сибил, там вече се струпват армии! Тоува не е място за дами!

Ваймс примига. Сибил бе взела решение. Щеше да е като отново да гледа как драконите пърлят онова джудже.

Гръдта на лейди Сибил, която й бе позволено да притежава, се изпълни при дълбокото поемане на въздух. Тя сякаш леко се повдигна от земята.

— Сър Рейнолд — започна с ордьовър от лед, — в годината на въшката прабаба ми веднъж е приготвила, _лично_, тежка вечеря за осемнайсет души в един военен редут, изцяло обграден от кръвожадни клачианци, _и_ не е пропуснала шербет и ядки. Баба ми в годината на тихата маймуна е отбранявала от тълпа посолството ни в Псевдополис единствено с помощта на градинар, питомен папагал и тиган пръжки. Покойната ми леля, когато каретата ни веднъж бе задържана от двама отчаяни разбойници с тежки лъкове, им дръпна такава реч, че те действително побягнаха, ревейки за майките си, сър Рейнолд, за _майките си_. Свикнали сме с опасности, сър Рейнолд. Мога ли също да ви напомня, че твърде вероятно половината джуджета, сражавали се в Куумската долина, са _били_ дами? На _тях_ никой не им е казвал да си стоят вкъщи!

„Така, разбрахме се, значи — помисли си Ваймс, — да тръгнем… По дяволите!“

— Капитане — обърна се той към Керът, — изпрати някой да намери онзи граг Свитсън. Предай му, че командир Ваймс му изпраща поздрави и наистина ще заминава рано сутринта.

— Ъ-ъ, ясно, сър. Ще се погрижа — кимна Керът.

„Откъде знаеше, че ще отида? — зачуди се Ваймс — Предполагам, че е било неизбежно. Но той можеше да ни тегли шута, ако беше казал, че сме малтретирали онова джудже. Освен това е един от учениците на Мистър Блясък. Бас държа. Май е добра идея да го държа под око…“

>

Кога _всъщност_ спеше лорд Ветинари? Човек явно трябва в един момент да отпусне глава, разсъждаваше Ваймс. Всеки спи. Може да изкараш с леки дремки донякъде, но рано или късно се нуждаеш от цели осем часа, нали така?

Беше почти полунощ, а Ветинари седеше на бюрото си, свеж като кукуряк и хладен като утринна роса.

— Сигурен ли сте за това, Ваймс?

— Керът може да се погрижи за нещата. Така и така поутихнаха малко. Мисля, че повечето големи зулумаджии са тръгнали към Куумската долина.

— Добра причина вие да не отивате, би могло да се каже. Ваймс, имам… агенти за подобни неща.

— Но вие искахте да ги изловя, сър! — възрази Ваймс.

— В Куумската долина? В този момент? Пращането на наши сили там би могло да има дълбоки последствия, Ваймс!

— Добре! Вие ми казахте да ги измъкна от дупките! За тях _аз_ съм дълбоките последствия!

— Е, безспорно — призна Ветинари, след като стоя втренчен в него по-дълго, отколкото бе удобно. — А когато безстрашно стигнете дотам, ще ви трябват приятели. Ще се погрижа Низшият крал най-малкото да узнае за присъствието ви.

— Не се тревожете, доста скоро ще разбере — озъби се Ваймс. — О, да.

— Не се и съмнявам. Той има агенти в града ни, също както аз в неговия. Така че ще му отдадем дължимото, като го уведомим официално за онова, което той при всички случаи ще узнае. Това се нарича _политика_, Ваймс. То е нещо, което се опитваме да правим в правителството.

— Но… шпиони? Мислех, че сме дружки с Низшия крал!

— Разбира се, че сме — разпери ръце Ветинари. — И колкото повече знаем един за друг, толкова по-добри приятели ставаме. Едва ли бихме си правили труда да шпионираме враговете си. Какъв би бил смисълът? Лейди Сибил няма ли нищо против да отидете?

— Тя идва с мен. Настоява.

— Безопасно ли е?

— Тук безопасно ли е? — сви рамене Ваймс. — Вкъщи дойдоха джуджета през проклетия под! Не се безпокойте, тя и малкият Сам ще бъдат пазени от всяка опасност. Ще взема Фред и Ноби. Също искам да взема Ангуа, Сали, Детритус и Веселка. Многорасовост, сър. Това винаги помага на политиката.

— А Призоваващият мрак? За _него_ какво, Ваймс? О, _не_ ме гледайте така! Джуджетата масово говорят за него. Разбрах, че едно от умиращите джуджета е направило проклятие върху всички, които са били в мината.

— Не бих могъл да знам за това, сър — каза Ваймс, прибягвайки до дървеното изражение, което толкова често му помагаше. — Става дума за мистика. В Стражата не се занимаваме с мистика.

— Това не е шега, Ваймс. Доколкото разбирам, е много древна магия. Толкова древна всъщност, че повечето джуджета са забравили, че е магия. При това е мощна. Ще ги преследва.

— Значи просто да се оглеждам за голямо воднисто око с опашка, а? — заяде се Ваймс. — Това ще улесни нещата.

— Ваймс, _знам_, наясно си, че символът не е самата същност.

— Тъй вярно, сър. Наясно съм. Но магията няма място в ченгелъка. Не я използваме за откриване на виновници. Не я използваме за измъкване на признания. Защото не може да му се вярва на проклетото нещо, сър. То си има собствено мнение. Ако някакво проклятие преследва онези кучи синове, е, то си е негова работа. Но ако аз ги стигна пръв, _сър_, тогава ще са мои арестанти и ще трябва да се оправя с мен.

— Ваймс, архиканцлер Ридкъли ми каза, че според него може да е квазидемонично същество на нейзнайно колко милиона години!

— Казах, каквото имах за казване, сър — отсече Ваймс, вперил очи в една точка точно над главата на лорд Ветинари. — Мой дълг е да настигна тези джуджета. Вярвам, че може да ми помогнат с разследването.

— Но вие нямате доказателства, Ваймс! А ще ви трябват много стабилни доказателства.

— Точно така. Затова искам да ги докарам обратно, изцъклени или не. Тях и проклетите им пазачи. За да мога да разследвам. Някой все ще ми каже нещо.

— Което лично ще ви удовлетвори? — рязко вметна Ветинари.

— Това подвеждащ въпрос ли е, сър?

— Добре, добре — омекна Ветинари. — Лейди Сибил е забележителна жена, Ваймс.

— Да, сър, забележителна е.

Ваймс си тръгна.

След малко Дръмнот, главният секретар на патриция, влезе с тихи стъпки в стаята и постави чаша чай пред Ветинари.

— Благодаря, Дръмнот. Слушаше ли?

— Да, сър. Командирът изглежда не си поплюва.

— Нахлули са в дома му, Дръмнот.

— Съвършено вярно, сър.

Ветинари се облегна на стола и се вторачи в тавана.

— Кажи, Дръмнот, правиш ли залагания?

— От време на време залагам по някоя дребна сума, сър.

— Добре, ако изборът е, от една страна, невидимо и много мощно квазидемонично _нещо_, изградено от чиста мъст, а от друга — командирът, на кого би заложил, да речем… един долар?

— Не бих, сър. Случаят изглежда като за арбитраж.

— Да — промълви Ветинари, взирайки се умислено в затворената врата. — Да, _наистина_.

>

„Не използвам магия — каза си Ваймс, крачейки под дъжда към Невидимия университет. — Но понякога лъжа.“

Той подмина главния вход и се насочи колкото можеше по-предпазливо към Прохода на магьосниците, в средата на който бе осигурена общодостъпност до университета посредством няколко халтави тухли. Поколения чудовищно пияни студенти ги използваха за среднощните си завръщания. Впоследствие ставаха много важни и мощни магьосници, с големи бради и още по-големи шкембета, но никога не помръдваха пръст да оправят зида. В края на краищата беше Традиционен. И обикновено не го наобикаляха Лобстърите*, които почитаха Традицията дори повече от магьосниците.

[* Портиерите или пазачите на Университета, които се преструваха дори с повече ентусиазъм от квесторите. Прозвището им идваше от това, че са дебелокожи, податливи на почервеняване, като се сгорещят, и с най-малкото количество мозък сред всички същества с техния размер.**]

[** Lobster — рак, омар, а също и прозвище на английски войник (заради червената униформа). — Б.пр.]

В случаят обаче един се спотайваше в сенките и подскочи, когато Ваймс го потупа по рамото.

— О, това сте вие, командир Ваймс, сър. Аз съм Уигли, сър. Архиканцлерът ви чака в градинската барака, сър. Последвайте ме, сър. Тихичко, а, сър?

Ваймс запристъпя след Уигли през тъмните, жвакащи морави. Странно, но вече не се чувстваше толкова уморен. Дни наред недоспиване, а се усещаше доста свеж по някакъв мъгляв начин. Надушваше плячката, ето защо. Щеше да си плати за това после.

Уигли, озъртайки се на всички страни с конспираторски вид, който щеше да предизвика мигновено вниманието на всеки случаен наблюдател, отвори вратата на бараката.

Вътре стоеше огромна фигура.

— Командире! — радушно изрева тя. — Колко забавно, а? _Много_ потайно и скрито!

Само силен дъжд би могъл да заглуши гласа на архиканцлер Ридкъли в добро настроение.

— Може ли малко по-тихо, архиканцлерю? — помоли Ваймс, бързо затваряйки вратата.

— Съжалявам! Искам да кажа, съжалявам — магьосникът разпери ръце. — Заповядай, седни! Чувалите с тор са доста приемливи. Е, ъ-ъ… как мога да ти помогна, Сам?

— Може ли засега да се споразумеем, че не можеш? — кисело отвърна Ваймс.

— Интригуващо. Моля, продължавай — избоботи Ридкъли, примъквайки се по-наблизо.

— Знаеш, че няма да допусна използването на магия в Стражата — поде Ваймс. Докато присядаше, в полумрака един навит маркуч го издебна, както обикновено, изотзад, и се наложи да го нокаутира на пода на бараката.

— Знам и те уважавам за това, макар че някои те смятат за проклет тъпунгер.

— Е… — Ваймс се опита да преглътне „проклет тъпунгер“, — работата е там, че трябва много бързо да стигна до Куумската долина. Ъ-ъ… наистина много бързо.

— Тъй да се каже… магически бързо? — подметна Ридкъли.

— В известен смисъл — призна Ваймс, шавайки неудобно. Хич не му се щеше да прави това. И върху какво _беше_ седнал?

— Хмм — проточи Ридкъли, — но без някакъв съществен фокус-мокус, предполагам? Изглеждаш дискомфортно, Сам!

Ваймс тържествуващо вдигна голяма глава лук.

— Извинявай — той я метна настрана. — Не, определено без мокус. Може би една идея фокус. Просто ми трябва малка засилка. Имат ден преднина.

— Разбирам. Сам ли ще пътуваш?

— Не, ще сме единайсет. Две карети.

— Мили боже! А да изчезнете в кълбо дим, за да се появите на друго място, е…

— Изключено! Просто ми трябва…

— Засилка — кимна магьосникът. — Да. Нещо магическо по природа, но не и в същина. Нищо прекалено очевидно.

— И без риск някой да се превърне в жаба или нещо подобно — бързо добави Ваймс.

— Разбира се — потвърди Ридкъли, след което плесна с ръце. — Е, командире, опасявам се, че не можем да помогнем. Да се набъркваме в такива неща не е магьосническа работа! — Той снижи глас и додаде: — И _хич_ няма да можем да помогнем, ако докарате каретите, празни, през задния вход, да речем, след около час.

— О? Ъ-ъ… добре — изломоти Ваймс, опитвайки се да насмогне с обрата. — Няма да ги накарате да литнат или нещо от сорта, нали?

— Няма да направим нищо, командире! — весело заяви Ридкъли, шляпвайки го по гърба. — Мислех, че вече сме се разбрали! И също мисля, че трябва да си тръгваш сега, макар че, разбира се, всъщност не си бил тук. Нито пък аз. Слушай, тази шпионска работа е доста хитра, а?

След като Ваймс си тръгна, Муструм Ридкъли се облегна, запали лулата си и след известно замисляне използва последната клечка кибрит да запали фенера върху масата с разсада. Градинарят обикновено доста се вкисваше, ако му се бъркаха в нещата, така че трябваше да разчисти малко…

Той се взря в пода, където падналият маркуч и главата лук оформяха нещо, което на пръв поглед приличаше на голямо око с опашка.

>

Дъждът поуспокои Ваймс. Беше поуспокоил и улиците. За метежи под дъжда се изисква доста ентусиазъм. Освен това новините от предишната нощ бяха плъзнали. Естествено, никой не се чувстваше _сигурен_, а и ефектите от „Гаф“ и „Големият чук“ бяха такива, че оставяха общо, макар и повърхностно впечатление за несигурност в онова, което наистина се е случило. Бяха се събудили в ужасно състояние, нали? _Нещо_ сигурно беше станало. А тази вечер дъждът се усилваше, така че по-добре човек да си остане в кръчмата.

Той крачеше през мократа шепнеща тъмнина, а умът му кипеше. Колко бързо можеха да се придвижват онези джуджета? Някои от тях звучаха като да са доста стари. Но _корави_ и стари. Въпреки това пътищата натам не бяха добри, а друсането се издържа до определен момент.

А Сибил щеше да мъкне и малкия Сам. Това беше глупаво, само дето… не беше глупаво, не и след като джуджетата са нахлули в дома ти. Домът беше мястото, което ти дава сигурност. Ако не ти дава сигурност, значи не е дом. Противно на здравия разум, той бе съгласен със Сибил. Домът е там, където са заедно. Тя вече бе пратила спешни съобщения по щракалките до свои стари дружки, които живееха близо до долината. Явно си представяше начинанието като някакво семейно пътешествие.

На един ъгъл киснеше група тежко въоръжени джуджета. Може би кръчмите бяха претъпкани или и те се нуждаеха от поохлаждане. Няма закон срещу кисненето, нали?

„Не — изръмжа Ваймс, приближавайки. — Хайде, момчета! Кажете нещо накриво! Хванете оръжието! Мръднете лекичко! Поемете по-силно дъх! Дайте ми нещо, което да се разтегли до «самозащита». Ще бъде моята дума срещу вашата и, повярвайте, момчета, надали ще ви оставя в състояние да кажете и една проклета думичка.“

Джуджетата се взряха в приближаващото се в мъглата видение, обкръжено с ореол от светлината на фенерите, и си плюха на петите.

Така!

>

_Съществото, известно като Призоваващия мрак, се впусна през улиците на вечната нощ покрай мъгливите здания на паметта, които потрепнаха при преминаването му. Вече наближаваше, вече наближаваше. Трябваше да променя хилядолетни навици, но успяваше да открие пролуки, през които да се вмъкне, макар и не по-големи от дупчица на ключалка. Никога досега не бе му струвало толкова усилия, никога не бе му се налагало да се движи толкова бързо. Беше… опияняващо._

_И всеки път, когато поспреше до някоя решетка или открит комин, долавяше преследвания. Отнемаше време, но не спираше да го следва. Рано или късно щеше да го настигне._

>

Граг Свитсън обитаваше едно преградено мазе на Евтината улица. Наемът не беше висок, както и — трябваше да признае — жилищният стандарт: легнал на възтясното си легло, можеше да докосне и четирите стени, или по-скоро три стени и тежка завеса, която отделяше малката му обител от тази на семейство от деветнайсет джуджета, живеещи в останалата част от мазето. Но храната влизаше в наема и уважаваха личното му пространство. Струваше си да имаш за наемател граг; макар че този изглеждаше твърде млад и показваше лицето си. Все пак съседите се впечатляваха.

От другата страна на завесата крещяха деца, ревеше бебе и долиташе миризма на задушено плъхско със зеле. Някой точеше брадва. Друг хъркаше. За джудже в Анкх-Морпорк уединението бе нещо, което се постига вътре в самия теб.

Пространството извън леглото бе изпълнено с книги и всевъзможни бумаги. Бюрото на Свитсън представляваше дъска през коленете му. Четеше омачкана книга. Корицата й бе напукана и плесенясала, а руните пред очите му гласяха: „Той няма сила в този свят. За да изпълни някоя цел, Мракът трябва да открие избраник, живо същество, което да успее да подчини на волята си…“

Свитсън въздъхна. Беше прочел пасажа десетина пъти, надявайки се да му вмени някакъв по-различен смисъл от очевидния. Както и да е, преписа думите в бележника си. После прибра бележника в торбата, метна я на гръб, предплати на Тоин Настъпчик наема си за две седмици и излезе в дъжда.

>

Ваймс не си спомняше кога е заспал. Не си спомняше и да е спал. Изплува от тъмнината при лекото побутване на Керът.

— Каретите са в двора, господин Ваймс!

— Кфоств? — измърмори Ваймс, примигвайки на светлината.

— Казах на хората да ги натоварят, сър, но…

— Но какво? — Ваймс се изправи.

— По-добре елате да видите, сър.

>

Когато Ваймс пристъпи навън във влажното утро, две карети действително стояха в двора. Детритус лениво наблюдаваше товаренето, подпрян на Миротвореца.

Като видя командира, Керът се завтече припряно.

— Заради магьосниците е, сър — обясни той. — Направили са нещо.

Каретите изглеждаха достатъчно нормални на Ваймс и той го отбеляза.

— О, _изглеждат_ наред — Керът се пресегна, хвана с ръка стъпенката и додаде: — Но _правят_ ей така! — Той вдигна отрупаната карета над главата си.

— Не би трябвало да можеш да направиш това — отсече Ваймс.

— Точно така, сър! — Керът внимателно пусна каретата на калдъръма. — И с хора вътре пак не става по-тежка. А ако погледнете насам, сър, направили са нещо и с впряга.

— Някаква представа _какво_ са направили, капитане?

— Изобщо никаква, сър. Каретите бяха пред университета. Докарахме ги дотук с Треска. Много олекнали, естествено. Всъщност хамутите ме притесняват, сър. Погледнете тук, сър.

— Виждам, че кожата е много дебела — отбеляза Ваймс. — И какви са всичките тези медни джунджурии? Нещо магическо?

— Възможно е, сър. Нещо става при двайсет километра в час. Не знам какво. — Керът потупа каретата, която се приплъзна встрани. — Работата е там, сър, че не знам каква засилка осигурява това нещо.

— Моля? Една безтегловна карета със сигурност би…

— О, ще е от полза, сър, особено по нанагорнище. Но конете могат да препускат с определена скорост определено време, а веднъж задвижили каретата, тежка или не, тя си се търкаля без толкова усилия.

— Двайсет километра в час — замисли се Ваймс. — Хмм. Това си е доста бързо.

— Е, пощенските коли вече се движат средно с петнайсет-шестнайсет километра в час по доста трасета — посочи Керът. — Но пътищата ще са доста по-лоши към Куумската долина.

— Не мислиш, че ще литне, нали?

— Мисля, че магьосниците щяха да споменат, ако ще прави нещо подобно, сър. Но странно, че го споменахте, защото под всяка карета са заковани по седем метли.

— Какво? Защо просто не се понесат из двора?

— Магия е, сър. Според мен само компенсират тежестта.

— Мили боже, да! Защо не се сетих за това — кисело каза Ваймс. — Ето защо не харесвам магията, капитане. Щото е _магия_. Не може да задаваш въпроси — става дума за магия. Не обяснява нищо — става дума за магия. Не знаеш откъде идва — става дума за магия! Това не й харесвам на магията, прави всичко с магия!

— Основателна причина, сър, няма съмнение — съгласи се Керът. — Ако ме извините, само ще се погрижа за последния багаж.

Ваймс изгледа каретите. Може би не трябваше да замесва магьосниците, но имаше ли избор? О, сигурно щяха да запратят Сам Ваймс чак дотам в кълбо дим само докато мигне, но кой всъщност щеше да пристигне там и кой щеше да се върне? Как щеше да разбере, че е той самият? Беше убеден, че не се предполага хората да изчезват така.

Сам Ваймс по природа беше пешеходец. Ето защо щеше да вземе и Уиликинс, който знаеше как да кара кола. Освен това беше демонстрирал пред Ваймс способността си да хвърля обикновен нож за риба толкова силно, че доста трудно го измъкнаха от стената. В подобни моменти на Ваймс му допадаше да вижда такива умения в един иконом.

— Проща’йте, сър — обади се Детритус зад гърба му. — Мож’ ли две думи, насаме?

— Да. Разбира се — обърна се Ваймс.

— Аз, ъ-ъ, дано онова, дето казах вчера в тъмницата, не е…

— И бъкел не си спомням — прекъсна го Ваймс.

Детритус явно си отдъхна.

— Благодаря, сър. Ъ-ъ… искам да ‘земем и младия Тухльо с нас, сър. Тука си нема никого, даже не знае от кой клан е. Само ще се забърка отново, ако го изпусна от очи. И нивга не е виждал планините. Нивга не е излизал от града дори!

В погледа на трола имаше молба. Ваймс си спомни, че бракът му с Руби беше щастлив, но бездетен.

— Е, очевидно нямаме проблем с теглото — въздъхна той. — Добре. Но го дръж под око, ясно?

Тролът засия.

— Тъй верно, сър! Нема да съжалявате, сър!

— Закуската, Сам! — извика Сибил от прага. Обхванат от гадно подозрение, Ваймс забърза към другата карета, където Керът привързваше последната торба.

— Кой опакова храната? Сибил ли опакова храната?

— Май да, сър.

— Имаше ли… плодове? — запита Ваймс с назряващ ужас.

— Определено, сър. Доста. И зеленчуци.

— А _някакъв_ бекон евентуално? — Ваймс почти молеше. — Много е подходящ за дълъг път. Преходите му понасят добре.

— Мисля, че този път няма да пътува — отчая го Керът. — Трябва да ви кажа, сър, че лейди Сибил разкри схемата за сандвичите с бекон. Поръча да ви предам, че играта е свършила, сър.

— Тук аз _съм_ командир, да знаеш — заяви Ваймс надуто, колкото можеше на гладен стомах.

— Тъй вярно, сър. Но лейди Сибил по много мек начин е твърда като скала.

— Да, нали? — въздъхна Ваймс, докато крачеха към сградата. — Аз съм много голям късметлия, да знаеш — додаде просто в случай че Керът може да е останал с грешно впечатление.

— Да, сър. Така е, наистина.

— Капитане!

Обърнаха се. Някой бързаше през двора. На гърба му висяха два меча.

— А, специален агент Хенкок! — Керът пристъпи към него. — Имате ли нещо за мен?

— Ъ-ъ, да, капитане — Хенкок нервно погледна Ваймс.

— Това е служебна работа, Анди — окуражи го Ваймс.

— Нямам много сведения, сър. Но поразпитах наоколо и се оказа, че една млада дама е изпратила поне два препоръчани нацъквача до Начук. Това значи, че отиват до главната кула и оттам се предават на който се появи с правилното пълномощно. Не знаем кой е.

— Браво на теб — похвали го Керът. — Някакво описание?

— Млада дама с къса коса е единственото, което успях да измъкна. Подписала е съобщението с „Аицалас“.

Ваймс избухна в смях.

— Е, това е то. Благодаря, специален агент Хенкок, много благодаря.

— Използването на щракалките за престъпни цели ще е нарастващ проблем — тъжно каза Керът, когато отново останаха насаме.

— Твърде вероятно, капитане — съгласи се Ваймс. — Но тук и сега знаем, че нашата Сали не е доста открита с нас.

— Не можем да сме _сигурни_, че е тя, сър.

— Хайде, бе! — щастливо възкликна Ваймс. — Това доста ме ободрява. Една от по-безизвестните вампирски слабости. Никой не знае защо. Върви в комплект с големи прозорци и лесно разкъсващи се завеси. Нещо като мания за безсмъртие, тъй да се каже. Колкото и умни да са, не могат да устоят на заблуждението, че никой няма да разпознае името им, ако го напишат _обратно_. Да вървим!

Ваймс понечи да влезе в сградата и забеляза дребна спретната фигурка, търпеливо стояща до вратата. Имаше вид на някой, който много се радва да чака. Той въздъхна. Пазаря се без брадва в ръка, а?

— Закуска, господин Свитсън? — ухили се Ваймс.

>

— Всичко това е доста забавно — обяви Сибил час по-късно, докато каретите напускаха града. — Помниш ли кога за последен път отидохме на почивка, Сам?

— Всъщност не беше почивка, скъпа — отвърна Ваймс. Над тях малкият Сам се люшкаше напред-назад в малкия си хамак, гукайки.

— Е, все пак беше много интересно — отбеляза Сибил.

— Да, скъпа. Върколаците се опитаха да ме изядат.

Ваймс се облегна назад. Каретата бе удобно тапицирана и меко пружинираше. В момента, докато се промъкваше през трафика, магическата й загуба на тегло едва се усещаше. Щеше ли да свърши някаква работа? Колко бързо можеше да се движи група стари джуджета? Ако наистина бяха взели голям фургон, каретите щяха да ги настигнат утре, когато планините са все още далечна перспектива. Междувременно поне можеше да си отпочине малко.

Той издърпа омачкана книжка, озаглавена „Разходка из Куумската долина“, от Ерик Уилбрейс, който очевидно бе стъпил на почти всичко по-широко от козя пътека в близките планини Овнерог.* Имаше и схематична карта — единствената действителна карта на долината, попаднала на Ваймс. Ерик не беше лош художник.

[* Дори тогава са се намирали нахални планински кози на очевидно стръмни скатове и докато камъчетата са се ронели и ръсели около него, той явно ги е обвинявал, че нарушават Правото му да се скита. Ерик е вярвал непоколебимо, че Земята принадлежи на Хората, както и че той повече от всеки друг представлява Хората. Мъкнел се навсякъде с карта във водонепромокаема опаковка, овесена на връв през врата му. С такива хора шега няма.]

Куумската долина беше… ами Куумската долина беше основно отточен канал, ето какво беше: почти петдесет километра мека варовикова скала, обградена от планини с по-твърд скален състав; щеше да е каньон, ако не беше толкова широка. Единият й край почти се изравняваше с линията на снеговете, другият се сливаше с равнините.

Говореше се, че дори облаците страняха от опустошението, което представляваше Куумската долина. Може и да страняха, но това нямаше значение. Долината така или иначе си набираше вода от топенето и стотиците водопади, които се изливаха над нея от обрамчващите я планини. Един от тези водопади — Кралските сълзи — бе почти километър висок.

Река Куум не просто прииждаше в тази долина. Тя подскачаше и танцуваше в нея. Още на половината път се превръщаше в лабиринт от бучащи води, вечно сливащи се и разделящи се. Те носеха и захвърляха огромни камъни и си играеха с цели дървета, паднали от пропитите с влага гори, които колонизираха сипеите в подножието на планините. Изчезваха с клокочене в дупки и изригваха във фонтани на километри от тях. Нямаха картируемо русло — една силна буря горе в планините можеше да свлече по течението камъни колкото къщи и половин повалена гора, запушвайки понорите и изграждайки бентове. Някои от тях оцеляваха с години, превръщайки се в островчета сред стремглавите води, покривайки се с горички и полянки и колонии от големи птици. Тогава някой ключов камък се подместваше от произволен поток и за час всичко изчезваше.

Нищо, което не можеше да лети, не живееше в долината, поне не за дълго. Джуджетата се бяха опитали да я култивират отпреди първата битка. Не се беше получило. Стотици джуджета и тролове бяха пометени от прословутото наводнение и много от тях никога не бяха открити. Куумската долина ги бе поела в недрата си, в понорите и пещерите си и ги бе запазила за себе си.

В долината имаше места, където ако пуснеш шарена тапа в пастта на някой водовъртеж, след повече от двайсет минути тя изкача във фонтан от пръски на по-малко от километър встрани.

Самият Ерик бе видял този номер, прочете Ваймс, направен от един гид, който поискал по половин долар за демонстрацията. О, да, хората посещаваха долината — туристи, поети и художници, търсещи вдъхновение в обруления, безмилостен пущинак. А други хора — гидове — ги водеха догоре срещу солидно заплащане. За няколко долара в повече им разказваха историята на мястото. Разправяха как вятърът в скалите и бученето на водите носят отзвука на древна битка, продължаваща в смъртта. Казваха, че може би всички онези отнети от долината тролове и джуджета все още се сражават там долу, в тъмния лабиринт от пещери и ревящи потоци.

Един от тях признал на Ерик, че като бил момче през едно хладно лято, когато водите от топящите се снегове били сравнително ниски, се спуснал по въже в един от понорите (понеже като във всички подобни разкази историята на Куумската долина нямаше да е пълна без слухове за несметни съкровища, пометени надолу в мрака) и със собствените си уши чул над шума на водата грохота на битката и крещенето на джуджета, не, сър, честно, сър, смръзна ми се кръвчицата, наистина, сър, о, много благодаря, сър…

Ваймс се изпружи на мястото си.

Вярно ли беше това? Ако този човек бе стигнал малко по-надолу, щеше ли да намери малкия говорещ куб, който Методий Мискинин имаше лошия късмет да отнесе в дома си? Ерик бе отхвърлил това като опит за изкрънкване на още един долар и сигурно си е било точно така, но… Не, кубът дотогава вероятно е бил отдавна изчезнал. При все това мисълта бе интригуваща.

Прозорчето на кочияша се отвори.

— Извън града сме, сър, пред нас е чисто — докладва Уиликинс.

— Благодаря ти. — Ваймс се протегна и погледна към Сибил. — Е, това е моментът на истината. Дръж здраво малкия Сам.

— Сигурна съм, че Муструм не би направил нищо опасно, Сам — отвърна Сибил.

— Не съм убеден в това — Ваймс отвори вратата. — Сигурен съм, че не би _искал_.

Той се прехвърли навън и с помощта на Детритус се изтегли на покрива на каретата.

Тя се движеше добре. Слънцето грееше. От двете страни на пътя зелевите поля изпускаха нежния си аромат във въздуха.

Ваймс се настани до иконома.

— Добре — подвикна, — всички държат ли се за нещо? Хубаво. Пришпори ги!

Уиликинс размаха камшика. Усети се леко раздрусване, когато конете дръпнаха напред, и Ваймс почувства как каретата ускорява.

И май това бе всичко. Очакваше нещо малко по-впечатляващо. Постепенно набираха скорост, да, но това само по себе си не изглеждаше много магическо.

— Предполагам, че се движим с около трийсет километра в час, сър — каза Уиликинс. — Това е доста добра скорост. Препускат добре без…

Нещо ставаше с хамутите. Медните дискове блестяха.

— Вижте зелките, сър! — извика Детритус.

От двете страни на пътя зелките избухваха в пламъци и се изстрелваха във въздуха. А конете все тъй набираха скорост.

— Става дума за енергия! — изкрещя Ваймс, за да надвика вятъра. — Захранваме се от зелки! А…

Той спря. Задната двойка от впряга леко се издигаше във въздуха. Под вторачения му взор челната двойка също започна да се издига.

Той рискува да се обърне назад. Другата карета ги следваше неотлъчно, ясно се виждаше розовото лице на Фред Колън, оцъклено в ням ужас.

Когато Ваймс погледна отново напред, и четирите коня бяха във въздуха.

Освен това имаше и пети кон, по-голям от останалите и прозрачен. Виждаше се само заради прахта и случайния проблясък на светлина по невидимите хълбоци. Всъщност представляваше онова, което се получава, като махнеш коня, но оставиш движението му, скоростта му… духа му, онази част от него, която оживяваше в порива на вятъра. Онова от коня, което всъщност бе Кон.

Вече не се чуваше почти никакъв звук. Може би той не успяваше да насмогне.

— Сър? — тихо се обади Уиликинс.

— Да? — отвърна Ваймс с насълзени очи.

— Минахме последния километър за малко над половин минута. Засякох между километричните камъни.

— Сто километра в час? Не изтъпявай, човече! Една карета не може да се движи толкова бързо!

— Както кажете, сър.

Профучаха покрай един километричен камък. С периферния си слух Уиликинс долови как Ваймс брои под нос, докато не след дълго подминаха още един камък.

— Магьосници, а? — отпаднало рече Ваймс, вторачен право напред.

— Действително, сър — отвърна Уиликинс. — Може ли да предложа след Куирм да тръгнем направо през равнината?

— Пътищата там са доста лоши, да знаеш — отбеляза Ваймс.

— Убеден съм, сър. Но това всъщност няма значение — каза икономът, без да отмества очи от главоломно разстилащия се пред тях път.

— Защо? Ако тръгнем с пълна скорост по онези разбити…

— Косвено имах предвид факта, сър, че вече не точно докосваме земята.

Ваймс, здраво сграбчил перилото, се надвеси отстрани. Колелата се въртяха лениво. Пътят под тях представляваше размито петно. А пред тях духът на коня ведро галопираше напред.

— Около Куирм има доста странноприемници — отрони той. — Бихме могли, ъ-ъ, да поспрем за обяд?

— По-скоро късна закуска, сър! Пощенска кола отпред, сър! Дръжте се здраво!

Миниатюрното квадратче отпред нарастваше доста бързо. Уиликинс дръпна юздите, Ваймс за миг зърна препускащи коне, а пощенската кола се превърна в стопяваща се точица и скоро изчезна сред пушеците от горящи зелки.

— Онез камъни бая бързо джиткат край нас — забеляза Детритус общително. Зад него, за пръв път озовал се в свят, в който небето стигаше чак до земята, Тухльо се бе проснал на покрива на каретата, здраво стиснал очи. Пръстите му оставяха отпечатъци в медните перила, обкантващи покрива.

— Може ли да пробваме спирачките? — опита Ваймс. — Внимавай! Каруца!

— Те само спират колелата, сър! — извика Уиликинс, докато каруцата изсвистя покрай тях и се смали в далечината.

— Пробвай малко да дръпнеш юздите!

— При тази скорост, сър?

Ваймс открехна прозорчето зад тях. Сибил бе взела малкия Сам в скута си и люшкаше над главата му пухкава дрънкалка.

— Всичко наред ли е, скъпа?

Тя вдигна очи и се усмихна.

— Много меко вози, Сам. Но не се ли движим малко бързичко?

— Ъ-ъ, можеш ли да седнеш с гръб към конете? — помоли Сам. — И да хванеш здраво малкия? Може леко да… подруса. — Той изчака Сибил да си смени мястото, след което затвори прозорчето и извика на Уиликинс: — Сега!

Изглежда нищо не стана. В съзнанието на Ваймс крайпътните камъни отекваха с _жжт… жжт_ покрай профучаващия впряг.

След което летящият свят позатихна, докато в полята от двете им страни стотици горящи зелки се изстрелваха в небето с опашки от мазен дим. Изтъканият от светлина и въздух кон изчезна и истинските коне леко се спуснаха на пътя, плавно превръщайки се от плаващи статуи в бясно галопиращи зверове.

Дочу кратък писък, когато каретата зад тях ги подмина и свърна в едно поле с карфиол, където накрая заора с метеорен бумтеж. И настъпи тишина, нарушавана само от хаотичното тупване на падащи зелки. Детритус успокояваше Тухльо, който очевидно не бе уцелил момента да става чист. Явно щеше да се омаже и без дрогата.

Горе в небето, извън обхвата на зелките, пропя полска чучулига. Долу с изключение на хленченето на Тухльо всичко бе затихнало.

Ваймс разсеяно измъкна полуопечено листо от шлема си и го метна настрана.

— Е, това беше забавно — рече с малко отнесен глас. Внимателно се смъкна на земята и отвори вратата на каретата. — Всички добре ли сте там вътре?

— Да. Но защо спряхме? — запита Сибил.

— Свърши ни… ъ-ъ, ами просто ни свърши. По-добре да ида да видя дали останалите са наред…

Близкостоящият километричен камък обявяваше, че до Куирм остават три километра. Докато Ваймс измъкваше гроздеберито, една нажежена зелка се размаза на пътя зад гърба му.

— Добро утро! — любезно поздрави той за изненада на духчето. — Колко е часът, моля?

— Ъ-ъ… осем без девет, Въведете Името Си Тук.

— Това значи малко над километър и половина в минута — измърмори Ваймс. — Много добре.

Крачейки като сомнамбул, той пресече пътя и мина до полето от другата страна. Тръгна по следата от прекършена, пушеща зеленина към другата карета. Пътниците тъкмо се измъкваха от нея.

— Всички добре ли са? Закуската днес ще бъде варено зеле, печено зеле, пържено зеле — той бързо отскочи, когато димящ карфиол удари земята и се пръсна на парчета — и карфиолен сюрприз. Къде е Фред?

— Търси място да повърне — докладва Ангуа.

— Разумен човек. Ще поостанем минутка-две тук, струва ми се.

След това Сам Ваймс се върна до километричния камък, седна до него, обви го с ръце и го стискаше, докато не се почувства по-добре.

>

_Можеше да стигнеш джуджетата доста преди да наближат Куумската долина. Боже мили, с тази скорост отпреди малко направо трябваше да внимаваш да не се забиеш в тях!_

Мислите гризяха Ваймс, докато Уиликинс изведе каретата от Куирм с много умерена скорост, а после, при една права отсечка от пътя, отприщи скритите конски сили, докато не вдигнаха шейсет километра в час. Това изглеждаше достатъчно бързо.

_Все пак никой не пострада. Би могъл да стигнеш Куумската долина до здрачаване!_

Да, но планът не беше такъв.

„Добре — каза си той, — а какъв е планът по-точно?“ Е, определено беше от полза, че Сибил познаваше едва ли не всички или поне всички от женски пол на определена възраст, които бяха посещавали Куирмския колеж за благородни девици по нейно време. Явно бяха стотици. Изглежда всички имаха имена от сорта на Бъни или Бабълс и педантично поддържаха връзка помежду си, до една бяха омъжени за влиятелни или могъщи мъже, всички се прегръщаха при поздрав и говореха за доброто старо време в клас 3-б или който и да било там, а ако действаха заедно, сигурно щяха да въртят света на пръста си или — мисълта осени Ваймс — може би вече го правеха.

Те бяха Дами, които Организират.

Колкото и да се стараеше, бяха необозрими за Ваймс. Обединяваше ги поток от кореспонденция. Той се удивяваше на способността на Сибил да се притеснява за проблемите на дете — което никога не бе зървала, — на жена, която не бе виждала от двайсет и пет години. Това си беше чисто женско умение.

И така, щяха да отседнат в близко до долината градче при една дама, засега известна му само като Бънти, чийто съпруг бе местният магистрат. По думите на Сибил, той притежаваше собствена полиция. Ваймс си преведе това като „собствена банда от дебеловрати, беззъби, зловонни ловци на крадци“, понеже в тези градчета обикновено беше така. Все пак можеха и да са от полза.

Извън това… нямаше план. Възнамеряваше да намери джуджетата и да залови и завлече обратно в Анкх-Морпорк възможно най-много от тях. Но това бе намерение, не план. Все пак твърдо намерение. Петима бяха убити. Това не се преглъща просто ей така. Щеше да ги завлече до тъмниците и да хвърли всичко върху тях, надявайки се на попадение. Съмняваше се, че са им останали много приятели. Работата, разбира се, щеше да се политизира, винаги става така, но поне хората щяха да _знаят_, че е направил всичко по силите си, а това беше единственото, което можеше да направи. И с малко късмет това щеше да избие странните идеи от главите на останалите. Но все пак оставаше проклетата Тайна. Хрумна му, че ако _успее_ да я разкрие и тя се окаже само доказателство, че джуджетата са нападнали от засада троловете или троловете са нападнали от засада джуджетата, или че и двете страни взаимно са си устроили засада и са нападнали едновременно, е, значи просто можеше да я хвърли на боклука. Това наистина нямаше да промени нищо. А едва ли щеше да се окаже гърне със злато. Войниците не носеха много пари на бойните полета, понеже нямаше кой знае за какво да ги похарчат.

Въпреки всичко началото бе добро. Бяха откопчили малко време, нали? Можеха да поддържат прилична скорост и да сменят конете на всяка спирка. Защо се опитваше да се убеждава? Разумно бе да намалят темпото. Онази скорост беше _опасна_.

— Ако поддържаме това темпо, можем да сме там вдругиден, нали? — обърна се той към Уиликинс, докато конете топуркаха между посевите с млада царевица.

— Щом казвате, сър — отвърна Уиликинс. Ваймс забеляза дипломатичната нотка.

— Не смяташ ли така? Хайде, можеш да споделиш спокойно!

— Е, сър, онези джуджета искат да стигнат там спешно, нали?

— Предполагам. Не мисля, че ще искат да се мотаят. Е, и?

— Ами просто се чудя защо смятате, че ще използват пътя, сър. Биха могли да ползват метли, нали?

— Сигурно — призна Ваймс. — Но архиканцлерът щеше да ми каже, ако беше така, убеден съм.

— Моля да ме извините, сър, но какво общо има той с това? На тях не им е нужно да притесняват господата от университета. Всички знаят, че най-добрите метли се правят от джуджета, горе в Меден рудник.

Каретата трополеше по пътя си.

След известно време Ваймс отбеляза с тон на дълбоко размишлявал човек:

— Все пак трябва да пътуват нощем. Иначе ще ги забележат.

— Съвършено вярно, сър — отвърна Уиликинс, вперил поглед право пред себе си.

Отново настъпи дълбокомислена тишина.

— Мислиш ли, че това чудо може да прескача огради? — запита Ваймс.

— Навит съм да пробвам, сър — ухили се Уиликинс — Магьосниците май са вложили известна мисъл в цялата тази работа.

— А каква скорост може да развие според теб, само така, дума да става?

— Не знам, сър. Но имам чувството, че ще е доста голяма. Сто и шейсет километра в час може би.

— Наистина ли? Това значи, че ще сме преполовили пътя за няколко часа!

— Е, нали сте казал, че искате да стигнете бързо, сър — напомни Уиликинс.

Този път тишината се задържа по-дълго, преди Ваймс да каже:

— Добре, спри някъде. Искам да съм сигурен, че всеки е наясно какво ще направим.

— С удоволствие, сър — отзова се Уиликинс. — Тъкмо ще имам възможност да си завържа шапката.

>

Онова, което Ваймс най-вече си спомняше от пътуването — а искаше доста да забрави от него, — бе тишината. И _лекотата_.

О, чувстваше вятъра по лицето си, но само като полъх, дори когато земята се превърна в плоска зелена мъглявина. Въздухът някак си обтичаше каретите. Когато Ваймс пробно вдигна лист хартия над главата си, той хвръкна мигновено.

Царевицата също експлодираше. С приближаването на каретите зелените кочанчета никнеха от земята, сякаш теглени от нещо, а после се пръсваха като фойерверки.

Царевичните поля преминаваха в пасища, когато Уиликинс отбеляза:

— Знаете ли, сър, това нещо се управлява само. Гледайте!

Той отпусна юздите пред приближаващата се горичка. Още преди викът да се е дооформил в гърлото на Ваймс, каретата кривна покрай горичката, а после плавно се върна към курса си.

— Не го прави повече, моля те!

— Добре, сър, но каретата се управлява сама. Не мисля, че мога да я _накарам_ да се блъсне в нещо.

— Не пробвай! — бързо рече Ваймс. — И се кълна, че видях една крава да експлодира там отзад. Карай далеч от градове и хора, а?

Зад каретата репи и камъчета се изстрелваха във въздуха и отскачаха в обратната посока. Ваймс се надяваше това да не им докара беля.*

[* Но стана така, че приписаха цялата вина на разни извънземни, така че нямаше проблем.]

Другото, което забеляза, бе странната синкавост на пейзажа пред тях, докато зад тях преобладаваше червен оттенък. Не му се щеше да изтъква това обаче, да не би да прозвучи странно.

Наложи се на два пъти да спрат и да питат за пътя и в пет и половина бяха на трийсет километра от Куумската долина. Там имаше странноприемница. Установиха се в двора й. Почти не разговаряха. Освен жадния за скорост Уиликинс, единствените неразтърсени от пътуването бяха Сибил с малкият Сам, който изглеждаше доста щастлив, и Детритус, който бе наблюдавал профучаващия край него свят с очевидна наслада. Тухльо все още лежеше по очи на покрива на каретата, здраво стиснал перилата.

— Десет часа — каза Фред Колън. — Заедно с обяда и спирка за повръщане. Не мога да повярвам…

— Не мисля, че хората са пригодени да се движат с тая скорост — оплака се Ноби. — Чини ми се, че мозъкът ми е още вкъщи.

— Е, ако ще го чакаме да ни настигне, Ноби, да си купя къща тук, а? — обади се Фред.

Нервите бяха обтегнати, мозъците се опитваха да наваксат…

„Ето защо не харесвам магия — помисли си Ваймс. — Но вече сме тук и е удивително как бирата помага за възстановяването.“

— Бихме могли дори да хвърлим по един поглед на Куумската долина, преди да се стъмни — предложи той за всеобщ потрес.

— Не, Сам! Всеки трябва да хапне и да почине! — отсече Сибил. — Да отидем в града като нормални хора, чинно и бавничко, а за утре всички ще са свежи.

— Лейди Сибил има право, командире — каза Свитсън. — Не бих ви посъветвал да ходите в долината нощем, особено по това време на годината. Твърде лесно е да се загуби човек.

— В долината? — вдигна вежди Ваймс.

— О, да, сър — намеси се Веселка. — Ще разберете защо, сър. При това, ако се загубите, умирате.

Пътуваха в умерено темпо към града и понеже беше шест часът, Ваймс прочете „Къде е моята крава?“ на малкия Сам. Всъщност начинанието стана колективно. Веселка допринесе с кудкудякането — област, в която Ваймс чувстваше известни затруднения, а Детритус произведе такова „Хррррп!“, че разтърси прозорците. Граг Свитсън, противно на всички очаквания, успя да докара много сносно грухтене. В големите ококорени очи на малкия Сам това наистина беше Шоуто на годината.

>

Бънти се учуди да ги види толкова скоро, но Дамите, които Организират, рядко изпадат в смут от неочаквано подранили гости.

Оказа се, че Бънти е всъщност Беренис Мишкина, понастоящем Уейнсбъри, което сигурно е било облекчение, със задомена дъщеря, живееща близо до Куирм, и син, който трябвало да отиде спешно до Четири хикса заради _пълно_ недоразумение, но сега се бил заел с голям бизнес с овце. Надявала се, че Сибил и, разбира се, Негова светлост ще могат да останат до събота, понеже е поканила просто _всички_ и не беше ли малкият Сам абсолютно _прелестен_… и така нататък чак до „… и почистихме една от конюшните за троловете ви“, казано с щастлива усмивка.

Преди Сибил или Ваймс да успеят да продумат, Детритус свали шлема си и се поклони.

— Много благодаря, г’спожо — сериозно каза той. — Да знаете, хората нявга забравят да ги почистят. Точно тия малки жестове значат много.

— О, благодаря — възкликна Бънти. — Колко очарователно. Аз, ъ-ъ, никога не съм виждала трол да носи дрехи досега.

— Мога да ги сваля, ако искате — предложи Детритус. В този момент Сибил внимателно хвана Бънти за ръка и предложи:

— Нека те представя на всички останали…

Господин Уейнсбъри, магистратът, не беше подкупният продажник, който Ваймс бе очаквал. Беше слаб, висок и не говореше много; прекарваше повечето си време у дома в кабинет, пълен с юридическа литература, лули и рибарски такъми; раздаваше правосъдие сутрин, ходеше на риболов следобед, и великодушно прости на Ваймс за пълната му незаинтересованост относно умрелите мухи.

Местното градче, наричано Куумската махала, се изхранваше добре покрай реката. Куум се разстилаше и забавяше устрема си в равнините и бе тъпкана с риба повече от консерва сардини. От двете й страни се ширеха блата с дълбоки и скрити езера, покрай които гнездяха и се хранеха безброй птици.

О… имаше и черепи.

— Аз съм и съдебният лекар — сподели на Ваймс господин Уейнсбъри, докато отключваше чекмедже на бюрото си. — Всяка пролет реката изхвърля кости тук. Предимно на туристи, разбира се. Уви, те наистина не приемат съвети. Но понякога се натъкваме на неща от по-голям… исторически интерес. — Сложи джуджешки череп на тапицирания с кожа плот. — На около стотина години е. От последната голяма битка преди век. Изниква и по някоя част от снаряжението. Прибираме всичко в костницата и от време на време джуджетата или троловете идват с каруца да подберат каквото трябва и го отнасят. Приемат нещата много насериозно.

— А някакво съкровище? — запита Ваймс.

— Ха. Не и такова, за което ме осведомяват. Но щях да чуя, ако е имало нещо голямо. — Магистратът въздъхна. — Всяка година тук идват търсачи. Понякога вадят късмет.

— Намират злато?

— Не, но се връщат живи. Останалите? В определен момент водата ги изхвърля от пещерите. — Той избра една лула от поставката на бюрото си и започна да я пълни. — Чудя се, че всички смятат за необходимо да носят оръжие в долината. Тя убива по прищявка. Ще вземете ли един от момците ми, командире?

— Имам си личен водач — отказа Ваймс, но после добави: — Благодаря все пак.

Господин Уейнсбъри дръпна от лулата си.

— Както желаете, разбира се. При всички положения ще следя реката.

>

Ангуа и Сали бяха настанени в една спалня. Ангуа се опита да се настрои положително. Жената нямаше как да знае. Пък и бе приятно да си легнеш на чисти чаршафи, макар и стаята да миришеше леко на плесен. „Повече плесен, по-малко вампир — каза си тя, — гледай от добрата страна!“

Отвори око в тъмнината.

Някой тихо бе прекосил стаята. Не вдигаше шум, но раздвижи въздуха и промени структурата на неуловимите нощни звуци.

Вече стигна до прозореца. Той беше затворен, но лекото проскърцване сигурно бе от завъртането на райбера.

Лесно позна, че прозорецът се отвори — в стаята нахлуха нови миризми.

Разнесе се писък, може би доловим само от върколак, последван от внезапно изпърхване на множество кожени крилца. _Дребни_ кожени крилца.

Ангуа отново затвори око. Малката хубостница! Сигурно вече просто не й пукаше? Няма смисъл обаче да се опитва да я проследи. Поразсъждава върху идеята да затвори прозореца и да залости вратата, само за да види с какви извинения щеше да се измъкне, но я отхвърли. Безпредметно е и да казва на Ваймс. Какво можеше да докаже? Всичко ще се припише на върколашко-вампирската нетърпимост…

>

Сега, когато Куумската долина се ширна пред Ваймс, той разбра защо не бе правил планове. За нея не можеха да се правят планове. Тя щеше да им се присмее. Щеше да ги избута така, както избутваше пътищата.

— Разбира се, виждате я в най-доброто й състояние по това време на годината — каза Веселка.

— Под най-доброто имаш предвид?… — подсказа Ваймс.

— Ами не се опитва да ни убие, сър. И птичките пеят. А когато слънцето е в подходящо положение, се извиват чудни дъги.

Имаше страшно много птици. Насекомите се размножаваха като бесни в широките плитки локви и езерца, осейващи долината в късна есен. Повечето от тях пресъхваха до края на лятото, но сега-засега Куумската долина гъмжеше от неща, които правеха „бззз!“. А птиците прииждаха от равнините да пируват с тях. Ваймс не разбираше много от птици, но ги оприличаваше най-вече на лястовички, милиони лястовички. От гнездата на най-близката канара, поне на километър от тях, долиташе врява. А там, където дърветата и камъните бяха заприщили речните потоци, никнеха фиданки и зелени растения.

Под тясната пътечка, по която бе поела групата, водите бликаха от половин дузина скали и се съединяваха в един див водопад над равнината.

— Всичко е толкова… толкова живо — възкликна Ангуа. — Мислех, че ще е просто каменист пущинак.

— Така е на бойните полета — обясни Детритус, покрит с блестящи капчици роса. — Баща ми ме доведе тука, като пътувахме за града. Показа ми тоя камънак, тресна ме по тиквата и каза „Помни“.

— Какво да запомниш? — попита Сали.

— Не каза. Тъй че аз, така де, най-общо запомних.

„Не очаквах това — помисли си Ваймс. — Толкова е… хаотично. О, добре, нека поне се махнем от козирката. Всичките тези проклети скални късове все са дошли отнякъде.“

— Надушвам дим — обяви Ангуа след малко, докато несигурно напредваха по обсипаната с отломки пътека.

— Бивачни огньове — подхвърли Веселка. — Подранили ентусиасти, предполагам.

— Искаш да кажеш, че си пазят ред за битката? — удиви се Ваймс. — Внимавай с този камък, хлъзга се!

— О, да. Боят започва едва в Деня на Куумската долина. Това е утре.

— По дяволите, бях загубил представа. Ще ни засегне ли тук долу?

Свитсън се прокашля вежливо.

— Не мисля, командире. Този район е прекалено опасен за битка.

— О, да, ще бъде ужасно, ако някой се нарани — процеди Ваймс, катерейки се по една дълга купчина гниеща дървесина. — На всички ще им се скофти денят.

„Историческо пресъздаване — каза си кисело, докато си проправяха път около, под, над или през камъните и гъмжащите от насекоми купчини натрошена дървесина, пресечени отвсякъде от ручейчета. — Само че ние го правим с хора в костюми и изтъпени оръжия, плюс продавачи на хотдог и момичета, които се чувстват тъпо, защото могат да се облекат само като слугини, понеже слугинството е било единствената възможност за женски работни места в по-старите времена.

Но джуджетата и троловете… те наистина водят битката наново. Като че ли ако я повторят достатъчно пъти, резултатът ще е по-добър.“

На пътеката пред него се изпречи дупка, наполовина запълнена със зимни отломки, но успяваше да погълне цял ручей. Той се вливаше, пенейки се, в дълбините. Далеч долу се чуваше екот. Когато коленичи и докосна водата, тя се оказа режещо студена.

— Да, внимавайте за понори, командире — предупреди Свитсън. — Това е варовик. Водата го прояжда твърде бързо. Сигурно ще попаднем и на доста по-големи. Често са скрити под гниещи наноси. Внимавайте къде стъпвате.

— Не се ли запушват?

— О, да, сър. Видяхте размера на камъните, отърколени дотук.

— Това е като огромен билярд!

— Нещо подобно, предполагам — внимателно отвърна Свитсън.

След десетина минути Ваймс седна на един пън, свали шлема си, извади голяма червена кърпа и избърса чело.

— Става все по-горещо — отбеляза той. — А всичко в това проклето място изглежда еднакво… Ох! — Той се перна по китката.

— Комарите може да са малко радикални, сър — отзова се Веселка. — Говори се, че ако хапят много силно, наближава буря.

И двамата вдигнаха очи към планините. В далечния край на долината се стелеше жълта мараня, а между върховете — облаци.

— Е, _чудесно_ — каза Ваймс, — понеже сякаш ме ухапа до кокал.

— Не бих се тревожила толкова, командире — отбеляза Веселка. — Голямата буря в Куумската долина се случва веднъж в живота.

— Със сигурност не би доживял друга, ако попаднеш в нея — съгласи се Ваймс. — Да си призная, това проклето място ми лази по нервите.

Останалите от групата ги настигнаха един по един. Сали и Детритус видимо страдаха от жегата. Вампирът седна в сянката на голяма скала, без да каже дума. Тухльо се просна до ледения поток и натопи глава в него.

— Опасявам се, че не съм от голяма полза тук, сър — призна Ангуа. — Надушвам джуджета, но само толкова. Навсякъде има прекалено много проклета вода!

— Може би няма да ни е необходим носът ти. — Ваймс развърза рулото с рисунката на Сибил, разви я и защипа двата края.

— Веселке, ще ми помогнеш ли? — помоли той. — Всички останали починете си малко. И не се смейте!

Той надяна пръстена от планини на главата си. Откъм Ангуа дойде покашляне, което се престори, че не забелязва.

— Добре — проточи Ваймс, завъртайки твърдата хартия, за да намести контура на планините над нарисуваните им очертания. — Това там е Меден рудник, а _там_ — Кори Селести… и прилягат доста добре на рисунката. Практически вече сме върху мястото!

— Не съвсем, командире — обади се Свитсън зад него. — И двете са поне на шестстотин километра оттук. Изглеждат почти еднакво от всяка точка в тази част на долината. Трябва да гледате по-близките върхове.

Ваймс се обърна.

— Добре. Кой е онзи, дето изглежда като отсечен отляво?

— Това е Кралят, сър — каза Веселка. — Той е на около петнайсет километра.

— Наистина ли? Изглежда по-близо. — Ваймс откри планината на рисунката. — А онзи малкият там? С двата върха?

— Не знам как се казва, сър, но виждам какво имате предвид.

— Прекалено са малки и прекалено сближени… — промърмори Ваймс.

— Тогава тръгнете към тях, сър. Гледайте си в краката. Стъпвайте само на гола скала. Заобикаляйте всякакви струпани отломки. Грагът е прав. Може да скриват някой стар понор и да паднете право през тях.

— Добре-е. Някъде на средата им е онази оголена скала със странната форма. Ще тръгна право към нея. И ти гледай къде стъпвам, става ли?

Опитвайки се да държи рисунката по контура, препъвайки се в камъни и джапайки през ледени ручейчета, Ваймс вървеше по самотната долина…

— Мътните го взели!

— Сър?

Ваймс погледна над ръба на фунията си.

— Изгубих Краля. Онази проклета верига от скални късове го скрива. Чакай малко… виждам планината с откършения връх…

Наглед бе толкова просто. _Щеше_ да е просто, ако Куумската долина беше равна, а не осеяна с валуни като разхвърляни кегли по игрището на боговете. На някои места трябваше да се връщат обратно заради камари преплетени, вонящи, гъмжащи от комари дървета, които препречваха пътя. Или прегради от камъни с дължината на улица. Или широк, изпълнен с мъгла, бумтящ котел разпенена вода, който навсякъде другаде щеше да се нарича Дяволски казан, но тук бе безименен, защото това бе Куумската долина и за нея просто нямаше достатъчно дяволи, а и те нямаха достатъчно казани.

А мухите хапеха и слънцето напичаше, и гниещите дървета, влажният въздух и липсата на вятър създаваха гъсти лепкави миазми, които сякаш размазваха мускулите. „Нищо чудно, че са се били в другия край на долината — помисли си Ваймс. — Там поне има въздух и вятър. Поне се чувстваш добре.“

Понякога излизаха на открито място, което приличаше на нарисуваното от Методий Мискинин, но после то отново изчезваше в лабиринта. Налагаше се да заобикалят, след което да заобикалят заобиколеното.

Накрая Ваймс седна на избелял, пропукващ дънер и хвърли рисунката до него.

— Сигурно сме го пропуснали — изпъхтя. — Или Мискинин не е уцелил съвсем планините. Пък може и част от планината да се е срутила през последните стотина години. Възможно е. Може да сме на двайсет крачки от каквото и да търсим и пак да го пропуснем. — Той перна един комар от китката си.

— Горе главата, сър! Мисля, че сме доста близо — окуражи го Веселка.

— Нима? И какво те кара да мислиш така? — сопна се Ваймс, обърсвайки вежда.

— Понеже смятам, че май седите върху картината, сър. Много е изцапано, но на мен това ми прилича на навито платно.

Ваймс бързо стана и се втренчи в дънера. Единият край на това, което бе взел за сиво-жълтеникава кора, бе леко заметнат и разкриваше боя от вътрешната си страна.

— А онези пръчки там… — започна Веселка, но спря, защото Ваймс вдигна пръст до устните си.

Наблизо наистина лежаха няколко дълги тънки борови клона с откършени клонки. Нямаше да ги забележат, ако не беше навитата на руло картина.

„Те просто са постъпили като нас — замисли се Ваймс. — Сигурно им е било по-лесно, ако са имали достатъчно джуджета да придържат картината. Планините им са били нормално оцветени, а не само контурни линии, и по-голямото платно е било по-точно. При това са разполагали с време. Мислели са, че са доста напред от нас. Тревожили са се само за проклетия мистичен символ.“

Той изтегли меча си и подкани Веселка да го последва.

„Явно не само тъмните джуджета са тук — каза си Ваймс, промъквайки се покрай близките скали. — Те няма да стоят на открито през деня. Да видим, значи, колко са останали на стража…“

Николко, както се оказа. Беше нещо като антиклимакс. Зад скалите бе мястото, където би стоял X, ако имаше такъв.

Сигурно са били наистина уверени в себе си, осъзна Ваймс. Както изглежда, бяха преместили тонове камъни и паднала дървесина, а лостовете бяха останали като доказателство.

Точно този момент би бил много подходящ Ангуа и останалите да се присъединят към нас, реши той.

Пред тях имаше дупка с отвор около два метра. Напречно на нея бе сложен стоманен прът, забит в два прясно изсечени жлеба. Якото въже висеше от пръта и изчезваше в дълбините. Далече долу се носеше тътенът на тъмни води.

— Мискинин ще да е бил голям храбрец да застане тук — отбеляза Ваймс.

— Преди сто години дупката сигурно е била тампонирана, сър — предположи Веселка.

— Виж какво — подхвана Ваймс, ритайки камъче в гърловината. — Преструвай се, че съм градско чедо, което си няма и идея от пещерите, става ли?

— Това е, когато дупката се запуши, сър — търпеливо обясни Веселка. — Господин Мискинин сигурно е трябвало само да се спусне върху тапа от наноси.

_Това е мястото._

„Значи… тук е намерил говорещия куб“ — каза си Ваймс. Пренебрегвайки протестите на Веселка, защото тук той бе командирът, Ваймс се хвана за въжето и се спусна няколко стъпки.

Там, под отвора на дупката, в скалата бе набито ръждясало парче желязо. От него висяха няколко брънки от също толкова ръждясала верига.

_То пееше във веригите си…_

— В една бележка пишеше, че онова нещо било оковано — спомни си той. — Е, тук има някаква верига и нещо като счупен нож!

— Джуджешка стомана, сър! — укорително го поправи Веселка. — Много издръжлива.

— Може ли да издържи цялото това време?

— О, да. Предполагам, че за известен период след Мискинин това тук е било фонтан — водата е бликнала под налягане и е избутала тапата навън. Подобни неща се случват непрекъснато в Куумската до… Ъ-ъ, сър, какво правите?

Ваймс се взираше надолу в тъмнината. Под него се пенеха невидими мрачни води. „Значи… пратеникът се е изкатерил по тази дупка — разсъди той. — Къде да скрие куба на сигурно място? Горе може да е имало тролове. Но едно бойно джудже със сигурност има кинжал, пък и обичат веригите. Да… тук би било добро място. А и той скоро е щял да се върне…“

— Старчоците са се спуснали по това? — Той плъзна поглед по въжето, чезнещо в мрака.

— Старчоци, ама джуджета, сър. Да. Силни сме за ръста си. Няма да слизате долу, нали, сър?

_Там долу има страничен тунел…_

— Там долу трябва да има страничен тунел — каза Ваймс. Горе в планините изтътна гръм.

— Но другите скоро ще дойдат, сър! Не прибързвате ли?

_Не ги чакай._

— Не. Кажи им да ме последват. Виж, изгубихме време. Не мога да вися тук цял ден.

Веселка се поколеба, а после извади нещо от една торбичка на колана си.

— Тогава поне вземете това, сър.

Ваймс улови малкото пакетче. Беше учудващо тежко.

— Восъчен кибрит, сър, не се мокри. А опаковката ще гори като факла поне четири минути. Има и джуджешки хляб.

— Е… благодаря — каза Ваймс на тревожната кръгла сянка под жълтото небе. — Гледай сега, ще видя дали долу има някаква светлина и ако няма, веднага ще се върна. Не съм _толкова_ тъп.

Той се заспуска по въжето. Имаше възел на всеки две стъпки. Въздухът бе ледено студен след жегата на долината. Фини пръски долитаха отдолу.

_Имаше_ тунел, доста над дъното. Почти бе сигурен и че вижда светлина в далечината. Е, не беше глупак. Трябваше да…

_Пусни се…_

Ръцете му отпуснаха захвата си. Дори не му остана време да изругае, преди водата да го погълне.

>

Ваймс отвори очи. След време, бавно движейки ръка заради болката, той откри лицето си и провери дали клепачите му действително бяха отворени.

Кои части от тялото му не боляха? Той провери. Не, явно никои. Ребрата му поддържаха рефрена на болката, а коленете, лактите и главата му допринасяха с трели и арпеджио. Накъдето и да помръднеше, за да облекчи болката, тя се прехвърляше от едно място на друго. Главата му бумтеше, сякаш някой удряше с чук по тъпанчетата му.

Той простена и изкашля вода.

Лежеше върху зърнест пясък. Чуваше шуртенето на водата някъде наблизо, но пясъкът под тялото му бе леко влажен. А това не изглеждаше редно.

Рискува да се обърне на една страна — процесът изтръгна значително количество стонове.

Спомняше си ледената вода. И дума не можеше да става за плуване. Единственото, което успя да направи, бе да се свие на топка, докато водата го подмяташе, остъргваше и удряше из моникса на Куумската долина. Сигурен бе, че в един момент мина през подземен водопад, но успя да поеме въздух, преди да бъде завлечен. После го обгърна дълбочина и налягане и животът му почна да се превърта пред очите му. Последната му мисъл бе „Моля ви, моля, нека пропуснем оная част с Дроздина Шибина“…

А сега лежеше тук на невидим плаж, изцяло извън водата. Но тук със сигурност нямаше приливи!

Значи имаше някой нейде в тъмнината, който го наблюдаваше. Това е. Извлекли са го и сега наблюдават…

Отново отвори очи. Малко от болката бе преминала, оставяйки за отплата вдървяване. Имаше чувството, че е минало време. Тъмнината го притискаше от всички страни, дебела като кадифе.

Той се завъртя с пъшкане и този път успя да застане на четири крака.

— Кой е там? — изфъфли и много внимателно се изправи на крака.

Изправеното положение изглежда намести предавките на мозъка му.

— Има ли някой? — Мракът погълна звука. Все пак какво щеше да направи, ако нещо бе отвърнало „Да!“?

Той изтегли меча си и го насочи напред, затътряйки се напосоки. След няколко крачки мечът издрънча в скала.

— Кибрит! — измърмори той. — Имам кибрит!

Напипа вързопчето и с треперещи пръсти бавно извади една клечка. Изчегърта восъка с нокът и я драсна в скалата.

Пламъкът преряза очите му. Бързо, гледай! Течаща вода, гладък пясък, следи от ръце и крака, излизащи от водата, само един чифт? Да. Стените изглеждаха сухи, малка пещера, ей там тъмница, изход…

Ваймс закуцука към кръглия отвор колкото може по-бързо, докато клечката пращеше и съскаше в ръката му.

Тук имаше по-голяма пещера, толкова голяма, че чернотата в нея сякаш изсмукваше цялата светлина на пламъчето, което опари пръстите му и угасна.

Тежкият мрак отново се спусна като завеса и той разбра какво имат предвид джуджетата. Това не беше тъмнината на навес, мазе или дори на плитката им мина. Тук бе дълбоко под земята и тежестта на целия този мрак го смазваше.

Тук-там капчици вода падаха с „пльок“ в невидими локви.

Ваймс се влачеше напред. Усещаше, че кърви. _Не_ знаеше защо върви, но знаеше, че трябва.

Може би щеше да открие лъч светлина. Може би щеше да открие дънер, завлечен дотук, и да изплува с него навън. Нямаше да умре, не и тук в мрака, далеч от дома си.

Капчуците в кухината ставаха все повече. Доста от тях се стичаха във врата му и навсякъде около него се чуваше пльок-пльок. Ха, да ти капе вода във врата и да шепнат странни шумове в сенките… е, по това се разбира дали ставаш за ченге, нали? Само дето тук нямаше сенки. Нямаше достатъчно светлина.

Може би онова проклето джудже бе минало оттук. Но _беше_ намерило изход. Може да е знаело пътя, може да е имало въже, може да е било младо и силно… както и да се е измъкнало, полуживо, скрило е съкровището, а после се е смъкнало до долината, на път към гроба си. Ето как си отиваха людете. Той си спомни госпожа Олдсбъртън, която полудя след смъртта на детето си и почна да бърше всичко в къщата, всяка чаша, стена, таван и лъжица, без да вижда никого и да чува нищо, просто работеше по цял ден и цяла нощ. Когато нещо в главата ти прещрака, си намираш занимание, каквото й да е, за да спреш да мислиш.

Най-добре да спре да мисли, че откритият от джуджето изход бе онзи, по който бе пристигнал, защото нямаше идея къде е сега.

Може би просто можеше да скочи обратно във водата, този път знаейки какво прави, и може би щеше да успее да изплува на открито, преди бясното течение да го очука до смърт. Може би щеше…

Защо, по дяволите, пусна онова въже? Беше нещо като онзи гласец, шепнещ „скачай“, когато си на ръба на скала, или „пипни огъня“. Хората не го слушат, разбира се. Поне повечето не го слушат обикновено. Значи, някакъв глас му бе казал „пусни се“ и той се пусна…

Ваймс се повлече напред, целият в болки и кръв, а мракът обви опашка около него.

>

— Ще се върне скоро, да знаеш — каза Сибил. — Дори да е в последната минута. — Големият старинен часовник в хола тъкмо бе отбелязал пет и половина.

— Сигурна съм — отвърна Бънти. Къпеха малкия Сам.

— _Никога_ не закъснява — продължи Сибил. — Казва, че ако закъснееш с добро основание, ще го направиш и с лошо. Освен това е едва пет и половина!

— Има много време — съгласи се Бънти.

— Фред и Ноби закараха ли конете до долината? — запита Сибил.

— _Да_, Сибил. Нали ги изпрати. — Бънти погледна над главата на Сибил към мършавата фигура на мъжа си, който стоеше на вратата на хола. Той безнадеждно сви рамене.

— Онзи ден влетя по стълбите, докато часовниците биеха шест часа. — Сибил нежно сапунисваше малкия Сам с гъбичка във формата на мече. — В последната секунда. Само почакай и ще видиш.

>

Искаше да спи. Никога не се бе чувствал толкова уморен. Свлече се на колене и падна възнак на пясъка.

Когато с мъка отвори очи, видя бледи звезди над главата си и отново го обзе чувството, че не е сам.

Обърна глава, примигвайки при режещата болка, и видя малък, но ярко осветен сгъваем стол на пясъка. На него седеше закачулена фигура и четеше книга. В пясъка до нея бе забита коса.

Бяла скелетна ръка прелисти страница.

— Ти вероятно си Смърт? — каза Ваймс след време.

— А, ГОСПОДИН ВАЙМС, КАКТО ВИНАГИ ПРОНИЦАТЕЛЕН. ВЕДНАГА СХВАНА. — Смърт затвори книгата с пръст в нея да отбележи мястото.

— Виждал съм те и преди.

— ВЪРВЯЛ СЪМ МНОГО ПЪТИ РЕДОМ С ТЕБ.

— И това е _то_, така ли?

— ХРУМВАЛО ЛИ ТИ Е НЯКОГА, ЧЕ ИДЕЯТА ЗА ПИСМЕНО ПОВЕСТВОВАНИЕ Е МАЛКО СТРАННА?

Ваймс разбираше кога някой се опитва да избегне отговор, който наистина не иска да каже, и случаят бе точно такъв.

— Така ли е? — настоя той. — Това ли е то? Този път ли е краят?

— МОЖЕ БИ.

— Може би? Що за отговор е това?

— МНОГО ТОЧЕН. НАМИРАШ СЕ В ПРЕДСМЪРТНО СЪСТОЯНИЕ, КОЕТО НЕМИНУЕМО ОЗНАЧАВА, ЧЕ АЗ ИЗПАДАМ В ПРЕДВАЙМСОВО СЪСТОЯНИЕ, РАЗБИРАШ ЛИ? НЕ МИ ОБРЪЩАЙ ВНИМАНИЕ. ВЪРШИ СИ ТАМ КАКВОТО ВЪРШЕШЕ. ИМАМ СИ КНИГА.

Стиснал зъби, Ваймс се обърна по корем и се надигна на четири крака. Успя да мине няколко метра, преди да се срути отново.

Дочу звука от преместването на стол.

— Не трябва ли да присъстваш на друго място?

— ПРИСЪСТВАМ — отвърна Смърт, сядайки отново.

— Но ти си тук!

— СЪЩО — Смърт обърна страница и като за бездиханен човек докара доста сносна въздишка. — ИЗЛИЗА, ЧЕ ГО Е ИЗВЪРШИЛ ИКОНОМЪТ.

— Какво е извършил?

— ТОВА Е ИЗМИСЛЕНА ИСТОРИЯ. ТВЪРДЕ СТРАННО. ЧОВЕК САМО ТРЯБВА ДА ОБЪРНЕ НА ПОСЛЕДНАТА СТРАНИЦА И ЩЕ РАЗБЕРЕ ОТГОВОРА. СЛЕДОВАТЕЛНО КАКЪВ Е СМИСЪЛЪТ НАРОЧНО ДА НЕ РАЗБИРА?

На Ваймс това му се стори безсмислено, така че го пренебрегна. Част от болките бяха преминали, но главата му още кънтеше. Изпитваше празнота, всецялостна. Просто искаше да спи.

>

— Този часовник верен ли е?

— Опасявам се да, Сибил.

— Тогава просто ще го почакам отвън. Ще приготвя книгата. Да знаеш, няма да допусне нищо да го спре.

— Сигурна съм — каза Бънти.

— Макар че долната долина може да е много коварна по това време на… — Уейнсбъри замлъкна под режещия поглед на жена си.

Беше шест без шест.

>

— Об гъл бъл гълбук!

Беше съвсем слаб, воднист звук и идваше нейде от панталоните на Ваймс. След известно време, достатъчно да си спомни, че има две ръце и панталони, той се пресегна и с мъка измъкна гроздеберито от джоба си. Кутията бе очукана, а духчето — когато Ваймс успя да отвори капака — доста бледо.

— Об бъл гълбук!

Ваймс се вторачи в него. Това беше говореща кутия. Сигнализираше нещо.

— Гългол бълбу лок!

Ваймс бавно наклони кутията. От нея шурна вода.

— Не ме чувате! Аз крещя, а вие не ме чувате! — нададе вой духчето. — Шест без пет е! Четене на малкия Сам!

Ваймс пусна протестиращата кутия върху гърдите си и се взря в бледите звезди.

— Тря’ чета на малкия Сам — смотолеви той и затвори очи. Те се отвориха рязко. — Трябва да чета на малкия Сам!

Звездите се движеха. Това не беше небето! Как можеше да е небето? Това беше проклета пещера, нали така?

Той се претърколи и скочи на крака с едно движение. Звездите бяха станали повече и осейваха и стените. Върмите се движеха с цел. По тавана се стичаше блестящ поток.

Макар и с леко примигване, проблясъците се връщаха в главата на Ваймс. Той надникна в онова, което вече не бе чернота, а само сумрак и сумракът бе като зазоряване след отстъпващия мрак.

— Трябва да чета на малкия Сам… — прошепна той на пространството от гигантски сталактити и сталагмити, блещукащи от капките вода — … да чета на малкия Сам…

С препъване и хлъзгане в плитките локви, образували се на места по белия пясък, Ваймс последва светлинките.

>

Прекосявайки хола, Сибил се опита да не гледа разтревожените лица на домакина и домакинята си. Минутната стрелка на старинния часовник бе почти на 12 и трептеше.

Тя рязко отвори входната врата. Там нямаше никакъв Сам, а по пътя не галопираше никой.

Часовникът започна да бие. Тя дочу някой тихо да застава до нея.

— Искате ли аз да почета на младежа, мадам? — предложи Уиликинс. — Може би мъжки тембър ще…

— Не, аз ще се кача — тихо отвърна Сибил. — Ти чакай тук съпруга ми. Той няма да се забави много.

— Да, мадам.

— Сигурно ще е доста запъхтян.

— Незабавно ще го изпратя горе, мадам.

— Да знаеш, _ще_ дойде!

— Да, мадам.

— _През стени ще мине!_

Сибил тръгна нагоре по стълбите, а часовникът отброи шест часа. Часовникът _не е_ верен. Разбира се, че не е!

Малкият Сам бе сложен в стария детски кът на къщата — доста печално място в сиво-кафяви оттенъци. Имаше наистина стряскащ люлеещ се кон, целият зъби и безумни стъклени очи.

Момченцето стоеше изправено в креватчето си. На личицето му грееше усмивка, но избледня в учудване, когато Сибил придърпа един стол и седна до него.

— Тати помоли мама да ти почете днес, Сам — обяви тя жизнерадостно. — Колко ли ще е забавно!

Сърцето й не се сви. Не можеше. Вече бе толкова свито, колкото изобщо можеше да бъде едно сърце. Но се навря по-навътре и заскимтя, докато момченцето се вторачи в нея, във вратата, пак в нея, и накрая извърна глава и заплака.

>

Ваймс, полунакуцвайки и полутичайки, се препъна и падна в плитко езерце. Откри, че се е препънал в джудже. Мъртво. Много мъртво. Всъщност толкова мъртво, че капещата вода бе изградила малък сталактит върху него, а слой млечнобял варовик го бе циментирал за камъка, на който бе облегнато.

— Трябва да чета на малкия Сам — честно призна Ваймс на сенчестия шлем.

Малко по-нататък на пясъка лежеше бойна джуджешка брадва. Онова в главата на Ваймс не беше точно свързана мисъл, но доловил слаби звуци напред, древен като мисълта инстинкт реши, че няма такова нещо като излишно хладно оръжие.

Той я взе. Покрита бе със съвсем тънък слой ръжда. По пода на пещерата имаше и други издатини и гърбици, които — сега като се загледа — може би също бяха…

Няма време! Трябва да чете!

В края на пещерата земята се издигаше и стичащата се вода я бе направила коварна. Пречеше му, хлъзгаше го надолу, но брадвата помогна. Проблемите се натрупаха един по един! Да качи баира! Да чете книгата! И в този момент започна плачът. Плачът на неговият син. Изпълни съзнанието му.

_Ще горят…_

Пред мисления му взор заплува стълба, безкрайно издигаща се в тъмнината нагоре. Плачът идваше оттам.

Краката се плъзгаха. Брадвата се заби във варовика. Ридаейки и ругаейки, хлъзгащ се на всяка крачка, Ваймс си проправи път до върха на ската.

Нова, огромна каверна се откри пред него. Беше пълна с джуджета. Изглеждаше като мина.

Четири от тях бяха само на няколко крачки от Ваймс, чието съзнание бе пълно с люлеещи се агънца. Те се втрещиха в това внезапно, кърваво, олюляващо се видение, което отнесено размахваше меч в едната ръка и брадва в другата.

И те имаха брадви. Но видението ги погледна страшно и запита:

— {m x-large}Къде е… моята… крава?{/m}

Те се отдръпнаха.

— {m x-large}Това моята крава ли е?{/m} — настоя създанието, пристъпвайки несигурно напред. Поклати тъжно глава.

— {m xx-large}Вика „Беее!“{/m} — изплака то. — {m xx-large}Това е… овца…{/m}

То падна на колене, стисна зъби и обърна лице нагоре като човек, изтормозен отвъд пределите на разсъдъка, и призовавайки боговете на съдбите и стихиите, извика:

— {m xxx-large}Това! Не!! Е!!! Моята!!!! Крава!!!!!{/m}

Викът отекна в каверната и _проникна през самата скала, толкова голям беше зарядът му, че прониза самите планини, прекоси километрите… В печалния детски кът малкият Сам спря да плаче и се озърна внезапно щастлив, макар и удивен, и за изненада на отчаяната си майка каза_:

— _Каа!_

Джуджетата се отдръпнаха заднешком по склона. Върмите по тавана все така прииждаха, очертавайки нашественика на фона на зелено-белия си блясък.

— {m xxx-large}Къде е моята крава? Това моята Крава ли е?{/m} — запита той, крачейки след тях.

Всички джуджета в каверната бяха спрели работа. Във въздуха надвисна колебание. В края на краищата това беше просто един човек и въпросът в много глави се свеждаше до „какво ще предприемат?“. Все още не се бе развил до „какво ще предприема _аз_?“. Освен това къде беше кравата? Тук долу и крави ли имаше?

— {m xx-large}Вика „Иииии!“ Това е кон! Това не е моята крава!{/m}

Джуджетата се спогледаха. Къде беше конят тогава? Чухте ли някакъв кон? Кой още е тук долу?

Четиримата пазачи се бяха оттеглили до средата на каверната за съвет и нови инструкции. Там стояха няколко дълбинници, скупчени в трескав разговор и надзъртащи към приближаващия мъж.

Пулсиращото съзнание на Ваймс добави към тях пухкави зайчета и квакащи патенца…

Той отново се бе свлякъл на колене и плачеше, забил поглед в земята.

Шестима забулени тъмни стражи се отделиха от групата. Единия държеше пред себе си пламъкохвъргачка и внимателно пристъпваше към фигурата. Малкото пламъче на края му беше най-яркото нещо в пещерата.

Фигурата вдигна очи, просветващи от червеното отражение, и изръмжа:

— {m x-large}Това моята крава ли е?{/m}

След което хвърли брадвата със засилка право към пазача. Тя уцели оръжието, което експлодира.

— {m x-large}Вика „Хррррп!“{/m}

— _Хп!! — каза малкият Сам, докато майка му го гушкаше, вперила празен поглед в стената._

Горящият нефт бликна в тъмнината като фонтан. Част от него пръсна по ръката на Ваймс. Той го шляпна. Имаше болка, силна болка, но я възприемаше така, както и съществуването на луната. Беше там, но далеч-далеч и не го касаеше особено.

— {m x-large}Това не е моята крава!{/m} — заяви той, изправяйки се на крака.

Закрачи напред през горящия нефт в червено обагрения дим и покрай джуджетата, отчаяно въргалящи се по земята да изгасят пламъците. Изглежда търсеше нещо.

Двама пазачи се метнаха към него. Сякаш без да ги забелязва, Ваймс се наведе и завъртя меча в кръг. Малко агънце се залюшка пред очите му.

Едно джудже с по-голямо присъствие на духа бе докопало арбалет и вече се прицелваше в него, когато се наложи да предпази главата си от спусналият се поток от прилепи. Отново вдигна арбалета, озърна се при шума, наподобяващ шляпване на две мръвки, и бе сграбчено и захвърлено през пещерата от гола жена. Шокиран миньор замахна с брадвата си към ухиленото момиче, но то изчезна в облак прилепи.

Вече се носеха много крясъци. Ваймс не им обърна внимание. Джуджета се щураха през дима. Той просто ги отхвърляше със замах. Беше намерил онова, което търсеше.

— {m x-large}{/m}Това моята крава ли е? Вика „Мууууу!“{/m}

Вдигайки паднала брадва, Ваймс се затича.

— {m x-large}Да! Това е моята крава!{/m}

Граговете бяха зад пръстен от пазачи, свити в панически куп, но очите на Ваймс горяха и от щита му струяха пламъци. Едно джудже, което държеше пламъкохвъргачка, я пусна на земята и побягна.

— {m x-large}Уррраа, уррраа, денят е чудесен, защото намерих моята крава!{/m}

… и може би това, както казваха по-късно, реши изхода. Няма защита срещу разярен воин. Бяха се заклели да се бият до смърт, но не до _такава_ смърт. Най-бавните четирима пазачи паднаха под брадвата и меча, а останалите се пръснаха на всички страни.

И ето че Ваймс застана пред свитите стари джуджета, вдигнал оръжия над главата си…

И замря, олюлявайки се като статуя…

>

_Вечна нощ. А в нея — град, призрачен и реален само донякъде. Създанието се сви в просеката под надигащата се мъгла. Това не можеше да се случва!_

_И все пак се случваше. Улиците се бяха изпълнили с… неща. Животни! Птици! Променящи формата си! Пискащи и вряскащи! И на всичкото отгоре, извисяващо се над покривите, едно агънце бавно се клатеше напред-назад, трополейки по калдъръма…_

_А после с трясък се бяха спуснали решетките и създанието бе отхвърлено назад._

_Но беше толкова близо! Беше спасило съществото, проникваше, овладяваше го… а сега това…_

_В мрака, сред шума на неспирния дъжд, то долови звука от наближаващи стъпки._

_В мъглата се появи силует._

_Приближаваше се._

_Водата се стичаше по металния шлем и промазаната кожена наметка, докато фигурата спря и абсолютно равнодушно сви шепа пред лицето си да запали цигара._

_Когато клечката падна на калдъръма и угасна със свистене, фигурата запита:_

— _Какво си ти?_

_Създанието се размърда като стара риба в дълбок басейн. Беше прекалено уморено да бяга._

— _Аз съм Призоваващият мрак — каза го беззвучно, но ако имаше звук, щеше да е изсъскване. — Кой си ти?_

— _Аз съм Вардиянинът._

— _Те трябваше да убият семейството му! — Мракът се метна напред, но срещна преграда. — Помисли за убийствата, които извършиха! Кой си ти да ме спираш?_

— _Той ме създаде. __Quis custodiet ipsos custodes?__ Кой варди вардияните? Аз. Аз го вардя. Винаги. Няма да го накараш да убива заради теб._

— _Що за човек си създава собствен страж?_

— _Онзи, който се бои от мрака._

— _Така и трябва — със задоволство потвърди създанието._

— _Да. Но май ме разбираш накриво. Аз не съм тук да държа мрака настрана. Тук съм, за да го държа под око. — Разнесе се звън на метал, когато призрачният страж повдигна тъмен фенер и отвори капачето му. Оранжева светлина проряза чернотата. — Наричай ме… Вардещият мрак. Представи си колко силен трябва да съм._

_Призоваващият мрак отчаяно се отдръпна в уличката, но светлината го последва, изгаряйки го._

— _А сега — каза Вардиянинът — изчезни от града._

>

… докато падна под тежестта на върколака, скочил върху гърба му.

От челюстта на Ангуа се точеха лиги. Козината по гръбнака й бе настръхнала като трион. Устните й бяха извити вълнообразно назад. Ръмженето й идваше от дълбините на населена с духове пещера. Всичко това накуп подсказваше на всичко маймуноподобно, че едно помръдване означава смърт. И че неподвижността, бидейки също смърт, не означава незабавна, _моментална_ смърт, а опция за умната маймуна.

Ваймс не помръдна. Ръмженето сковаваше мускулите му. Ужасът бе добил пълен контрол.

_„Поздравявам те“_ — рече мисъл, която не беше негова, и той почувства внезапното отсъствие на нещо, което не бе забелязал. В тъмнината зад очите му някаква черна перка направи кръг и изчезна.

Чу изскимтяване и тежестта се махна от гърба му. Претърколи се и видя насред въздуха да избледнява грубото очертание на око с опашка. То се стопи в нищото и всеобятната тъмнина бавно отстъпи пред пламъците и мъждукането на върмите. Бе пролята кръв; те прииждаха по стените. Той почувства, че…

Мина известно време. Ваймс рязко се събуди.

— Разказах му я! — каза най-вече за свое уверение.

— Така е, сър — потвърди гласът на Ангуа зад него. — Високо и ясно при това. Бяхме на повече от двеста метра. Добра работа, сър. Решихме, че трябва да си починете.

— _Каква_ работа? — изпъшка Ваймс, опитвайки се да седне. Движението изпълни света му с болка, но успя да хвърли поглед наоколо, преди да се тръшне отново.

Пещерата бе изпълнена с дим, но тук-там светеха фенери. И със страшно много джуджета, някои седнали, други стоящи в групички на известно разстояние встрани.

— Защо има толкова много джуджета, сержант? — запита той, вперил очи в тавана на каверната. — Тоест защо има толкова много джуджета, които не се опитват да ни убият?

— Те са към Низшия крал, сър. Ние сме техни пленници… ъ-ъ… не съвсем… но нещо подобно.

— На Рис? Дявол да го вземе! — Ваймс отново се опита да стане. — Веднъж му спасих проклетия живот! — Той успя да се изправи на крака, но светът се завъртя около него и ако Ангуа не го бе подхванала и настанила на един камък, щеше да падне. Добре, поне сега седеше…

— Не _точно_ пленници — уточни Ангуа. — Не можем да ходим навсякъде. Но понеже дори да можехме, не знаем накъде да ходим, всичко е малко теоретично. Съжалявам, че съм само по бельо, сър, но знаете как е. Джуджетата обещаха да ми донесат дрехите. Ъ-ъ… всичко някак се политизира, сър. Джуджето, което командва, е свястно, но лъжицата е доста голяма за неговата уста, така че се придържа към онова, с което е наясно, сър. А то, ъ-ъ, не е кой знае колко. Спомняте ли си _нещо_ от случилото се? Бяхте в несвяст поне двайсетина минути.

— Да. Имаше… рунтави агънца… — гласът на Ваймс постепенно затихна. Това, което току-що каза, някак взе реалността и я пусна в дълбока, бездънна дупка. — Нямаше рунтави агънца, нали?

— Не видях нито едно — деликатно отвърна Ангуа. — Видях напиращ, крещящ, отмъстителен маниак, сър. Но в добрият смисъл — додаде.

Вътрешният Ваймс се вгледа в спомените, които не бе забелязал при първата проверка.

— Аз… — смънка той.

— Всичко е… наред, сър — побърза да го увери Ангуа. — Но елате да видите това. Свитсън каза, че трябва да видите всичко.

— Свитсън… беше онзи всезнайко, нали?

— А, спомените се връщат, сър. Добре. Той се беше попритеснил.

Ваймс вече стоеше по-стабилно на крака, но дясната му ръка го болеше адски и всички останали болки, натрупани през деня, се връщаха и напираха да привлекат вниманието му. Ангуа внимателно го поведе през локвите и по хлъзгавите като мокър мрамор камъни към един сталагмит. Беше висок около осем стъпки. Беше трол. Не скала във формата на трол, а трол. Ваймс знаеше, че след смъртта си просто стават по-каменни, но контурите на този бяха смекчени от варовика, капещ отгоре му.

— А сега вижте това, сър — Ангуа го поведе по-нататък. — Те ги унищожаваха.

Друг сталагмит бе прекатурен в една локва. Беше откъртен от основата си. И беше… джудже.

Джуджетата изгниват след смъртта си точно като хората, но при всичките доспехи, броня, ризница и тежко кожено облекло за случайния наблюдател няма особена разлика. Стичащият се варовик го бе обвил в блестящ саван.

Ваймс се изправи и огледа каверната. В сумрака се мержелееха фигури чак до близката стена, където низът на вековете бе създал съвършено изваян като от слонова кост водопад, замръзнал във времето.

— И още ли има?

— Към двайсетина, сър. Натрошили са половината, преди вие да… пристигнете. Погледнете онези там, сър. Вижда се как са застанали гръб в гръб, сър.

Ваймс се взря във фигурите под ледения покров и поклати глава. Джудже и трол, заедно споени в скала.

— Има ли нещо за ядене? — Това не беше най-благоговейната реакция, но идваше от стомаха му, с чувство.

— Провизиите ни се разгубиха в суматохата, сър. Но джуджетата ще споделят своите. Не са враждебно настроени. Само предпазливи.

— Ще споделят? Джуджешки хляб ли имат?

— Опасявам се да, сър.

— Мислех, че е незаконно да се дава на пленници. Май ще почакам, благодаря. А сега, сержант, можеш да ми разкажеш за бъркотията.

>

Не било точно засада, джуджетата просто ги застигнали. Капитанът им имал заповед в най-общ смисъл да следва Ваймс и отряда му и поизтръпнал, като разбрал, че отрядът включва два трола. Все пак това си е Куумската долина. Ваймс усети пристъп на съчувствие към него — имал е простичка задача и внезапно се оказва до ушите в политика. Отидох, видях, купих тениска.

Намесил се обаче граг Свитсън, който го бива в приказките. Така и така вървели в една и съща посока…

И вървели доста дълго. Преследваните джуджетата срутили прохода недалеч от входния тунел и неколкоминутното пътешествие на Ваймс отнело на групата по-голямата част от деня, макар че Сали разузнавала напред.

Ангуа разказваше за пещери, дори по-големи от тази, за огромни водопади в мрака. Ваймс кимаше с глава — да, така е.

Тогава думите „Къде е моята крава?“ закънтели под Куумската долина, разтърсвайки основата на вековете и карайки сталактитите да пригласят в хармония, а останалото било въпрос на тичане…

— Помня, че разказвах на малкия Сам — бавно каза Ваймс, — но в главата ми имаше… странни картини. — Той млъкна. Целият този гняв, цялата нажежена ярост го бяха напуснали стремглаво. — Убих онези проклети войници…

— Повечето, сър — бодро отбеляза Ангуа. — Има двама миньори, попаднали на пътя ви, които ще пъшкат с месеци.

Ваймс си припомняше всичко. Щеше му се да не го прави. Част от човешкия мозък винаги се противи на боя с джуджета. Те бяха с детски ръст. О, бяха силни поне колкото хора, по-жилави и прибягваха до всички предимства в битка. Ако си късметлия се научаваш да преглътнеш предразсъдъците, _преди_ да те съсекат през краката, но винаги имаше…

— Помня онези стари джуджета — отрони той. — Бяха се свили като дребни ларви. Исках да ги размажа…

— Устояхте почти четири секунди, сър, а после ви повалих.

— И това бе за добро, нали?

— О, да. То е причината да сте още тук, командире — потвърди Свитсън, наближаващ откъм един сталагмит. — Радвам се да ви видя отново на крака. Това е исторически ден! И явно все още имате душа! Не е ли чудесно?

— Слушай сега — започна Ваймс.

— Не, _вие_ ме слушайте, командире! Да, знаех, че ще дойдете в Куумската долина, защото Призоваващият мрак би дошъл тук. Трябвахте му да го доведете. Не, _слушайте_ ме, защото нямаме много време. Символът за Призоваващия мрак управлява създание, старо като Вселената. Но то няма реално тяло и почти никаква физическа сила. Може да обходи милиони измерения за един миг, но трудно ще прекоси стая. Действа посредством живи същества, особено такива, които сметне за… податливи. Намерило е _вас_, командире, един котел с гняв, и по неусетни, незабележими начини се е погрижило да стигнете дотук.

— Вярвам му, сър — вметна Ангуа. — Това е мракът, извикан като проклятие от един от миньорите, помните ли? Онзи, който нарисува символа със собствената си кръв. На заключената врата. А вие…

— Помня, че имаше една врата, която ме прободе, като я докоснах… Да не ми казваш, че _зад_ нея той… О, не…

— Бил е мъртъв, сър, сигурна съм — бързо рече Ангуа. — Не можехме да го спасим.

— Ловкоклинчи каза… — започна Ваймс, но Свитсън сигурно забеляза паниката в очите му, защото сграбчи и двете му ръце и заговори бързо и настоятелно:

— Не! Не сте го убил! Дори не сте го докосвал! Страхувахте се да не кажа, че е приложено насилие, помните ли?

— Той умря! Колко насилие се изисква за това? — изкрещя Ваймс. Гласът му отекна и всички в пещерата обърнаха глави. — Там имаше символ, нали?

— Вярно, че… създанието има склонност да… маркира присъствието си, но вие трябваше да го докоснете. А _не_ сте! Не вдигнахте ръка! Мисля, че дори да бяхте, пак щяхте да устоите! Устояхте и спечелихте! Чувате ли ме? Успокойте се. _Успокойте_ се. Той умря от страх и вина. Трябва да разберете това.

— Вина от какво?

— От какво ли не. Той бе джудже. Тази мина му понесе тежко — Грагът се обърна към Ангуа: — Сержант, бихте ли донесли на командира малко вода? В тези локви е толкова чиста, колкото и навсякъде другаде. Е, всъщност ако изберете някоя без покосено тяло.

— Това последното можеше да го спестиш — Ваймс седна на един камък. Усещаше, че трепери. — Значи съм докарал проклетото нещо тук?

— Да, командире. И то също ви е докарало според мен. Веселка казва, че ви е видяла да падате във въртопа на близо километър оттук. Дори шампион по плуване не би могъл да оцелее.

— Събудих се на един плаж…

— То ви е завело там. Плувало е с тялото ви.

— Но аз бях целият изранен!

— Е, не ви е било _приятел_, командире. Трябвал сте му цял. Не непременно в добър вид. А после… сте го разстроил, командире. Разочаровал сте го. Или може би сте го впечатлил. Кой знае! Нямаше да ударите безпомощните, разбирате ли? Устояхте. Помолих сержант Ангуа да ви повали само защото се уплаших, че при вътрешната си борба ще разкъсате сухожилията си.

— Те бяха просто уплашени старци…

— И явно изглежда, че ви е напуснало — заключи джуджето. — Чудя се защо? Историята сочи, че всеки под въздействието на Призоваващия мрак умира обезумял.

Ваймс пое водата от Ангуа. Беше зъбоболно студена и най-добрата напитка, която някога бе опитвал. И съзнанието му заработи бързо, доставяйки спешно припаси от здрав разум, както обикновено правят човешките съзнания, за да пуснат огромна котва в нормалността и да докажат, че случилото се не се е случило всъщност и че ако се е случило, то не е нищо особено.

Всичко беше мистика, ето какво беше. Е, _би могло_ да е истина, но как ще се докаже? Човек трябва да се придържа към онова, което вижда с очите си. И да не спира да си го припомня.

Да, ето това е. Какво толкова се бе случило, а? Няколко знака. Е, всичко може да прилича на каквото решиш, ако си достатъчно нахъсан, нали? Дори овца може да прилича на крава, нали? Ха!

Колкото до останалото, ами… Свитсън изглежда свестен младеж, но не си длъжен да приемаш неговото виждане за света. Същото се отнася и за Мистър Блясък. Подобен род неща могат да ошашавят човек.

Той беше нахъсан заради малкия Сам и когато видя онези проклети пазачи, _разбира се_, че им се нахвърли. Напоследък изобщо не си доспиваше. Като че всеки час носеше нов проблем. Съзнанието му играеше странни номера. Да оцелее в подземната река? Лесно. Сигурно се е държал на повърхността. Има много неща, които тялото би направило, вместо да умре.

Ето на… малко логика и мистиката става… ами праволинейна. Можеш да спреш да се чувстваш като марионетка и отново да станеш целенасочен човек.

Той остави празното канче, изправи се — целенасочено — и обяви:

— Ще ида да видя как са момчетата.

— Ще дойда с вас — бързо каза Свитсън.

— Не мисля, че се нуждая от помощ — излъга Ваймс колкото по-хладно можа.

— Сигурен съм, че _вие_ не се нуждаете — кимна джуджето. — Но капитан Гъд е поизнервен.

— Ще се поизнерви доста повече, ако не харесам онова, което видя!

— Да. Именно затова идвам с вас.

Ваймс закрачи през пещерата доста по-бързо, отколкото бе уместно за състоянието му. Грагът го следваше с подрипване на всяка втора крачка.

— Не си въобразявай, че ме познаваш, Свитсън — изръмжа Ваймс. — Не си мисли, че ми е дожаляло за онези мръсници. Недей да смяташ, че съм милозлив. Човек просто не убива безпомощни създания. Просто е така.

— Тъмните стражи явно не са имали задръжки по въпроса — вметна Свитсън.

— _Именно!_ — процеди Ваймс. — Между другото, господин Свитсън, що за джудже не носи брадва?

— Е, като граг се уповавам най-вече на словесните средства, разбира се — отвърна грагът. — Брадвата е нищо без ръката, а ръката е нищо без мозъка. Научил съм се да _мисля_ за брадви.

— Звучи ми мистично — призна Ваймс.

— Сигурно е така — съгласи се Свитсън. — А, ето че вече сме тук.

_Тук_ беше зоната, заета от новопристигналите джуджета. „Много войскова — отбеляза Ваймс. — Отбранително каре. Не са сигурни кои са враговете им. Както и аз.“

Най-близкото джудже го изгледа с онзи полупредизвикателен и полунеловък поглед, на който бе свикнал. Капитан Гъд се изправи.

Ваймс погледна над рамото му, което не беше трудно. Забеляза Ноби и Фред Колън, както и двата трола и дори Веселка, всички седнали накуп.

— Хората ми арестувани ли са, капитане?

— Имам заповед да задържа всеки, заварен тук — отвърна капитанът. Ваймс се възхити на равния тон. Означаваше: „Не искам да влизам в спорове в момента.“

— Какви правомощия имате тук, капитане?

— Правомощията ми са тройни: Низшият крал, минният закон и шейсет въоръжени джуджета — отсече Гъд.

„Мамка му — рече си Ваймс. — Забравих минния закон. Това е проблем. Мисля, че трябва да делегирам. Добрият командир се научава да делегира. Ето защо ще делегирам този проблем на капитан Гъд.“

— Това беше добър отговор, капитане. И го уважавам. — С едно движение той мина край него и тръгна към стражите. Замря на място, когато зад себе си чу звъна на оръжие, вдигна ръце и каза: — Граг Свитсън, бихте ли обяснил ситуацията на капитана? Аз се поставих _под_ негова опека, не извън нея. И сега не е времето или мястото за прибързани действия.

Продължи напред, без да дочака отговор. Честно казано, разчиташе на факта, че проблемите, които ще се изсипят на главата на евентуалния му убиец, вероятно минават за „прибързано действие“, но просто трябваше да се примири с това. Или, разбира се, със смъртта.

Приклекна до Ноби и Колън.

— Съжаляваме, гос’ин Ваймс — измърмори Фред. — Чакахме на пътеката с някакви коне и те просто изникнаха. Показахме им значките, ама хич не щяха да знаят.

— Ясно. А ти, Веселке?

— Реших, че е най-добре да сме заедно сър — призна Веселка.

— Добре. А ти, Детр… — Ваймс погледна надолу и усети горчивина. Краката на Тухльо и Детритус бяха във вериги. — _Позволили_ сте им да ви оковат?

— Ами то май стана бая поли-тично, го’син Ваймс — обясни Детритус. — Ама само продумайте и с Тухльо шъ ги ма’нем, нема проблем. Тия са играчки. И баба ми шъ ги строши.

Ваймс усети гнева да се надига, но го потисна. В момента Детритус се държеше доста по-разумно от шефа си.

— Не ги трошете, докато не кажа — реши той. — Къде са граговете?

— Пазят ги в друга ниша, сър — докладва Веселка. — Миньорите също. Сър, казват, че Низшият крал е тръгнал насам!

— Добре, че пещерата е голяма, иначе щеше да стане доста сгъчкано — въздъхна Ваймс, след което отиде до капитана и се наведе над него. — Оковали сте сержанта ми?

— Той е трол. Това е Куумската долина — безизразно отвърна капитанът.

— Само дето и _аз_ мога да счупя толкова тънки окови — процеди Ваймс. Вдигна очи. Сали и Ангуа си бяха възвърнали снаряжението (и самоуважението) и напрегнато го наблюдаваха.

— Тези офицери са вампир и върколак — посочи той с равен тон. — Знам, че ви е известно и затова много мъдро сте решили да не пробвате да ги закачате. А Свитсън е граг. Но сте оковали сержанта ми в слаби вериги, които може да скъса с един пръст, за да можете да го убиете с оправданието за опит за бягство. Дори не си _помисляй_ да отречеш! Ясни са ми мръснишките номера. Да ти кажа ли какво ще направя? Ще ти дам шанс да демонстрираш братска любов, като освободиш троловете веднага. И останалите. Иначе, освен ако не ме убиеш, ще вложа всичките си умения да отровя бъдещата ти кариера. И да не си _посмял_ да ме убиеш!

Капитанът го изгледа втренчено, но Ваймс бе овладял тази игра много отдавна. Джуджето сведе очи и погледът му попадна на китката на Ваймс, при което ахна и се отдръпна, вдигайки ръка да се предпази.

— Да! Ще го направя! Да!

— Да те видя — отвърна Ваймс, изненадан. После също погледна китката си. — _Какво, по дяволите, е това?_ — обърна се той към Свитсън.

— А-а, маркирало ви е, капитане — бодро отвърна грагът. — Изходна рана, вероятно.

На меката кожа от вътрешната страна на китката на Ваймс червенееше белег с формата на Призоваващия мрак.

Ваймс завъртя ръката си наляво-надясно.

— Било е _истинско_? — промълви той.

— Да. Но си е отишло, сигурен съм. Във вас има разлика.

Ваймс потърка символа. Не болеше, просто бе издута, зачервена кожа.

— Няма да се върне отново, нали? — запита той.

— Съмнявам се да рискува, сър! — обади се Ангуа.

Ваймс тъкмо отвори уста да запита какво има предвид с този сарказъм, когато в каверната с тропот пристигнаха още джуджета.

Не беше виждал по-високи и по-едри от тях. За разлика от повечето джуджета носеха обикновени ризници и само по една брадва — голяма, здрава и чудесно балансирана брадва. Другите джуджета бяха въоръжени до зъби с дузина оръжия. Тези, въоръжени до зъби само с едно, се разделиха и разпръснаха в каверната целенасочено, покривайки наблюдателните пунктове, завардвайки сенките, а четирима от тях заеха позиции зад Детритус и Тухльо.

Когато най-накрая спряха да трополят, от тунела се появи друга група. Ваймс разпозна Рис, Низшия крал на джуджетата. Той поспря, озърна се, хвърли кратък поглед към Ваймс и привика капитана при себе си.

— Всичко ли е у нас?

— Сир? — нервно се отзова Гъд.

— _Знаеш_ какво имам предвид, капитане!

— Да, но не открихме нищо у тях, сир! Претърсихме ги и прегледахме пода три пъти!

— Извинете? — намеси се Ваймс.

— Командир Ваймс! — възкликна кралят, обръщайки се да посрещне Ваймс като отдавна загубен син. — Радвам се да ви видя!

— Загубили сте проклетия куб? — запита Ваймс. — След всичко това?

— Какъв куб имате предвид, командире? — вдигна вежди Кралят. Ваймс не можа да не се възхити на актьорските му способности.

— Този, който търсите — криво се усмихна той. — Този, който беше изкопан в града ми. Този, заради който става цялата бъркотия. Те не биха го изхвърлили, понеже са грагове, нали така? Не могат да унищожат думи. Това е най-лошото престъпление. Значи ще го пазят у тях.

Низшият крал погледна капитан Гъд, който преглътна и смотолеви:

— Не е в тази пещера.

— Не биха го оставили никъде другаде — настоя Ваймс. — Не и сега! Някой може да го намери!

Капитанът кутсузлия се обърна към краля си за помощ.

— Навред цареше паника, като пристигнахме, сир! — заоправдава се той. — Всички тичат и пищят, пожари навсякъде! Пълен хаос, сир! Можем да сме сигурни само в това, че никой не се измъкна! И ги претърсихме всичките, сир. До един ги претърсихме!

Ваймс затвори очи. Спомените избледняваха бързо, докато здравият разум зазиждаше всички онези неща, които не можеха да са се случили, но той си спомни паникьосаните грагове, скупчени над нещо. Дали не бе мярнал проблясъка на сини и зелени точици?

Време е за изстрел наслуки…

— Ефрейтор Нобс, при мен! — нареди той. — Пуснете го да мине, капитане. Настоявам!

Гъд не възрази. Духът му бе сломен. Ноби неохотно мина напред.

— Да, гос’ин Ваймс?

— Ефрейтор Нобс, сдоби ли се с онова ценно нещо, което те помолих да вземеш?

— Ъ-ъ, кое ще да е то, сър? — вдигна вежди Ноби. Сърцето на Ваймс подскочи. Лицето на Ноби бе отворена книга, макар и от онези, забранявани в някои страни.

— Ноби, има моменти, когато понасям изцепките ти. Този не е от тях — уточни Ваймс. — Намери ли онова, _което ти казах да търсиш_?

Ноби го погледна в очите.

— Аз… О? О! О, да, сър — проточи той. — Аз… да… ние се впуснахме, тъй де, тъй де, тъй де, а народът търчеше навсякъде и имаше, такова, пушек… — Лицето на Ноби лъсна от пот, докато устните му мърдаха беззвучно в творческа агония — … а то, и аз храбро се сражавах, когато що да видя: едно блещукащо нещо се търкаля и го подритват насам-натам и си казах: „_Бас ловя_, че ей туй е същото блещукащо нещо, дето гос’ин Ваймс най-изрично ми каза да търся“… и ей го на, цяло-целеничко…

Той измъкна от джоба си малък, нежно присветващ куб и го поднесе напред. Ваймс бе по-бърз от краля. Ръката му се стрелна, сграбчи куба и го стисна в юмрук за част от секундата.

— Браво на теб, ефрейтор Нобс, за стриктното изпълнение на нарежданията ми — каза той и потисна гримасата си при безукорно ужасното изкозируване на Ноби.

— Убеден съм, че това е джуджешка собственост, командир Ваймс — спокойно рече кралят.

Ваймс отвори ръка с дланта нагоре. Кубът, дълъг едва няколко сантиметра, присветваше със сини и зелени светлинки. Металът приличаше на бронз, ръждясал от времето в красиви оттенъци на зеленото, синьото и кафявото. Беше истинско бижу.

„Той е крал — помисли си Ваймс. — Крал върху трон, разклатен като люлеещо се конче. И не е _благ_. Това не е работа, на която благите оцеляват дълго. Той дори има шпионин в _моята_ Стража! Нямам вяра на крале. На кого вярвам в този момент?

На себе си.

Единственото, което знам, е, че никакъв проклет демон не е влязъл в главата ми, без значение какво разправят. Не бих се поддал на това дори да ми предлагат доживотен запас от зеле! Никой не влиза в главата ми освен мен! Но трябва да играеш картите, които са ти раздали…“

— Вземете го — отсече той, отваряйки шепа. На китката му пламна Призоваващият мрак.

— Моля да ми го дадете, командире — каза Рис.

— _Вземете го_ — повтори Ваймс и си помисли: „Да видим _ти_ в какво вярваш, а?“

Кралят посегна, поколеба се и бавно оттегли ръка.

— Или — възкликна той, като че ли мисълта току-що го е осенила — може би е най-добре да остане под вашата прословута опека, командир Ваймс.

— Да. Искам да чуя какво има да казва — Ваймс стисна шепа. — Искам да знам какво е толкова опасно да се знае.

— Действително, аз също — рече кралят на джуджетата. — Ще го занесем на място, където може…

— Огледайте се, сир! — пресече го Ваймс. — Тук са умрели джуджета и тролове! Не са се биели, стояли са рамо до рамо! Огледайте се! Това място прилича на проклета игрална дъска! Това ли е бил заветът им? Тогава ще го чуем тук! На това място! Сега!

— А ако онова, което има да казва, е ужасно? — запита кралят.

— Тогава ще го чуем!

— Аз съм кралят, Ваймс! Тук нямате власт! Това не е вашият град! Стоите тук и ми се репчите с шепа мъже, а семейството ви е едва на двайсетина километра оттук… — Рис спря, а ехото отекна от далечните пещери в каскада от кънтежи и затихна като звън на желязо. С крайчеца на слуха си Ваймс долови как Сали отрони „Опа…“.

Свитсън избърза напред и прошепна нещо в ухото на краля, чието изражение се смени с присъщото единствено за политик грижливо доброжелателство.

„Няма да направя нищо — повтаряше си Ваймс. — Просто няма да мръдна.“

— С нетърпение очаквам отново да видя лейди Сибил — рече Рис. — И сина ви, разбира се…

— Хубаво. Отседнали са едва на двайсетина километра оттук — повтори Ваймс. — Сержант Дребнодупе?

— Сър? — скокна Веселка.

— Моля да отидете с младши страж Гърбатен до града. Предайте на лейди Сибил, че съм добре — добави Ваймс, без да сваля очи от краля. — Заминавайте, веднага!

Докато те бързо се отдалечаваха, кралят се усмихна и огледа каверната. Въздъхна:

— Е, не мога да си позволя кавга с Анкх-Морпорк, не и в момента. Много добре, командире. Знаете ли _как_ да го накарате да говори?

— Не. А вие?

„Това е игра — помисли Ваймс. — Кралят няма да търпи подобна наглост от никого, особено когато численото превъзходство е десет към едно. Кавга? Достатъчно е само да кажеш, че сме попаднали в буря в Куумската долина, такова коварно място, както всички знаят. Ужасно ще ни липсва и със сигурност ще предадем тялото му, ако някога се появи… Но ти няма да пробваш това, нали, защото ти трябвам. Знаеш нещо за тази каверна, а? И каквото и да се случи, искаш добрият малко тъп, но ей богу честен Сам Ваймс да каже на света…“

— Няма два еднакви куба — отвърна Рис. — Обикновено е дума, но може да е дъх, звук, температура, място в света, миризмата на дъжд. Всичко. Доколкото знам, има много кубове, които така и не са проговорили.

— Нима? — процеди Ваймс. — Но това чудо _дърдори_ адски добре. И който и да го е изпратил от долината, е _искал_ да бъде чуто, така че се съмнявам да се обади едва когато сълза от девица капне върху него в топъл вторник през февруари. А този е започнал свойски да бъбри на мъж, който не е знаел и бъкел джуджешки на всичкото отгоре.

— Но със сигурност е искал да бъде чут от джуджета! — възрази кралят.

— Това е легенда на две хиляди години! Кой знае какво е искал? — ядоса се Ваймс. — А _ти_ какво искаш? — Последното беше към Ноби, който се бе присламчил до него и с интерес наблюдаваше куба.

— То… той как мина през стражите ми? — възкликна кралят.

— Нобското промъкване — подхвърли Ваймс, но когато двама смутени стражи сложиха тежки ръце върху слабичките рамене на Ноби, добави: — Не. Оставете го. Хайде, Ноби, пробвай да го накараш да заговори.

— Ъ-ъ, говори или ще ти се стъжни? — предложи Ноби.

— Добър опит — призна Ваймс. — Преди стотина години, сир, се съмнявам някой в Анкх-Морпорк да е знаел добре джуджешки или тролски. Може би съобщението е _предназначено_ за хора? Сигурно е имало селище в равнината, покрай всичките онези птици и рибни запаси.

— Тогава може би още няколко човешки думи, ъ-ъ, Ноби? — подкани го кралят.

— Добре. Отвори плювалника, давай, кажи нещо, развържи език, изплюй камъчето, изд…

— Не, не, господин Ваймс, той съвсем го оплеска! — не издържа Фред Колън. — Било е едно време, нали? Трябва значи да е с едновремешните думи, като… ъ-ъ… издумвай!

Ваймс се засмя на осенилата го идея. „Защо пък не — каза си той. — Би могло. Говорим не толкова за думи, а за звуци…“

Свитсън наблюдаваше опитите с озадачено изражение.

— Как е на джуджешки „отварям“, господин Свитсън? — запита Ваймс.

— В смисъл на „отварям книга“? Казваме „дхуе“, командире.

— Хмм. Няма да стане. Ами… „говоря“?

— О, това е „ооргк“ или в заповедна форма „коогк!“, командире. Но не мисля…

— Извинете! — високо каза Ваймс.

Глъчката от гласове замря.

— Коо! — извика Ваймс.

Сините и зелени светлинки спряха да примигват и започнаха да се движат по метала, формирайки сини и зелени квадратчета.

— Мислех, че художникът не е знаел джуджешки — обади се кралят.

— Да, но е говорел перфектен пилешки — възрази Ваймс. — Ще обясня по-късно…

— Капитане, докарайте граговете — нареди кралят. — Пленниците също, дори троловете. _Всички_ трябва да чуят това!

Повърхността на куба сякаш се движеше върху кожата на Ваймс. Някои от зелените и сини квадратчета леко изпъкнаха над метала.

Кутията започна да говори. Разнесоха се отсечени звуци, които наподобяваха джуджешки, макар че Ваймс не разбра ни дума. Последваха ги няколко силни почуквания.

— Втори събор на Главината — прошепна Свитсън. — Диалектът е точно като по онова време. Който и да говори, току-що каза „Туй нѣщо действува ли?“

Гласът отново заговори. Докато накъсаните стари срички се редяха, Свитсън продължи:

— Пѫрвото дѣло на Такь бе да пропише; второто дело на Такь бе да напише Законитѣ; третото дѣло на Такь бе да напише Свѣть; четвъртото дѣло на Такь бе да напише пѣщѣръ; петото дѣло на Такь бе да напише гѣодъ, каменьно яйцѣ; и в сумракъ на пѣщѣрнатъ гѫрловина гѣодать снесе Братѣтъ; ѣдиният Брать тръгна към свѣтлината и се изправи под откритото нѣбѣ…

— Това е историята на делата, написани от Так — прошепна Веселка на Ваймс.

Той сви рамене, проследявайки с очи неколцина от стражите да прибутват към кръга старите грагове, между които и Ревностен.

— Не е новост или нещо подобно? — разочарова се Ваймс.

— Всяко джудже я знае, сър.

— … той бѣшѣ пѫрвото Джуджѣ — преведе Свитсън. — Откри Законитѣ, написани от Такь, и бе помрачѣнь…

Пращящият глас продължи и Свитсън, затворил очи да се концентрира, внезапно ги отвори в шок.

— … ъъ… И тогаз Такь поглѣдна камѫка, който сѣ опитвашѣ да оживеѣ, и Такь се усмихна и написа: „Всички се стрѣмят“ — джуджето издигна глас над нарастващото вълнение около себе си. — И зарадь сторѣното от камѫка, той го нарѣче да е пѫрвия Троль, с радость от животъ, който дойде неканень. Тия са дѣлата, дето Такь написа! — Свитсън вече крещеше, за да надвика шума.

Ваймс се почувства като аутсайдер. Изглежда всички освен него спореха. Надигаха се брадви.

— АЗЬ, КОЙТО СѢГА ВИ ГОВОРЯ, СѪМ Б’ХРИАН КЪРВАВИЯ ТОПОРЬ, ПО ПРАВОТО НА ГРАНИТНАТА ПИТА ИСТИНСКИЯТ КРАЛЬ НА ДЖУДЖЕТАТА! — изрева Свитсън.

Пещерата затихна, с изключение на отекналия вик, връщащ се от далечната тъмнина.

— Наводнѣнието ни завлече в пѣщѣрите. Тѫрсихме се едни други, зовѣхме в мракъ. Умираме. Телатъ ни са натрошени от ужасната вода с… каменни зѫби. Нѣмамѣ сили да се катерим. Водата ни обгражда отвсѣкѫде. Тозь заветь ще поверим на младия Силенврѫката, който е още подвижѣн, с надѣждатъ да стигне бѣл свѣть. Защото случилото се днесь не трѣбва да се забравѣ. Не тоз край бе желань! Дойдохме да сключимь примирие! Туй бе тайнатъ, грижливо подготвяна от много години!

Кутията спря да говори. Но все още се дочуваха слаби стонове и шум на вода.

— Сир, настоявам това да не се слуша! — извика Ревностен сред граговете. — Това са само лъжи и нищо повече! Няма грам истина! Кой ще докаже, че гласът е на Кървавия Топор?

„Капитан Гъд изглежда малко несигурен — забеляза Ваймс. — Кралската охрана? Е, те приличат най-вече на онзи тип здравеняци, които са верни до гроб и не отбират много от политика. Миньорите? Ядосани и объркани, понеже старите грагове крещят. Положението ще се скофти наистина _светкавично_.“

— Градска стража, при мен! — изрева той.

Откъслечните слаби гласове от куба затихнаха и заговори друг глас. Детритус бързо вдигна глава и възкликна:

— Туй е Дъртия Трол!

Свитсън се поколеба за миг.

— … ъ-ъ… аз съм Диамантеният крал на троловете — преведе той, гледайки отчаяно към Ваймс. — Ний во истина дойдохме да сключим мир. Но мъглата падна върху назе, а като се дигна, некои тролове и джуджета викнаха „Засада!“. Почнаха да се бият, глухи за командите ни. И тъй се счепкаха трол с трол и джудже с джудже и глупците ни сториха сите на глупци, докат воювахме да спрем война, дорде покрусеното небе ни помете.

— При все туй думаме: тук, в тая пещера на края на света, се сключи мир между джуджета и тролове и ще идем рамо до рамо при Смърт. Щото врагът не е Трол, нито Джудже, а пагубните, злостни, малодушни души, съдините на омразата, онез, дето вършат злини и им викат добро. Онез, дето победихме днес, но глупецът всякога ще се намери и ще рече, че…

— Това е някакъв номер! — изкрещя Ревностен.

— … че това е някакъв номер — продължи Свитсън, — и затуй ний призоваваме: елате в пещерите под таз долина, дето ще ни откриете да споделяме мира, който не може да бъде нарушен.

Боботещият глас от кутията млъкна. Отново се разнесе шум от едва доловими гласове, а после настъпи тишина.

Малките квадратчета за миг се раздвижиха като плъзгащ се пъзел и звукът се върна. Този път от кутията се разнесоха викове и писъци заедно с дрънченето на стомана…

Ваймс впери поглед в краля. „Знаел си част от това, ясно. Не всичко, но нямаше вид на изненадан, че говори Кървавия топор. Слухове? Стари приказки? Нещо от писмената? Никога няма да ми кажеш.“

— _Хад’ра_ — рече Свитсън и кубът замлъкна. — Това означава край, командире — додаде грагът.

— И така, ей ни на под Куумската долина — подметна Ревностен. — И какво открихме?

— Открихме вас — отвърна Свитсън. — Все вас откриваме.

— Мъртви тролове. Мъртви джуджета. И нищо повече от глас — разпени се Ревностен. — И Анкх-Морпорк е тук. Те са фалшиви. Тези думи може и да са казани вчера!

Кралят наблюдаваше Ревностен и Свитсън. Всъщност всички останали джуджета бяха приковали очи в тях. „Няма нужда да спорите! — искаше да извика Ваймс. — Просто оковете мръсниците, пък после ще се разберем!“

Но като си джудже, всичко опира до думи и закони…

— Това са преподобни грагове — Ревностен посочи закачулените фигури зад себе си. — Изучили са Историите! Изучили са Устройствата! Пред теб стоят хиляди години знание. А ти? Какво знаеш ти?

— Дойдохте да унищожите истината — рече Свитсън. — Осмелихте се да не й повярвате. Гласът е просто глас, но тези тела са доказателство. Дойдохте тук да ги унищожите.

Ревностен грабна брадвата на един миньор и я вдигна, преди охраната да успее да реагира, но в момента, в който се усетиха, масово се хвърлиха напред.

— Не! — извика Свитсън, вдигайки и двете си ръце. — Сир, моля! Това е спор между грагове!

— Защо не носиш брадва? — озъби се Ревностен.

— Не ми трябва брадва, за да бъда джудже — изтъкна Свитсън. — Нито да мразя троловете. Що за същество се самоопределя чрез омраза?

— Ти подбиваш самите ни основи! — кресна Ревностен. — Корените ни!

— Тогава ме изкорени — отвърна Свитсън, разпервайки празните си ръце. — Приберете меча си, командир Ваймс — добави той, без да обръща глава. — Това е между джуджета. Ревностен? Чакам. В какво вярваш? _Ха’ак! Га страк джа’ада!_

Ревностен се метна напред с вдигната брадва. Свитсън скочи бързо, последва глухият звук от удар по плът и двамата застинаха в жива картина. Стояха така, неподвижни като печалните фигури в каверната: Ревностен, вдигнал брадва, и Свитсън, приклекнал на коляно и опрял почти синовно глава на гърдите му, пръстите му пронизваха гърлото на грага.

Устните на Ревностен се отвориха, но от тях излезе само хрип и струйка кръв. Той залитна назад една-две крачки и падна по гръб. Брадвата се вряза в белия влажен каменен водопад и разби потока на хилядолетията. Времето се разпадна на парчета около нея.

Свитсън се надигна с потресен вид, разтривайки ръката си.

— То е като с брадва — обясни на никой конкретно, — но без брадвата…

Отново настъпи суматоха, но едно джудже, прогизнало от вода, разблъска тълпата.

— Сир, от долината идват група тролове! Питат за вас! Казват, че искат да преговарят!

Рис прекрачи тялото на Ревностен, вторачен в отвора на каменния водопад. При допира му падна още един къс.

— Има ли нещо необичайно във водача им? — запита той отнесено, взирайки се в новата тъмнина.

— Да, сир! Той е целият… искрящ!

— А, добре — рече кралят. — Преговорите му са уредени. Доведи го тук.

— Може ли това да е трол, който познава някои много влиятелни джуджета? — подметна Ваймс.

Низшият крал за миг срещна погледа му.

— Да, предполагам, че е. — После повиши глас. — Някой да ми донесе фенер! Командир Ваймс, бихте ли… погледнал това, моля?

В дълбините на разкритата пещера нещо светеше.

>

_На този ден през 1802 художникът Методий Мискинин пусна блещукащото нещо в най-дълбокия кладенец, за който се сети. Никой никога нямаше да го чуе там долу. Пилето не спря да го преследва чак до дома му._

>

„Можеше да е доста по-лесно — мислеше си Ваймс, — ако това беше приказка. Изтегляш меч от камъка или хвърляш магически пръстен в морските дълбини и под всеобщото ликуване светът продължава да се върти.“

Но това бе истинският живот. Светът не се въртеше, просто си обикаляше. Беше Денят на Куумската долина и в нея не се водеше битка. Но пък и не цареше мир. Онова, което цареше… ами то беше _заседаване_. Бяха преговори. Всъщност, доколкото Ваймс можеше да каже, все още не се бе стигнало до преговори. Още не бе минал етапът на провеждане на разговори относно провеждане на срещи относно събиране на делегации. От друга страна, никой не бе умрял, с изключение вероятно от скука.

Много история трябваше да се разнищи, а пред онези, които не бяха ангажирани с тази деликатна дейност, стоеше задачата да обуздаят Куумската долина. Пещерата долу бе лобното място на два легендарни героя, а само една сносна буря и няколко отместени камъка бяха достатъчни всичко да бъде пометено в стихиен приливен поток. Досега не бе станало, но рано или късно динамичната география щеше да се заеме с въпроса. Куумската долина не можеше да се остави на собственото си устройство, не и занапред.

Накъдето и да погледнеше човек, групи тролове и джуджета проучваха, копаеха, отбиваха или заприщваха потоците. Така беше от два дни, но щеше да продължи вечно, понеже всяка зима променяше условията на играта. Куумската долина им _налагаше_ сътрудничество. Проклетата Куумска долина…

Ваймс реши, че това е вече малко прекалено, но природата няма мярка. Понякога залезите са толкова розови, че съвсем им липсва стил.

Едно нещо стана наистина бързо и това бе тунелът. Джуджетата бяха прокопали мекия варовик като на игра. Човек вече можеше да влезе в пещерата, макар че трябваше да се нареди на опашка сред дългата върволица тролове и джуджета.

Чакащите на опашката се споглеждаха с несигурност. Онези от обратния поток понякога изглеждаха ядосани или пред разплакване, или просто вървяха, забили поглед в земята. Пред изхода на тунела обикновено се събираха в смълчани групички.

Ваймс, понесъл на ръце малкия Сам, не трябваше да се реди на опашка. Новините бяха плъзнали. Той мина право напред покрай троловете и джуджетата, които прилежно сглобяваха счупените сталагмити (Ваймс не знаеше, че това е възможно, но очевидно ако се върнеше след петстотин години, пак щяха да изглеждат като нови), и влезе в онова, което вече бяха почнали да наричат Кралската пещера.

И ето ги там. Неоспорим факт. Кралят на джуджетата — полегнал върху шахматната подложка, фосилизиран от вечния капчук, с вкаменена брада, сляла се със скалната основа, а диамантеният крал — останал прав в смъртта си, с потъмняло тяло, вперил очи в играта пред тях. Бе негов ред, от протегнатата му ръка висеше здрав малък сталактит.

Бяха отчупили малки сталагмити, за да си направят фигурките, които времето сега бе запечатало в неподвижна композиция. Издрасканите линии върху каменната подложка бяха почти невидими, но играчите на „Туп“ от двете раси вече размишляваха върху ходовете и Вестникът бе поместил скица на „Играта на мъртвите крале“. Диамантеният крал бе играл от страната на джуджетата. Резултатът очевидно можеше да е всякакъв.

Говореше се, че когато всичко това приключи, ще запечатат пещерата. По думите на джуджетата, прекалено много живи същества в пещера някак си я убиват. А кралете щяха да останат насаме да довършат играта си — този път в мир.

Капчук върху камък, променящ формата на света капка по капка, отмиващ една долина…

„Е, да — додаде Ваймс на себе си. — Но никога няма да е толкова просто. И за всяко следващо поколение ще трябва да я отварят наново, за да могат всички да видят, че е истина.“

Днес обаче тя бе отворена за него и малкия Сам, който носеше прелестна вълнена шапчица с пискюл.

Тухльо и Сали стояха на пост заедно с две джуджета и още два трола и зорко следяха посетителите, както и един другиго. Върмите покриваха тавана. Играта блестеше. Какво щеше да запомни малкият Сам? Може би само блещукането. Но трябваше да види това.

Играчите бяха истински. С това поне се съгласяваха и двете страни. Резбите по Диамантения крал бяха автентични, а бронята и скъпоценностите по Кървавия топор отговаряха точно на историческите сведения. Дори дългият самун джуджешки хляб, който носеше в битка и който можеше да строши тролски череп, бе до него. Джуджешките учени с надлежност и старателност успяха да отрежат миниатюрно резенче от него, при което похабиха петнайсет триона. Като по чудо се оказа все тъй неядивен, колкото и в деня на опичането му.

Ваймс реши, че минута е достатъчна за този исторически момент. Малкият Сам бе в докопващата възраст и изобщо нямаше да узнае как свършва всичко това, ако синът му изядеше исторически паметник.

— Може ли да разменим две думи, младши страж? — обърна се той към Сали на тръгване. — Смяната идва след минута.

— Разбира се, сър — отвърна Сали.

Ваймс отиде до един ъгъл в каверната и изчака Ноби и Фред Колън да се дотътрят начело на смяната.

— Радваш ли се, че се присъедини към нас, младши страж? — подхвана той, когато тя забързано се доближи до него.

— Много, сър!

— Добре. Да идем горе на светло, а?

Изкачиха тунела и излязоха във влажната жега на Куумската долина, където той приседна на един камък и се вторачи в нея. Малкият Сам играеше в нозете му.

— Има ли нещо, което искаш да споделиш с мен, младши страж?

— Трябва ли да има, сър?

— Не мога да докажа нищо, разбира се — сви рамене Ваймс, — но си агент на Низшия крал, нали? Шпионираше ме.

Изчака я да обмисли вариантите. Лястовичките пикираха в ескадрони над главите им.

— Аз, ъ-ъ, не бих назовала нещата точно така, сър — накрая отвърна тя. — Държах под око Кофтимели и чух за мината под града, а после като взе да става напечено…

— … ти се стори добра идея да станеш страж, така ли? Лигата знаеше ли?

— Не! Вижте, сър, не шпионирах _вас_…

— Казала си му, че тръгвам за Куумската долина. А онази нощ, като пристигнахме, излезе на малка въздушна разходка. Просто да поразкършиш криле, а?

— Вижте, шпионажът не е призванието ми! Присъединих се към новата стража в Начук. Опитвахме се да постигнем нещо там. Исках да дойда в Анкх-Морпорк, понеже… ами всички искаме. Да се научим, разбирате ли? Как успявате да го направите? Всички ви хвалят! А когато ме повика Низшият крал, си помислих „Какво толкова лошо има?“. Кофтимели и там бе създал проблеми. Ъ-ъ… аз всъщност никога не съм ви лъгала, сър.

— Рис вече знаеше за Тайната, така ли?

— Не, сър, не по същество. Но мисля, че имаше причина да подозира наличието на нещо там долу.

— Тогава защо просто не е отишъл да погледне?

— Джуджета да копаят в Куумската долина? Троловете щяха да, ъ-ъ, да откачат, сър.

— Но не и ако джуджетата само разследват защо ченге от Анкх-Морпорк гони някакви престъпници из пещерите, а? Не и ако ченгето е добрият стар Сам Ваймс, който всеки знае, че е точен като стрела, макар и не най-острият нож в долапа. Не можем да подкупим Сам Ваймс, ама що да се хабим, като можем да му вържем шал през очите?

— Вижте, сър, разбирам как се чувствате, но… ами… ето момченцето ви си играе в Куумската долина, при всички тези тролове и джуджета наоколо, които не се бият. Нали така? Не съм лъгала, сър, просто… взаимодействах. Струваше ли си, сър? Ха, доста ги притеснихте, като отидохте при магьосниците! Блясък не бе напуснал града! Рис трябваше да го докара по въздух през нощта. Те всъщност само ви следваха. Единственият, който ви подлъга, бях аз, но се оказва, че не ме е бивало особено. Те се нуждаеха от вас, сър. Огледайте се и кажете не си ли струваше…

На стотина метра от тях камък с размерите на къща, тикан и направляван от дузина тролове, изтрополи по скалата, падна върху една дупка и я затапи като яйце в чашка. Последваха радостни възгласи.

— Може ли да спомена още нещо, сър? — обади се Сали. — _Знам_, че Ангуа е зад мен.

— За теб съм сержант Ангуа — процеди до ухото й Ангуа. — Освен това не подлъга и мен. Казах ти, че не обичаме порти в Стражата. Но ако ви интересува, сър, мирише, сякаш казва истината.

— Държиш ли още връзка с Низшия крал? — запита Ваймс.

— Да, и съм сигурна, че той ще… — започна бързо Сали.

— Ето моите искания: граговете и каквото е останало от охраната им се връщат с мен в Анкх-Морпорк. Включително Ревностен, макар и да разбрах, че ще минат седмици, преди да може отново да говори. Ще се изправят пред Ветинари. Поел съм обещания и никой няма да ме спре да ги изпълня. Ще бъде трудно да им лепна големи обвинения, но поне ще опитам, дявол да го вземе! И понеже се обзалагам на вечерята си, че Ветинари има пръст в цялата тази работа, няма да се учудя, ако накрая ги прати в пакет на Рис. Предполагам, че _той_ има достатъчно дълбока килия за всеобщ комфорт. Разбра ли?

— Да, сър. А останалите искания?

— Същите, но на по-висок тон — отсече Ваймс. — Ясно?

— Абсолютно, сър. В такъв случай аз, разбира се, ще подам оставка.

Ваймс присви очи.

— Ще подадеш оставка, когато аз ти кажа, младши страж! Прие кралския шилинг, помниш ли? И даде клетва. Марш да взаимодействаш!

— Ще я задържите ли? — обади се Ангуа, следейки с поглед отдалечаващият се вампир.

— Сама каза, че е добро ченге. Ще видим. О, не прави такава физиономия, сержант. Сега на мода в политиката е да се шпионират приятелите. Така разбрах. Както тя каза: огледай се!

— Държите се малко несвойствено, сър — Ангуа го изгледа загрижено.

— Да, нали? — усмихна се Ваймс. — Снощи се наспах чудесно. Днес е чудесен ден. Никой не се опитва активно да ме убие, което е чудесно. Благодаря ти, сержант. Желая ти чудесна вечер.

Ваймс понесе малкия Сам обратно в късната следобедна светлина. Даже по-добре, че момичето _работеше_ за Рис. Иначе щеше да стане малко сложничко. Това беше голата истина. Да я задържи? Може би. Беше доста полезна, дори Ангуа го призна. Освен това практически щеше да е принуден да наеме шпионин в такива почти военни времена! Ако си изиграеше ходовете правилно, никой _никога повече_ нямаше да му налага кого да взема в Стражата. Дорийн Уинкингс можеше да си трака фалшивите кучешки зъби, колкото си ще!

Хмм… Ветинари така ли разсъждаваше през _цялото време_?

Чу да го викат по име. По камъните наближаваше карета и Сибил махаше от прозорчето. Това беше още една стъпка напред — дори фургоните вече можеха да стигат дотук.

— Не си забравил за вечерята довечера, нали? — запита тя с известно подозрение.

— Не, скъпа. — Ваймс не бе забравил, но се надяваше, че проблемът може да се изпари, ако не мисли за него. Вечерята щеше да е Официална, с двамата крале и куп важни по-низши управници и водачи на кланове. И за съжаление — Специалния анкх-морпоркски пратеник. Сиреч, Сам Ваймс, излъскан от глава до пети. Поне нямаше да носи чорапогащник и пера. Дори Сибил не беше толкова предвидлива. За жалост обаче в града имаше сносен шивач, горящ от желание да използва всичката златна сърма, която бе закупил случайно преди няколко години.

— Уиликинс ще е приготвил банята, докато се върнем — подхвърли Сибил, когато каретата продължи по пътя си.

— Да, скъпа.

— Недей да гледаш толкова вкиснато! Помни, че ще крепиш честта на Анкх-Морпорк!

— Нима, скъпа? А какво да правя с другата ръка? — изпъшка Ваймс, настанявайки се на мястото си.

— О, Сам! Довечера ще крачиш редом с крале!

„По-скоро бих крачил сам-самичък по пътя за Петмезената мина в три сутринта — помисли си Ваймс. — Под дъжда, с преливащите улуци.“ Но съпругите са си такива. Тя толкова се… _гордееше_ с него. Изобщо не му беше ясно защо.

Погледна китката си. Поне _това_ си бе изяснил. Изходна рана, как ли не! Просто горящият нефт бе пръснал по ръката му. Може _малко_ да прилича на онзи проклет символ, колкото да паникьоса джуджетата, но на _него_ не му минаваха никакви воднисти очи. Здрав разум и факти, ето на какво се осланяше той!

След време осъзна, че не пътуваха към града. Бяха се спуснали почти до езерата, но сега се насочваха отново нагоре по стръмната пътека. Долината се ширна пред очите му.

Кралете здраво товареха подчинените си с презумпцията, че уморените бойци са по-малко навити за бой. Групите пъплеха по скалите като мравки. Може би имаше план. Сигурно имаше план. Но планините щяха да му се надсмиват всяка зима. Тук трябваше да се поддържат отряди през цялото време, да се обхождат баирите и да се откриват и разбиват опасните камъни, преди да причинят беди. Народът трябваше да помни Куумската долина! Защото в противен случай миналото му е… минало.

И може би отвъд тътнежа на подземните води ще се чуе смехът на мъртвите крале.

Каретата спря. Сибил отвори вратата.

— Слизай, Сам Ваймс — нареди тя. — Без спорове. Време е за портрета.

— Тук ли? Но тук е… — започна Ваймс.

— Добър ден, командире — жизнерадостно поздрави Ото Вик, застанал на вратата. — Зложих пейка и зветлината е зъвзем подходяща за зветовете!

Ваймс трябваше да се съгласи. Планините искряха като злато под проблясъците на светкавиците. В далечината Кралските сълзи падаха в блестящ сребрист низ. Ярко оцветени птици се стрелкаха из небето. И по цялото протежение на долината имаше дъги.

Куумската долина в Деня на Куумската долина. Той трябваше да е там.

— Дали нейно благородие би зеднала з момченцето на зкута зи, а вие, командире, да зазтанете з ръка на рамото й…? — Той се засуети около тях с големия си черен иконограф.

— Дошъл е да направи снимки за Вестника — прошепна Сибил. — И си казах, е, сега или никога. Портретната живопис трябва да се развива.

— Колко ще отнеме това? — запита Ваймс.

— О, чазтица от зекундата, командире!

Ваймс се ободри. Така по` биваше.

Разбира се, никога не трае толкова. Но следобедът беше топъл и Ваймс все още се чувстваше чудесно. Седнаха и се втренчиха с онези смразени усмивки, които хората придобиват, когато се чудят защо частица от секундата трае половин час, докато Ото се опитваше да натъкми Вселената според вкуса си.

— Хавлок ще се чуди как да те възнагради, да знаеш — промърмори Сибил, докато вампирът се суетеше около тях.

— Може да продължи да се чуди — отвърна Ваймс. — Имам всичко, което желая.

Той се усмихна.

Щрак!

>

— Шейсет нови стража? — повтори лорд Ветинари.

— Цената на мира, сър — добросъвестно обясни капитан Керът. — Сигурен съм, че командир Ваймс няма да се примири с по-малко. Наистина изпитваме недостиг.

— Шейсет мъже — и джуджета, и тролове очевидно — представляват над една трета от сегашния ви състав — възкликна патрицият, потропвайки с бастуна си по калдъръма. — Мирът пристига с доста голяма квитанция, капитане.

— И известни дивиденти, сър — отбеляза Керът.

Те се загледаха в пресечения кръг, очертан над входа на мината точно над жълто-черната лента, опъната от Стражата да спира натрапници.

— Мината задочно се пада на нас, така ли? — запита Ветинари.

— Очевидно, сър. Май че терминът е „отчуждаване за обществена полза“.

— А, да. С други думи, явна правителствена кражба — въздъхна Ветинари.

— Но граговете бяха откупили правото на неограничена поземлена собственост, сър. Едва ли ще го предявят сега.

— Така е. А джуджетата наистина ли могат да правят водонепропускливи тунели?

— О, да. Почти откакто има рудници. Желаете ли да влезете вътре? Обаче се опасявам, че асансьорът не работи в момента.

Лорд Ветинари огледа релсите и малките вагонетки, с които джуджетата бяха извозвали отпадъка. Опипа сухите стени. Върна се обратно по стълбите и се намръщи, когато еднотонна желязна плоча проби стената, профуча покрай лицето му, премина през отсрещната стена и се заби в улицата отвън.

— А това в реда на нещата ли е? — запита, отръсквайки мазилка от наметката си.

Въодушевен глас зад него извика:

— Въртящият момент! Това е невероятно! Изумително!

През дупката в стената се промуши фигура, хванала нещо в ръка, и се втурна към капитан Керът, треперейки от вълнение.

— Завърта се веднъж на всеки 6.9 секунди, но въртящият момент е огромен! Счупи стягата! Какво го захранва?

— Май никой не знае — отвърна Керът. — В Юбервалд…

— Извинете, за какво става въпрос? — намеси се Ветинари, властно вдигайки ръка.

Мъжът го погледна и се обърна към Керът:

— Кой е тоя?

— Лорд Ветинари, _управник на града_, позволете да ви представя господин Пони от Гилдията на занаятчиите — бързо каза Керът. — Моля да покажете на негова светлост полуоста, господин Пони.

— Благодаря — кимна Ветинари. Той пое нещото, което доста приличаше на два петнайсетсантиметрови куба, съединени един с друг като двойка зарове, опрени страна в страна. Въртяха се един спрямо друг — много, много бавно.

— О, механизъм — безучастно каза той. — Колко хубаво.

— Хубаво? — възкликна Пони. — Не разбирате ли? Не _спира_ да се върти!

Керът и Пони загледаха с очакване патриция, който каза:

— И това е _добре_, така ли?

Керът се прокашля.

— Да, сър. Едно от тези привежда в действие една от най-големите мини в Юбервалд. Всичките помпи, вентилаторите за въздух, вагонетките за извозване на рудата, духалките за ковачниците, асансьорите… всичко. Само едно от тези. То е тип Устройство, като кубовете. Не знаем как са направени, много са редки, но другите три, за които съм чувал, не са спирали да работят от стотици години. Не използват гориво, не се _нуждаят_ от нищо. Изглежда са на милиони години. Никой не знае кой ги е направил. Те просто се въртят.

— Колко интересно — отбеляза Ветинари. — Движи вагонетки? Под земята, казвате?

— О, да — потвърди Керът. — Дори се извозват миньори.

— Ще помисля по темата — рече Ветинари, избягвайки протегнатата ръка на господин Пони. — А какво можем да го накараме да прави в града?

Двамата с Керът обърнаха въпросителни лица към господин Пони, който сви рамене и каза:

— Всичко!

>

_Цоп!_ Водната капка падна на главата на много, много покойния крал Кървавия топор.

— Колко трябва да висим тук, серж? — обади се Ноби, докато наблюдаваха върволицата посетители, точеща се покрай мъртвите крале.

— Гос’ин Ваймс прати вест да дойдат други от нашите — рече Фред Колън, пристъпяйки от крак на крак. При влизането пещерата не изглеждаше студена, но след време лепкавата влага влизаше под кожата на човек. Той реши, че това не се отнася за Ноби, който бе благословен от Природата с естествена лепкавост.

— Почват да ме побиват тръпки, серж — призна Ноби и посочи кралете. — Ако оная ръка мръдне, ще запищя.

— Мисли за това, че _си тук_, Ноби.

— Винаги съм _все някъде_, серж.

— Да, ама когато вземат да пишат историческите книги, ще… — Фред Колън поспря и се замисли. Трябваше да признае, че сигурно нямаше да споменат точно тях двамата с Ноби. — Е, тъй или инак твоята Лиска ще се гордее с теб.

— Тая май няма да я бъде, серж — тъжно сподели Ноби. — Мило момиче е, ама май трябва тактично да я разкарам.

— Стига, бе!

— Тъй е, серж. Оня ден ми сготви вечеря. Опита се да направи Злочестия пудинг като старото ми мамче.

_Цоп!_

Фред Колън се усмихна от дъното на стомаха си.

— О, да. Никой не може да озлочести пудинг като старото ти мамче, Ноби.

— Беше ужасно, Фред — оплака се Ноби с клюмнала глава. — Пък за кебапа й хич не ми се говори. Не е от ония девойки, дето ги бива в кухнята.

— По-скоро е пилонен тип, Ноби, тъй си е.

— Точно тъй. И си помислих, ами… с Чукоглавата може никога да не си сигурен накъде гледа, ама мидите й в масло, е… — той въздъхна.

— Тая мисъл сгрява мъжа в студена нощ — съгласи се Фред.

— И ‘наеш ли, напоследък, като ме фрасне с мокра риба, не боли толко’, колкот’ преди — продължи Ноби. — Май намираме общ език.

_Цоп!_

— Тя може да строши омар с юмрук — отбеляза Колън. — Това е много ценен талант.

— Та си мислех да говоря с Ангуа — кимна Ноби. — Тя може да ми даде ъкъл как да разкарам тактично Лиска.

— Добра идея, Ноби — окуражи го Фред. — Не пипайте, сър, инак ще трябва да ви откина пръстите — заплаши той с приятелска интонация едно джудже, което се протягаше с благоговение към шахматната подложка.

— Но пак ще сме си приятели, разбира се — додаде Ноби, а джуджето се дръпна. — Поне докато мога да влизам безплатно в клуб „Розово маце“, винаги ще съм до нея, ако й се прище да поплаче върху нечий шлем.

— Много модерно виждане, Ноби — похвали го Фред. Той се усмихна в сумрака. Някак си светът се бе върнал в релсите.

_Цоп!_

>

Вечният трол, бродещ из света…

Тухльо се затътри след Детритус, влачейки бухалката си.

Е, нема грешка, огря го късмета! Разправяха, че е болезнено да откажеш дрогата, ама на Тухльо целият му живот беше болезнен, и точно сега хич не беше толко’ зле. Беше, тъй де, _странно_ как успява да навърже цяло изречение, без да му забрави началото. И му даваха храна, която взе да му харесва, като спря да я повръща. Сержант Детритус, който знаеше всичко, му беше казал, че ако остане чист и поумнее, некой ден може да се издигне чак до младши страж и да изкарва куп мангизи.

Не беше много сигурен как се стигна до всичко това. Май вече не беше в града и бяха ставали некакви битки, а сержант Детритус му показа тия умрелите и го перна по главата и рече „Помни!“, та той се стараеше, ама беше цапардосван по тиквата толко’ по-силно безброй много пъти, че т’ва не беше _нищо_. Но сержант Детритус рече, че ‘сичко опира дотам да не мразят повече джуджетата, пък т’ва хич не е проблем, щото Тухльо ни веднъж не бе имал излишна енергия да мрази някой. Сержант Детритус обяви, че от онова, дето правят долу в тая дупка, светът става по-добър.

И като подуши храната, Тухльо реши, че тука вече сержант Детритус е уцелил право в десятката.

>

Троловете и джуджетата бяха издигнали огромна постройка в Куумската долина, използвайки гигантски камъни за стените и половин паднала гора за покрива. Вътре припукваше огън, разстлан на трийсетина метра. Около него на дълги пейки се бяха наредили управниците на над сто джуджешки мини и водачите на осемдесет тролски клана, заедно със своите последователи, слуги и телохранители. Шумът бе неистов, димът — плътен, а жегата — като стена.

Денят бе добър. Беше постигнат напредък. Вярно, че гостите не се омешваха, но и не се опитваха да се избият. Това бе обещаващо развитие. Примирието настъпваше.

На високата маса крал Рис се облегна на импровизирания си трон и каза:

— На крале не се поставят искания. Отправят се молби, които благосклонно се удовлетворяват. Той не разбира ли?

— Не мисля, че му дреме на _тра’ка_, сир, ако позволите да се изразя грубо — отвърна граг Свитсън, застанал почтително до него. — А висшите джуджета в града ще го подкрепят изцяло в това. Не ми е работа, сир, но бих ви посъветвал за мълчаливо съгласие.

— И това е всичко, което иска? Никакво злато, сребро, отстъпки?

— Това е всичко, което _той_ иска, сър. Но предполагам, че скоро ще получите вест от лорд Ветинари.

— О, можеш да си сигурен в това! — Кралят въздъхна. — Светът се променя, граг Свитсън, но някои неща си остават същите. Ъ-ъ… онова… нещо го _е_ напуснало, нали?

— Така смятам, сир.

— Не си убеден?

Грагът слабо се усмихна вътрешно.

— Да кажем просто, че разумната му молба ще бъде изцяло удовлетворена, а, сир?

— Съветът ти е взет под внимание, граг. Благодаря.

Крал Рис се обърна в трона си, наведе се през двете празни места и запита Диамантения крал:

— Мислиш ли, че нещо им се е случило? Вече минава шест часът!

Блясък се усмихна, изпълвайки помещението със светлина.

— Предполагам, че ги задържат изключително важни причини.

— По-важни от _тези_? — вдигна вежда джуджешкият крал.

… и понеже някои неща _са_ важни, каретата стоеше пред къщата на магистрата долу в града. Конете нетърпеливо тъпчеха на място. Кочияшът чакаше. Седнала в каретата с бегла усмивка на лицето, лейди Сибил кърпеше чорап, понеже някои неща са важни.

А от отвореният прозорец на горния етаж се носеше гласът на Сам Ваймс:

— Вика „Хррррп!“. Това е хипопотам! Това не е моята крава!

Въпреки всичко имаше още за доизкусуряване.

I>

$orig_lang=en

$series=Светът на диска

$sernr=34

$orig_title=Thud!

$year=2005

$translator=Катя Анчева

$trans_year=2010

$pub_series=Истории от света на диска

$pub_year=2010

$type=роман

$category=фентъзи

Сканиране, разпознаване и корекция: Dave, 2013 г.

__Издание:__

Тери Пратчет. Туп!

Английска, първо издание

Превод: Катя Анчева

Редактор: Весела Петрова

Илюстрация на корицата: Пол Кидби

Оформление корица: ИК „Вузев“, „ГЕД“ ЕООД

Компютърно оформление: Таня Иванова

Печат: „Булвест София“ АД

ИК „Вузев“ — „Архонт-В“ ООД — София, 2010 г.

ISBN: 978-954-422-095-2

I$

Content

Пратчет Тери ТУП!