Мери Хигинс Кларк

Къщата

В памет на Мориш Хигинс Даулинг, от която ми останаха много весели спомени.

17 август

Към девет часа вечерта бурята се беше разразила с пълна сит и свирепият вятър блъскаше огромните вълни в източния бряг на Кейп Код. Няма да ни се размине, мислеше си Помили, докато се пресягаше над умивалника, за да затвори прозореца. Но може и да е забавно, опита да се успокои тя.

Летищата на Кейп Код бяха затворени и Адам трябваше да наеме кола, за да се прибере от Бостън. Скоро щеше да си е у дома. В къщата имаше достатъчно храна. Помили беше приготвила свещи, в случай че спре токът, макар и да бе обхваната от мрачно предчувствие и да се плашеше от мисълта да остане сама на светлината им.

Включи радиото, завъртя копчето и намери станцията, по която пускаха музика от четирийсетте години. Вдигна учудено вежди, когато чу оркестъра на Бени Гудман, засвирил мелодията „Помни“.

Много подходяща песен за човек, който живее в къща, наречена „Помни“, помисли си тя. Потискайки желанието си отново да завърти копчето, Помили взе назъбен нож и започна да реже домати за салатата. Когато се обади, Адам й каза, че не е имал време да се нахрани. „Но ти не помниш“ — пееше певецът.

Странният звук на вятъра, който връхлиташе върху къщата, се разнесе отново. Кацнала върху скалата над кипящата вода, тя заприлича на мях, разпъван от бурята и свистящ като далечен глас:

„Помни, помни…“ Според легендата оттам идваше названието на къщата.

Помили потрепери, докато посягаше да вземе целината. Адам скоро ще дойде, помисли си тя. Ще пийне чаша вино, докато тя приготвя яденето.

Изведнъж се чу шум. Какво беше това? Дали не се отвори някаква врата? Или прозорец? Нещо не беше наред.

Помили загаси радиото. Бебето! Плачеше ли? Дали не се давеше? Хукна към плота, сграбчи интеркома и се заслуша. Последва тежко дишане. Бебето се задушаваше!

Втурна се през фоайето към стълбището. През изящния ветрилообразен прозорец над входната врата върху дървения под падаха сиви и пурпурни сенки.

Краката й едва докосваха стъпалата, докато бягаше нагоре към втория етаж. Прекоси бързо коридора и се озова пред вратата на детската стая. От креватчето не се чуваше никакъв звук.

— Хана, Хана! — извика Помили.

Хана лежеше по очи с разперени ръце и не помръдваше. Обезумяла, Помили се наведе, повдигна бебето и го обърна към себе си. Очите й се разшириха от ужас.

В ръката си държеше старинна кукла. Изрисуваното лице сякаш се взираше в нея.

Помили понечи да изпищи, но от гърлото й не излезе звук. Зад гърба й някакъв глас прошепна:

— Съжалявам, Помили. Всичко свърши.

1

15 юли

По време на разпита Скот Коуви упорито се опитваше да накара всички да разберат как точно е станало нещастието.

Двамата с Вивиан дремели на дюшека на палубата, приятно унесени от проникващите през облаците слънчеви лъчи и от нежния плисък на вълните. Той отворил едното си око и се прозял.

— Горещо ми е. Искаш ли да видим какво има на дъното на океана?

Вивиан докоснала с устни брадичката му.

— Нямам настроение. — Тихият й глас прозвучал като мързеливо, доволно мъркане.

— А аз имам — скочил решително той и погледнал през борда на моторницата. — Долу е идеално. Водата е толкова бистра.

Наближавало четири часа. Намирали се на около миля от остров Монъмой. Влажната мъгла трептяла като шифон, но вече подухвал ветрец.

— Ще отида да си взема водолазния костюм.

Пресякъл палубата и стигнал до малката кабинка, която използвали за склад. Вивиан се изправила и се опитала да се отърси от сънливостта си.

— Донеси и моя.

— Сигурна ли си, че имаш желание да дойдеш с мен, скъпа? Ще се спусна само за няколко минути. Защо не подремнеш?

— Няма за кога. — Тя се приближила към него и обвила врата му с ръце. — Когато следващия месец отидем на Хавайските острови, искам да мога да изследвам кораловите рифове заедно с теб. Трябва да тренирам.

Облекли се и се спуснали.

После със сълзи в очите се кълнеше, че не е забелязал изчезването на останалите лодки, докато дремели, нито пък е пуснал радиото, за да чуе прогнозата за времето.

Били прекарали под водата двайсет минути, когато се разразила бурята. Океанът се разбушувал. Опитали да се доберат до закотвената моторница. Точно когато изплували на повърхността, ги ударила двуметрова вълна. Вивиан изчезнала. Дълго я търсил, спускал се многократно под водата, докато въздухът вече не му стигал.

Всички знаеха останалото. Обаждането беше прието от бреговата охрана в кипежа на стихията.

„Жена ми изчезна! — бе изкрещял Скот Коуви. — Жена ми изчезна!“

2

28 юли

Елейн Аткинс седеше на масата срещу Адам Никълс. Бяха в „Чилингуърт“, ресторанта в Брустър, където тя, като собственичка на агенция за недвижими имоти, водеше своите клиенти. Сезонът беше в разгара си и всички маси бяха заети.

— Не е нужно да подслушваш, за да разбереш за какво си говорят — каза тя тихо и посочи с ръка към залата. — Една млада жена, Вивиан Карпентър, изчезна по време на подводно плуване преди няколко седмици. Купи от мен къщата си в Чатам и станахме приятелки. Докато ти се обаждаше по телефона, разбрах, че преди час тялото й е било изхвърлено на брега.

— Веднъж бях на рибарска лодка, когато закачиха тяло, престояло в океана няколко седмици — отвърна Адам. — Гледката не беше приятна. Как е станало?

— Вивиан плуваше добре, но нямаше опит като леководолаз. Скот я учеше. Не чули предупреждението по радиото за приближаващата буря. Горкият, съсипан е от мъка. Бяха женени само от три месеца.

— Струва ми се доста безразсъдно да се гмуркаш под водата преди буря — заяви Адам и повдигна вежди.

— Ужасна трагедия — отвърна рязко Елейн. — Вив и Скот бяха безкрайно щастливи. Вив познаваше океана. И тя прекарваше като малка лятото на Кейп Код. Много жалко. Преди да срещне Скот, Вив беше отчаяна. Дъщеря е на семейство Карпентър от Бостън. Най-младата от преуспяващия клан. Напусна колежа. Не се разбираше с близките си. Работеше каквото й падне. Преди три години, когато навърши двайсет и една, си получи наследството, оставено от баба й, и купи къщата. Боготвореше Скот, искаше да направи всичко за него.

— Дори и да се гмурка в бурния океан? С какво се занимава този мъж?

— Скот ли? Беше административен директор на театъра в Кейп Код. Тогава се запозна с Вив. Мисля, че тя му ходи на гости през зимата. Скот се върна през май. Разбрахме, че са се оженили.

— Как е фамилното му име?

— Коуви. Скот Коуви. Някъде от Средния запад.

— Пришълец, който се оженва за богато момиче и това богато момиче умира три месеца по-късно. Ако бях полицай, веднага щях да прочета завещанието й.

— О, спри! — извика Елейн. — Нали ще бъдеш негов защитник, а не обвинител. Виждах се много често с тях. Показвах им къщи. Търсеха нещо по-голямо. Възнамеряваха да имат деца и им трябваше повече място. Повярвай ми, беше нещастен случай.

— Сигурно. — Адам сви рамене. — Май започвам да ставам прекалено скептичен.

Пиеха вино. Елейн въздъхна.

— Хайде да сменим темата. Дойдохме тук, за да празнуваме. Изглеждаш чудесно, Адам. Нещо повече — изглеждаш щастлив, спокоен, доволен от живота. Всичко е наред, нали? Искам да кажа с Помили. Нямам търпение да се запозная с нея.

— Помили умее да се бори. Ще се оправи. Между другото, когато се видите, не споменавай пристъпите на страх, за които ти казах. Не обича да говори за тях.

— Напълно разбираемо.

Елейн изучаваше Адам. Тъмнокестенявата му коса беше започнала да посивява. И той като нея наближаваше трийсет и девет. Висок и слаб, невероятно жизнен. Познаваше го от шестнайсетгодишна възраст, когато родителите му наеха икономка за лятото от агенцията на майка й.

Нищо не се променя, помисли си тя. Беше забелязала погледите, които жените му хвърляха, когато седна на масата й.

Сервитьорът донесе менюто. Адам го разгледа.

— Препечен татарски бифтек — изсмя се той.

— Не се занасяй с мен — нацупи се Елейн. — Бях дете, когато го изтърсих, не знаех, че този бифтек е със сурово месо.

— Цял живот ще ти го припомням. Лейн, страшно се радвам, че ме заведе да видя къщата „Помни“. Когато се отказахме от онова жилище, си мислех, че през август едва ли ще намерим друго подходящо.

— Случват се такива неща — сви рамене тя. — Добре че се оправихте. Трудно ми е да повярвам, че канализацията на къщата, която ви бях намерила в Истхам, е в толкова окаяно състояние. Но тази е истинско съкровище. Както ти обясних, била е необитаема трийсет и пет години. Семейство Пейли я видяха, оцениха достойнствата й и я купиха за символична сума преди няколко години. Бяха почти завършили с преустройството й, когато Том получи инфаркт. Денят беше горещ, а той работил цели дванайсет часа, преди това да се случи. Джан Пейли реши, че къщата е прекалено голяма за сам човек. Ето защо я обявихме за продан. Не се срещат много автентични къщи на морски капитани и едва ли ще се задържи дълго време на пазара. Надявам се, че вие двамата ще я купите.

— Ще видим. Иска ми се отново да имам къща тук. Струва си, ако продължаваме да живеем в големия град. Старите моряци са знаели как да строят жилищата си.

— За къщата се разказва легенда. Капитан Андрю Фриман я построил през хиляда седемстотин и трета година за съпругата си. После я изоставил, защото разбрал, че докато бил в открито море, тя му изневерила с някакъв мъж от града.

— Баба ми е разправяла, че първите заселници са били пуритани. Няма да пипам нищо. Ние сме на почивка, макар че от време на време ще ми се налага да прескачам до Бостън. Трябва да свърша малко работа по преразглеждането на делото „Потър“. Може би си чела за него. Съпругата е получила присъда, а всъщност е невинна. Съжалявам, че не съм й бил защитник от самото начало.

— Би ми се искало да те чуя как говориш в съда.

— Ела някой ден в Ню Йорк. Кажи на Джон да те доведе. Кога ще се жените?

— Още не сме определили датата, но ще бъде през есента. Както може да се очаква, дъщерята на Джон не е особено въодушевена от годежа ни. Дълго време той й е бил единственият близък човек. Ейми отива в колежа през септември и смятаме, че Денят на благодарността ще е подходящ за сватбата.

— Изглеждаш щастлива, Лейн. И си прекрасна. Страхотно привлекателна и преуспяваща. И си по-слаба, отколкото преди. Изрусила си си косата. Харесва ми така.

— Комплименти от теб? Не разваляй отношенията ни — засмя се Елейн. — Благодаря ти все пак. Наистина съм много щастлива. Джон се оказа човекът, когото дълго чаках. Слава богу, че отново си заприличал на себе си. Повярвай ми, Адам, миналата година, когато дойде тук след раздялата си с Помили, се разтревожих за теб.

— Беше доста тежък период.

Елейн погледна менюто.

— Агенцията за недвижими имоти „Аткинс“ черпи. Не приемам възражения. Къщата „Помни“ се продава и ако решите, че си заслужава да я купите, ще получа комисионна.

След като поръчаха, Адам каза:

— Телефонът беше зает. Ще отида отново да се обадя на Помили.

След минута се върна. Изглеждаше разтревожен.

— Все още дава заето.

— Нямате ли двойна линия с телефонен секретар?

— На Помили не й харесва тази система. Било неучтиво да казваш на хората, че говориш с друг, и да ги караш да чакат.

— Права е, но е удобно. — Елейн замълча, а после продължи неуверено: — Ти нещо се притесни. Наистина ли смяташ, че Помили вече е добре?

— Изглежда спокойна — бавно отвърна Адам. — Но като я налегнат пристъпите, се чувства ужасно. Започне ли да преживява катастрофата, става страшно. Ще опитам пак след малко. Между другото, показах ли ти бебето?

— Имаш ли снимка у себе си?

— Иска ли питане? — Той бръкна в джоба си. — Това е най-новата. Ето я, казва се Хана. Миналата седмица навърши три месеца. Не е ли страхотна?

Елейн разгледа внимателно снимката.

— Голяма кукла е — искрено отвърна тя.

— Прилича на Помили и като порасне, ще бъде красавица — решително заяви Адам. Прибра снимката в портфейла си и бутна назад стола. — Ако линията е все още заета, ще помоля телефонистката да прекъсне разговора.

Елейн го наблюдаваше, докато си проправяше път през залата. Неспокоен е, защото е сама с бебето, помисли си тя.

— Елейн.

Вдигна очи. Беше Каролин Марч, петдесетгодишна жена, директор по рекламата в нюйоркска фирма. Беше си купила къща чрез Елейн. Без да дочака поздрав, Каролин подхвана:

— Чу ли какво е наследството на Вивиан Карпентър? Пет милиона долара! Семейството никога не говори за състоянието си, но една от съпругите на братовчедите им се е изпуснала. А Вив казала, че е завещала всичко на съпруга си. Не смяташ ли, че толкова много пари би трябвало да пресушат сълзите на Скот Коуви?

3

Сигурно е Адам. Каза, че ще се обади по това време, помисли си Помили. Подпря бебето на рамото си и се пресегна към телефона.

— Стига, Хана, изгълта шише и половина. Ако продължаваш така, ще се окажеш единственото тримесечно бебе, поставено на диета заради наднормено тегло.

Подпря слушалката с брадичката си и потупа бебето по гърба. Беше Джейн Пиърс, главната редакторка на списанието „Травъл Таймс“. Както обикновено, Джейн беше лаконична.

— Помили, заминавате за Кейп Код през август, нали?

— Стискай палци. Снощи разбрахме, че канализацията на къщата, която трябваше да наемем, не е наред. Идеята да ползвам нощно гърне никога не ме е привличала особено. Адам отиде там, за да види дали няма да се намери нещо подходящо.

— Доста късно е и сигурно всичко вече е заето, нали?

— Все още съществува някаква възможност. Една стара позната на Адам притежава агенция за недвижими имоти. Елейн ни намери първата къща и твърди, че сега е попаднала на друга, която чудесно може да я замести. Дано Адам е на същото мнение.

— В такъв случай, ако все пак заминете…

— Джейн, ако наистина заминем, ще подготвя нова книга от поредицата за Дейвид. Толкова много съм слушала от Адам за Кейп Код, че ми се ще да напиша нещичко за него.

Дейвид беше десетгодишният герой от поредица книжки, които бяха превърнали Помили в известна детска писателка.

— Знам, че съгласието ти би означавало да ми направиш лична услуга, но ти така умело вплиташ историческия материал в разказа си, а на мен точно това ми е нужно — с молба в гласа продължи Джейн.

След петнайсет минути, когато Помили затвори телефона, Джейн я беше убедила да напише статия за Кейп Код, която да излезе в „Травъл Таймс“.

— Е, Хана — Помили потупа бебето по гърба, — в края на краищата Джейн ми помогна, когато правех първите крачки преди десет години. Статията е най-малкото нещо, с което мога да й се отблагодаря.

Хана обаче спеше блажено на рамото й. Помили се приближи до прозореца. От апартамента на двайсет и осмия етаж на Ист Енд Авеню се откриваше зашеметяваща гледка към Ист Ривър и мостовете, простиращи се между двата бряга.

Завръщането им в Манхатън, след като загубиха Боби, й помогна да не полудее. Но би й се отразило добре, ако заминат през август. След първия пристъп на страх акушерката й препоръча да отиде на преглед при психиатър.

— Страдате от синдрома на посттравматичния стрес, който се среща често след тежки преживявания. Заболяването се лекува и аз ви препоръчвам да опитате.

Ходеше всяка седмица при психиатър. Доктор Кауфман горещо подкрепи идеята за почивката.

— Пристъпите са съвсем нормални и с времето ще изчезнат. Почти две години, след като Боби почина, отказваше да се срещаш с хора. Но вече имаш Хана и започваш да се справяш с проблема. Замини на почивка. Махни се за известно време от Ню Йорк. Забавлявай се. Само не спирай да вземаш лекарството. Можеш, разбира се, да ми се обаждаш по всяко време, ако имаш нужда от мен. Ще се видим през септември.

Ще се забавляваме, помисли си Помили. Отнесе бебето в детската стая, сложи го на креватчето, преоблече го и го зави с одеялцето.

— А сега бъди послушно момиче и се наспи добре — прошепна тя, загледана в Хана.

Вратът и раменете й се бяха схванали, затова протегна ръце и завъртя глава. Кестенявата й коса, която според Адам беше с цвят на кленов сироп, се люшна върху яката на анцуга. Откакто се помнеше, Помили си мечтаеше да бъде висока. Но на трийсет и една години вече се беше примирила с ръста си, който бе едва метър и шейсет. Успокояваше се с мисълта, че поне може да бъде силна, и стройното й, здраво тяло беше свидетелство за всекидневните упражнения, които правеше в гимнастическия салон на втория етаж на сградата.

Преди да изгаси лампата, отново се взря в бебето. Чудна е, помисли си тя. Помили бе израснала с по-големия си брат, който я превърна в истинска „мъжкарана“. Отнасяше се с презрение към куклите и предпочиташе да рита топка. Чувстваше се по-добре сред момчета и на тринайсет години стана любима довереница и отзивчива бавачка на двамата си племенници.

Никой обаче не я беше подготвил за огромната обич, която я изпълни при раждането на Боби. Сега тази обич бе събудена отново от това идеално оформено, кръглолико, понякога своенравно момиченце.

Когато стигна до всекидневната, телефонът отново иззвъня. Докато бързаше, за да вдигне слушалката, си помисли, че сигурно е Адам, който се е опитвал да се свърже с нея по време на разговора й с Джейн. Наистина беше той.

— Здравей, любими! — весело каза Помили. — Намери ли къща?

Адам не обърна внимание на въпроса й.

— Здравей, момичето ми! Как се чувстваш? Бебчо добре ли е?

Помили замълча. Знаеше, че не бива да го вини заради притеснението му, и все пак реши да го подразни:

— При мен всичко е наред, но не съм ходила при Хана, откакто ти излезе сутринта. Ей сега ще я погледна.

— Помили!

— Извинявай, Адам, но питаш така, сякаш очакваш да чуеш лоши новини.

— Меа culpa[1] — разкаяно отвърна Адам. — Толкова много ви обичам и двете! Искам всичко да е както трябва. С Елейн съм. Имаме чудесна къща. Намира се на Морис Айланд в Чатам. На близо триста години е и е принадлежала на един морски капитан. Мястото е великолепно — надвиснала над океана скала. Страшно ще ти хареса. Дори има собствено име — „Помни“. Когато се прибера, ще ти разкажа всичко за нея. Тръгвам веднага след като вечерям.

— Ще стане късно, имаш четири часа път, а вече веднъж си го изминал с колата днес — възпротиви се Помили. — Защо не преспиш там и да се прибереш сутринта?

— Не ме интересува, че ще стане късно. Искам да бъда с теб и с Хана. Обичам ви.

— И аз те обичам — отвърна пламенно Помили. След като си казаха довиждане, Помили затвори телефона и тихо прошепна: — Надявам се, че не бързаш само защото се страхуваш да ме оставиш сама с бебето през нощта.

4

31 юли

Хенри Спрейг държеше за ръка жена си, докато двамата се разхождаха по плажа. Късното следобедно слънце ту се скриваше зад облаците, ту изплуваше и той се радваше, че е увил Фийби с топлия шал. Мислеше си, че приближаващата вечер придава съвсем различен вид на пейзажа. Без хората безкрайната пясъчна ивица и прохладният океан си възвръщаха хармонията с природата.

Гледаше как чайките подскачат по ръба на вълните. На влажния пясък лежаха купчинки мидени черупки в нежно сиво, розово и бяло. От време на време съзираше по някой предмет, изхвърлен от морето. Преди години видя спасителен пояс, принадлежал на кораба „Андреа Дориа“.

Двамата с Фийби обичаха най-много тези часове на деня. Тук преди четири години Хенри за първи път забеляза, че е започнала да забравя. Вече със свито сърце си признаваше, че няма да може да я държи още дълго у дома. Лекарството, което й предписаха, обикновено й действаше, но напоследък на няколко пъти успя да се измъкне от къщата за секунди, докато беше с гръб към нея. Само преди два дни я откри на здрачаване на плажа, нагазила до кръста във водата. Докато тичаше, една вълна я събори. Загубила всякаква ориентация, тя едва не се удави.

Живяхме щастливо четирийсет и шест години, каза си той. Ще я посещавам в дома всеки ден. Ще бъде за нейно добро. Знаеше, че всичко това е истина, и все пак му беше трудно. Фийби вървеше с тежки стъпки до него и мълчеше, потънала в някакъв свой свят. Доктор Фийби Къмингс Спрейг, професор по история в Харвард, която вече не си спомня как се връзва шал и дали е закусвала.

Хенри разбра докъде са стигнали и погледна нагоре. Зад дюната на хоризонта се извисяваше силуетът на къщата. Винаги му напомняше за орел, кацнал на скалата, горд и бдителен.

— Фийби! — извика той.

Тя се обърна и начумерено се втренчи в него. Мръщеше се вече несъзнателно. Започна да го прави, когато все още отчаяно се мъчеше да прикрива, че забравя.

— Казах ти, че Адам Никълс ще почива там през август с жена си Помили и с новороденото си бебе. Много го харесвам аз Адам.

Адам Никълс. За миг мъглата, обхванала съзнанието на Фийби в усилията й да схване думите му, се разнесе. Къщата, помисли си тя. Първоначалното й име беше „Никвенум“.

Никвенум, тържествената индианска дума, която означава „завръщане у дома“. Разхождах се, каза си Фийби. В тази къща. Някой, когото познавам — кой ли беше? — вършеше нещо странно… Съпругата на Адам не бива да живее там. Мъглата отново обхвана съзнанието й. Погледна към съпруга си.

— Адам Никълс — бавно промърмори Фийби. — Кой беше той?

5

1 август

Скот Коуви си легна след полунощ. На зазоряване, когато първите слънчеви лъчи започнаха да хвърлят сенки в спалнята, все още не беше заспал. После потъна в неспокойна дрямка и когато се събуди, усети стягане в челото, което беше първият признак на започващото главоболие.

Направи гримаса и отметна одеялото. През нощта изведнъж застудя, но той знаеше, че спадането на температурата е временно. По пладне денят вече щеше да бъде слънчев и прохладен от соления вятър, духащ откъм океана. Но сега още не се беше стоплило и ако Вивиан беше тук, той щеше да затвори прозорците, преди тя да стане от леглото.

Днес щеше да бъде погребението й.

Скот си помисли, че много често през трите месеца, докато бяха женени, носеше кафето в леглото, когато тя се събудеше. После се настаняваха удобно и го пиеха заедно.

Все още я виждаше как слага на свитите си колене чинийката, подпряла гръб на купчина от възглавници, и се шегува за месинговата табла на леглото.

— Мама ми подреди стаята, когато бях на шестнайсет години — бе му обяснила тя със задъхания си глас. — Толкова ми се искаше да си купя такова легло, но тя твърдеше, че нямам усет към интериора — месинговите легла вече не били модерни. Когато започнах да печеля, първата ми работа беше да си купя най-натруфеното, което можах да открия. Трябва обаче да призная, че тапицираните табли са много по-удобни, защото човек има къде да си облегне главата.

Той бе взел чашката и чинийката от ръцете й, бе ги сложил на пода и й бе предложил:

— Облегни се на мен.

Странно защо точно този спомен изплува в съзнанието му. Скот влезе в кухнята, направи кафе, препече си филийка и седна на плота. Предната част на къщата гледаше към улицата, а задната — към езерото. През страничния прозорец сред зеленината се виждаше къщата на семейство Спрейг.

Неотдавна Вивиан му бе казала, че скоро ще настанят мисис Спрейг в болнично заведение.

— Хенри не иска да я посещавам, но ще трябва да го поканим на гости, когато остане сам — бе заявила тя. — Приятно ми е да идват хора у дома, когато сме заедно с теб. — Бе обвила с ръце врата му и силно го бе прегърнала. — Ти наистина ме обичаш, нали Скот?

Колко пъти я беше уверявал, прегръщал, галил косата й, докато най-накрая Вивиан започваше да изброява причините, поради които тя самата го обичаше:

— Винаги съм си представяла своя съпруг висок, какъвто си ти. Мечтаех да бъде рус и красив, за да ми завиждат всички. Ти си такъв и хората ми завиждат. Но най-много ми се искаше да е луд по мен.

— И аз съм — непрекъснато й бе повтарял той.

Скот се взираше през прозореца и си мислеше за последните две седмици, когато някои от братовчедите на семейство Карпентър и много приятели на Вивиан дойдоха да го утешат веднага след изчезването й. Но много други не го направиха. Родителите й се държаха настрана. Знаеше, че голям брой хора смятат, че се е оженил по сметка. В някои вестници в Бостън и на Кейп Код бяха отпечатани интервюта, в които се изказваха скептични становища относно обстоятелствата около трагедията.

Семейство Карпентър бяха известни в Масачузетс от поколения. От тях бяха произлезли сенатори и губернатори. Всичко, което се случеше с тях, се коментираше.

Стана и отиде до печката, за да си долее кафе. Изведнъж го обсеби мисълта за предстоящите часове, за църковната служба и за погребението, за неизбежното присъствие на журналистите. Всички щяха да го гледат.

— Проклети да са! Ние се обичахме! — извика разярено той и тресна кафеварката върху печката.

Отпи бързо голяма глътка кафе. Изгори си устата, изтича до умивалника и изплю кафето.

6

Спряха в Бъзардс Бей, за да купят кафе, кифли и последния брой на „Бостън Глоуб“. Докато пълното комби минаваше по моста Сагъмор, Помили въздъхна:

— Смяташ ли, че на небето има кафе?

— Дано да има. В противен случай човек не би могъл да стои буден достатъчно дълго, за да изкупи греховете си.

Тръгнаха рано, около седем часа. В единайсет и половина вече пресичаха канала на Кейп Код. След като плака петнайсет минути, Хана прояви необичайна кротост и спа през останалата част на пътуването.

Металната конструкция на моста блестеше под лъчите на обедното слънце. В канала под тях един товарен кораб бавно плаваше сред лекия плисък на вълните. Движеха се по шосе №6.

— Точно на това място всяко лято татко викаше: „Отново сме на Кейп Код!“ — каза Адам. — То винаги е било истинският му дом.

— Майка ти дали не съжалява, че е продала къщата?

— Не. След като татко почина, Кейп Код за нея вече не беше същият. Чувства се по-щастлива в Северна Каролина, близо до сестрите си. Но аз приличам на татко. Кейп Код е в кръвта ми. Цели три века близките ми са прекарвали летата тук.

Помили леко се премести на седалката, за да може да наблюдава мъжа си. Радваше се, че най-после е с него на Кейп Код. Възнамеряваха да дойдат през лятото, когато се роди Боби, но тя беше в напреднала бременност и лекарите не й разрешиха да се отдалечава толкова много от Ню Йорк. На другата година току-що бяха купили къщата в Рай и още не я бяха подредили, затова нямаше как да отделят време за почивка.

А през следващото лято загубиха Боби. После, мислеше си Помили, настъпи ужасното вцепенение, чувството, че всички човешки същества са й чужди, неспособността да общува с Адам.

Миналата година Адам прекара почивката си на Кейп Код сам. Помоли го да се разделят временно. Адам се съгласи безропотно.

— Сигурен съм, че не можем да продължаваме така, мила — призна той. — Просто да се правим, че сме семейство.

Бяха изминали три седмици, когато Помили разбра, че е бременна. През цялото време Адам не й се обади. С дни се измъчваше от колебания дали да му каже, чудейки се как ще реагира. Накрая му позвъни. Изпълненият му с безразличие поздрав накара сърцето й да се свие. Когато обаче му заяви: „Адам, навярно това не е новина, която би ти се искало да чуеш, но аз съм бременна и съм ужасно щастлива“, радостният му вик я изпълни с трепетна възбуда. Заяви й, че се връща веднага.

Адам сложи ръката си върху нейната.

— Чудя се дали и ти не си мислиш същото. Бях тук, когато разбрах, че се задава нейно величество.

Замълчаха за миг, после Помили премигна, за да не позволи на сълзите да потекат от очите й, и се засмя.

— След като се роди, Филис дълго я нарича Помили Хана. — Тя изимитира острия тон на снаха си: „Смятам, че е добре да се запази семейната традиция и първата дъщеря да носи името Помили, но моля те, не я наричай Хана. Ужасно старомодно е. Защо да не я кръстим Помили Кимбърли, а да й викаме Ким? Много е сладко, не смяташ ли?“ Гласът й си възвърна нормалното звучене и тя възкликна: — Няма що!

— Не ми се карай, скъпа — изхили се Адам. — Надявам се, че Филис няма съвсем да изтощи майка ти.

Майката на Помили пътуваше из Ирландия със сина си и снаха си.

— Филис е решила да изследва родословното дърво на двете фамилии. Ако обаче установи, че сред прадедите й е имало конекрадци, ние никога няма да научим този факт.

Откъм задната седалка се чу лек шум. Помили погледна през рамо.

— Изглежда, нейно величество е решила вече да ни напомни за присъствието си. Обзалагам се, че ще успее да ни покаже колко е гладна. — Наведе се и пъхна биберона в устата на Хана. — Моли се да издържи, докато стигнем до къщата. — Прибра термоса в чантата и взе вестника. — Адам, виж, има снимка на съпрузите, за които ми разказа — че младата жена се е удавила, докато плували под водата. Днес е погребението. Горкичкият! Каква трагедия!

Каква трагедия! Колко пъти беше чувала тези думи. Те събудиха ужасни спомени, които завладяха изцяло съзнанието й. Пътуваше по непознатия черен път, а Боби беше в кошчето на задната седалка. Великолепен слънчев ден. Чувстваше се прекрасно. Пееше колкото й глас държи, а Боби й пригласяше. Неохраняваният железопътен прелез. Почувства вибрациите и погледна през прозореца. Обезумялото лице на машиниста. Ревът и изскърцването на спирачките на връхлитащия върху тях влак. Писъците на Боби: „Мами, мами!“ Натисна рязко педала за газта. Трясъкът, който се чу, когато локомотивът удари задната врата, където беше Боби. Влакът влачеше колата. Хлипането на Боби: „Мами, мами!“ После очите му се затвориха. Помили разбра, че е мъртъв. Люлееше го на ръце. Виковете й: „Боби! Искам Боби! Бобиии!“

Отново почувства, че цялата плувна в пот. Започна да трепери. Натисна с ръце коленете си, за да се опита да спре краката си, които конвулсивно подскачаха. Адам я погледна и възкликна:

— Господи! — Спря при отбивката на пътя и я прегърна. — Няма нищо, мила! Успокой се.

Хана се разплака в кошчето.

Плачът на Боби: „Мами, мами!“

Плачът на Хана…

— Накарай я да млъкне! — изпищя Помили. — Накарай я да млъкне!

7

Елейн си погледна часовника. Беше вече дванайсет без петнайсет. Очакваше Адам и Помили да пристигнат всеки момент и искаше да огледа къщата, за да се увери, че всичко е наред. Предлагаше на клиентите си пълно почистване при нанасянето в наетото жилище и след напускането му. Натисна още по-силно педала на газта. Закъсня, защото ходи на погребението на Вивиан Карпентър Коуви.

Изведнъж реши да се отбие в супермаркета.

Ще купя малко от пушената сьомга, която Адам обича, помисли си Елейн. Щеше да върви добре с изстуденото шампанско, с което винаги посрещаше специалните си клиенти. После щеше да напише бележка, в която да им каже „добре дошли“ и да напусне къщата, преди да са пристигнали.

Мрачното утро се беше превърнало във великолепен ден — слънчев, топъл и кристално ясен. Елейн се протегна, отвори капандурата и си спомни какво беше казала на репортера от телевизията. Когато погребалното шествие се готвеше да напусне църквата, тя го забеляза, че спира случайни хора и ги моли за коментар. Нарочно се приближи до него.

— Мога ли да ви попитам нещо?

— Казвам се Елейн Аткинс. — Тя гледаше право в камерата. — Преди три години Вивиан Карпентър купи къщата си в Чатам от мен. В деня преди смъртта й показах на нея и на съпруга й някои по-големи жилища. Бяха много щастливи и възнамеряваха да имат деца. Случилото се е трагедия, а не загадка. Според мен всички, които разпространяват зловредни слухове по адрес на мистър Коуви, би трябвало да се осведомят колко много хора, излезли в океана през този ден, не са чули предупреждението на бреговата охрана и едва не са се удавили, когато се разрази бурята.

Споменът я накара да се усмихне доволно. Беше сигурна, че Скот Коуви я гледа през стъклото на колата си, докато даваше интервюто.

Мина покрай фара на Морис Айланд, а после покрай резервата „Монъмой“, сви по Ауоркс Трейл и продължи по частния път, който водеше към къщата „Помни“. Когато завоят остана зад гърба й и сградата се показа, Елейн се помъчи да си представи как ще реагира Помили, когато я види.

По-голяма и по-изящна от повечето постройки от началото на осемнайсети век, тя се издигаше като символ на любовта, която капитан Андрю Фриман е изпитвал отначало към младата си съпруга. С невероятно красивата си конструкция, кацнала на скалата, тя се извисяваше величествено на фона на небето и океана. Грамофончето и зелениката се състезаваха с шипковите храсти, заливайки в цвят имението. Старите акации и дъбове бяха като оазис, в чиято сянка да се скриеш от ярката слънчева светлина.

Павираната алея за коли водеше от страничната порта на оградата към паркинга зад къщата. Елейн се намръщи, като забеляза фургона на Кари Бел. Кари беше отлична чистачка, но непрекъснато закъсняваше. Имаше слабо, бледо лице с груби черти. Винаги говореше бързо и малко по-високо от нормалното, а гласът й беше дрезгав.

— О, мис Аткинс, забавих се, защото трябваше да оставя Томи при мама. Всичко е в отлично състояние, но трябва да ви кажа, че с удоволствие си тръгвам оттук.

— Какво има?

— Изкарах си акъла! — Гласът на Кари потрепери. — Бях в столовата, когато чух стъпки на горния етаж. Помислих, че сте вие, и извиках. Не последва отговор и аз се качих, за да погледна. Мис Аткинс, нали се сещате за онази старинна люлка, която е в спалнята с единичното легло и детското креватче?

— Да, разбира се.

Лицето на Кари още повече пребледня. Жената стисна ръката на Елейн.

— Мис Аткинс, прозорците бяха затворени. Нямаше никакъв вятър. Но покривката на леглото беше леко смачкана, сякаш на него имаше човек. А люлката се движеше. Някой, който не можех да видя, седеше на леглото и я люлееше!

— Стига, Кари. Просто си слушала онези глупави истории за къщата, докато е била изоставена — отвърна Елейн. — Подът е стар. Ако люлката се е движела, значи си стъпила на разхлабена дъска. Ти си доста тромава.

Чу се шум от приближаваща се по алеята кола. Адам беше пристигнал с жена си и дъщеря си.

— Всичко звучи абсурдно. Да не си посмяла да споменеш нещо за това пред семейство Никълс — заяви Елейн, обърна се и видя, че Адам и Помили слизат от комбито. Знаеше, че е безсмислено да я предупреждава. Кари Бел щеше да разкаже историята на всички.

8

Натаниъл Кутан работеше в полицията в Чатам от осемнайсет години. Роден в Бруклин, Нат беше завършил колежа „Джон Джей“ в Манхатън. Готвеше дисертация по наказателно право, когато се запозна с бъдещата си съпруга, която живееше в Хаянис. Деб не проявяваше интерес към Ню Йорк и когато защити, Натаниъл с желание кандидатства за назначение в полицията на Кейп Код. Сега вече четирийсетгодишен детектив, баща на две момчета, той беше една рядка птица — сговорчив, весел мъж, доволен от семейството и службата си. Единствената му грижа бяха десетината килограма, които вкусните ястия на жена му бяха добавили към и без това пълната му фигура.

Днес обаче се появи още една грижа. Всъщност мисълта го тревожеше от известно време. Шефът му Франк Шей беше твърдо убеден, че смъртта на Вивиан Карпентър Коуви е нещастен случай.

— През този ден още двама души едва не се удавиха — твърдеше Франк. — Моторницата е била на Вивиан Карпентър. Момичето познаваше океана по-добре от съпруга си. Тя е трябвало да се сети да пусне радиото, а не той.

Но Нат подобно на куче, глозгащо кокал, нямаше желание да се откаже, докато не се оправдаеха или отхвърлеха подозренията му.

Сутринта Нат отиде рано в кабинета си и разгледа направените след аутопсията снимки, които бяха получили от Бостън. Макар отдавна да беше свикнал да не се вълнува от снимките на покойниците, видът на стройното тяло, или на това, което беше останало от него — подуто от водата и обезобразено от рибите, — го прободе така, сякаш зъболекарска бормашина докосна открит нерв. Жертва на нещастен случай или на убийство? Кое от двете беше вярно?

В девет часа влезе в кабинета на Франк и го помоли да му възложи разследването.

— Искам да се заема с него. За мен е важно.

— Изпитваш съмнения?

— Да.

— Мисля, че грешиш, но няма да загубим нищо, ако опитаме. Действай!

В десет Нат отиде на погребалната церемония. Никакви похвални слова в памет на нещастното момиче, помисли си той. Какво се криеше зад каменните лица на родителите и на сестрите на Вивиан Карпентър? Тъга, която благородничеството ги задължаваше да не показват пред любопитните погледи? Вина? Във вестниците се бяха появили достатъчно истории за безрадостното минало на Вивиан Карпентър. То нямаше нищо общо с живота на по-големите й сестри. Едната беше хирург, а другата — дипломат, имаха добри семейства, а Вивиан беше изключена от пансиона, защото пушеше марихуана, и после напусна колежа. Макар и да не се нуждаеше от пари, когато се премести на Кейп Код, тя няколко пъти започваше работа, а после я зарязваше.

Скот Коуви седеше сам на първия ред в църквата и плака по време на цялата служба. Изглежда така, както аз самият бих се чувствал, ако нещо се случи с Деб, помисли си Нат Куган. Почти убеден, че е насочил усилията си в погрешна посока, той излезе от църквата след края на церемонията и се помота пред сградата, за да послуша какво говорят хората.

Струваше си да ги чуе.

— Горката Вивиан, толкова ми е мъчно за нея! Но човек трудно я издържаше, нали?

— Да. Не можеше да се отпусне, беше ужасно несигурна в себе си — отвърна жената на средна възраст, към която беше отправен въпросът.

Нат си спомни твърдението на Коуви, че не е успял да я убеди да подремне, докато той се спусне под водата.

Някакъв телевизионен репортер обикаляше и правеше записи. Забеляза как привлекателна руса жена се приближи до него и сама изяви желание да даде интервю. Нат разпозна в нея Елейн Аткинс, собственичката на агенцията за недвижими имоти, и се приближи, за да чуе коментара й.

Когато интервюто свърши, Нат си записа нещо. Елейн Аткинс спомена, че семейство Коуви възнамерявали да имат деца. Изглежда, тя ги познаваше добре. Реши, че трябва да си поговори с нея.

Когато се върна в полицията, отново взе снимките от аутопсията и се опита да разбере какво в тях го тревожеше толкова силно.

9

Помили се освободи от прегръдката на Адам и тихо се премести в своята част на леглото. Адам измърмори името й, но не се събуди. Помили стана, облече си халата и го погледна усмихнато.

Енергичният адвокат по наказателни дела, който можеше с красноречието си да накара съдебните заседатели да променят своето решение, изглеждаше съвсем беззащитен, докато спеше. Лежеше обърнат на една страна, пъхнал ръка под главата си. Косата му беше започнала да посивява и да оредява на темето.

В стаята беше студено и Помили се наведе и придърпа одеялото върху раменете му, а после леко го докосна с устни по челото. Когато навърши двайсет и пет години, тя реши, че вероятно никога няма да попадне на мъжа, за който би й се искало да се омъжи. Две седмици по-късно се запозна с Адам на един презокеански лайнер, наречен „Сага фиорд“. Корабът извършваше околосветско пътешествие и понеже беше писала много за Далечния изток, Помили получи покана да пропътува на него разстоянието между Бали и Сингапур и да изнесе лекция за района.

На втория ден от пътуването Адам се спря до шезлонга й и я заговори. Ходил в Австралия, за да дава показания под клетва, и изведнъж му хрумнало да измине същата отсечка по море.

— Пристанищата са великолепни, а и ще си почина една седмица — обясни й той.

Към края на деня Помили осъзна защо е развалила годежа си преди три години. При Адам беше по-друго. През цялата година след първата им среща той постепенно се влюбваше в нея. Помили понякога се чудеше дали щеше някога отново да се види с него, ако не живееха на три пресечки един от друг в Манхатън.

Помогна им фактът, че ги свързваха много общи неща. И двамата бяха енергични нюйоркчани и страшно обичаха Манхатън, макар и да бяха отгледани в два напълно различни свята. Семейството на Адам притежаваше двуетажна къща на Парк Авеню и той бе ходил в скъпо частно училище. Помили бе отраснала в Стайвесънт Таун, на Четиринайсета улица, където все още живееше майка й, и бе посещавала местните енорийски училища. Но и двамата бяха завършили университета „Джорджтаун“, макар и да се бяха разминали с осем години. Еднакво обичаха океана, но Адам прекарваше лятото на Кейп Код, а тя плуваше по време на еднодневните екскурзии до Джоунс Бийч.

Когато започнаха да излизат заедно, Помили разбра, че на трийсет и две години Адам е много доволен от ергенския живот. И защо не? Беше преуспяващ адвокат и имаше хубав апартамент и куп приятелки. Понякога не й се обаждаше със седмици.

Когато й предложи да се оженят, Помили изпита подозрение, че жестът е свързан с приближаващия му трийсет и трети рожден ден. Но не се разтревожи. Когато сключиха брак, думите на баба й изплуваха в съзнанието й. „В семейството често става така, че единият от съпрузите обича повече от другия. По-добре би било, ако не е жената.“

Защо? Помили често се чудеше, докато наблюдаваше спокойния му сън. Какво лошо има в това да си човекът, който обича повече?

Беше седем часът. Силното слънце проникваше през пролуките покрай спуснатите щори. Просторната стая беше обзаведена просто — легло с балдахин, гардероб, нощно шкафче, тоалетна масичка и стол с висока облегалка. Очевидно всичките мебели бяха оригинални. Елейн й каза, че малко преди мистър Пейли да почине, двамата със съпругата си са обикаляли търговете, за да купуват мебели от началото на осемнайсети век.

Помили беше доволна, че във всяка от спалните имаше камина, макар и вероятността да ги използват през август да беше нищожна. Стаята до тяхната беше малка, но вършеше идеална работа за бебето.

Помили излезе в коридора и се загърна по-плътно с халата си. Когато отвори вратата на стаята на Хана, усети лек полъх. Трябваше да я покрия с юрганчето, помисли си тя, притеснена от грешката, която беше направила. Погледнаха бебето в единайсет часа, преди да си легнат, поспориха за завивката и решиха, че не е нужно да я използват. Но през нощта се беше застудяло повече, отколкото очакваха.

Помили бързо се отправи към креватчето. Хана спеше дълбоко, покрита с юрганчето. Едва ли съм забравила, че съм идвала при нея през нощта, помисли си Помили. Кой я е завил?

После се почувства глупаво. Сигурно Адам е станал и е отишъл да я види, макар и подобно нещо да се случваше рядко, защото той спеше дълбоко. А може би аз самата съм го направила, продължи да разсъждава Помили. Бяха й предписали успокоително, което вземаше преди лягане, и се чувстваше ужасно замаяна от него.

Прииска й се да целуне Хана, но си даваше сметка, че тя моментално ще се събуди.

— Ще се видим след малко, бебчо — прошепна Помили. — Първо ще изпия на спокойствие чаша кафе.

Когато слезе по стълбите, сърцето й заби лудо и я обзе силна тревога. В съзнанието й изплува мисълта: Ще загубя и Хана. Не! Не! Това е абсурдно, каза си твърдо тя. Защо въобще трябва да си мислиш подобно нещо?

Влезе в кухнята и сложи кафеварката на печката. Десет минути по-късно стоеше в предната гостна с чаша димящо кафе в ръка и гледаше към Атлантическия океан, докато слънцето се издигаше на небосклона.

Фасадата на къщата беше обърната към Монъмой Стрип — тесния пясъчен нанос между океана и залива, който бе станал причина за безброй корабокрушения. Преди няколко години океанът го беше залял. Адам й показа мястото, където къщите бяха рухнали под водата. Но той я увери, че къщата „Помни“ е построена достатъчно далеч от брега и за нея не съществува никаква опасност.

Помили наблюдаваше как вълните се разбиват в наноса и вдигат във въздуха фонтани от солена вода. Слънчевите лъчи танцуваха по гребена на вълните. На хоризонта се виждаха рибарски лодки. Отвори прозореца и се заслуша в писъците на чайките и в чуруликането на врабчетата.

Усмихна се и се обърна с гръб към прозореца. За три дни успя да се почувства удобно в къщата, обикаляше из стаите и разсъждаваше какво би направила, ако можеше да ги подреди по свой вкус. Единствено голямата спалня беше обзаведена с оригинални мебели. В другите стаи повечето от вещите бяха такива, каквито хората слагат в жилищата, предназначени за даване под наем — евтини канапета, маси с пластмасови плотове, лампи, които изглеждаха така, сякаш са купени на безценица на някоя разпродажба. Но яркозелената пейка можеше да бъде остъргана с шкурка. Прокара ръка по нея и си представи гладката повърхност на ореховото дърво.

Семейство Пейли бяха ремонтирали основно сградата. Покривът беше нов, бяха подменили и водопроводната, отоплителната и електрическата инсталация. Имаше да се върши още доста работа — избелелите тапети с отблъскващи модерни шарки загрозяваха невероятно столовата. Окачените тавани разваляха ефекта от внушителната височина на двете гостни и на библиотеката — но нито едно от тези неща не беше особено важно. От значение беше самата къща. Би било приятно да се довърши ремонтът. Например имаше две гостни и ако тя беше собственичка на сградата, щеше да преустрои едната в дневна. След години Хана и приятелите й с радост биха се събирали в нея.

Прокара пръсти по вградения до камината „пасторски“ шкаф. Беше чувала, че първите заселници предлагали на пастора чашка алкохол, когато се отбивал в къщите им. Горкият човек сигурно се е нуждаел от него, помисли си Помили. В онези дни едва ли са палели огън в гостните. Навярно свещеникът е посинявал от студ.

Първите жители на Кейп Код живеели в „бърлогата“, както тогава са наричали кухнята. Семейството прекарвало дългите зимни вечери в нея — голямото огнище излъчвало топлина, въздухът ухаел на аромата на ястията, децата пишели домашните си на светлината на свещите върху масата за хранене. Чудеше се как ли са изглеждали хората, обитавали къщата след първите й злочести собственици.

Чу стъпки и влезе във фоайето. Адам слизаше по стълбите и носеше Хана на ръце.

— Кой каза, че не я чувам, когато плаче? — Гласът му звучеше доволно. — Тя е преоблечена и гладна.

— Дай ми я. — Помили посегна към бебето. — Не е ли чудесно да се грижим за нея, като само от време на време използваме бавачка? Ако бъдещата заварена дъщеря на Елейн наистина се окаже добра за тази цел, ще прекараме разкошно лятото.

— В колко часа ще дойде момичето?

— Около десет.

Точно в десет часа на алеята спря малка синя кола. Помили наблюдаваше стройната фигура и дългата пепеляворуса коса на Ейми, вързана на опашка, докато тя се приближаваше по пътеката. Направи й впечатление, че в стойката й и в начина, по който беше пъхнала ръце в джобовете на късите си панталони и е изправила раменете си, има нещо агресивно.

— Не знам — промърмори Помили и тръгна към вратата, да й отвори.

— Какво не знаеш? — попита Адам, като вдигна глава от документите, разпръснати по масата.

— Шшт — даде му знак да замълчи Помили.

След като влезе при тях обаче, момичето създаде съвсем друго впечатление. Представи се и веднага, се приближи до бебето, което беше в кошарката, поставена насред кухнята.

— Здравей, Хана! — Ейми внимателно протегна ръка, докато Хана я хвана за пръста. — Добро момиче. Стискаш здраво. Искаш ли да станем приятелки?

Помили и Адам се спогледаха. Вниманието на Ейми изглеждаше непресторено. След като поговори с нея няколко минути, Помили стигна до извода, че Елейн не е оценила напълно уменията й. Момичето се занимаваше с гледане на деца от тринайсет годишна възраст и неотдавна беше работила в семейство с близнаци на една година. Имаше намерение да учи за детска учителка.

Уговориха се Ейми да идва няколко следобеда в седмицата, за да се грижи за бебето, докато Помили събира материали за бъдещата си книга, и да остава вечер, ако двамата с Адам решат да излязат. Когато момичето си тръгваше, Помили я изпрати с думите:

— Много се радвам, че Елейн те препоръча, Ейми. Искаш ли да ме питаш нещо?

— Да… Аз… Всъщност няма значение.

— Какво има?

— Нищо, честно ви казвам, нищо.

Когато Ейми се отдалечи, Адам тихо отбеляза:

— Детето се страхува от нещо.

10

Хенри Спрейг седеше на канапето до големите прозорци на всекидневната и държеше в скута си албум. Фийби беше до него и привидно внимаваше. Хенри й показваше снимки.

— Тази я направихме в деня, когато за първи път заведохме децата да видят Плимът Рок. Тогава им разказа историята за ранните английски заселници пуритани в Америка. Бяха само на шест и на осем години, но останаха очаровани. В твоята уста историята винаги звучеше като приключенски разказ.

Погледна я. В очите й нямаше и следа, че си спомня, но кимна, за да му достави удоволствие. Бяха прекарали неспокойно нощта. Хенри се събуди в два часа и видя, че Фийби я няма в леглото. Сърцето му се сви и той се втурна, за да провери дали отново не е излязла от къщата. Макар и да беше сложил специални ключалки на вратите, по-предната нощ Фийби успя да се измъкне през прозореца на кухнята. Застигна я в момента, в който палеше колата.

Снощи седеше в кухнята. Беше пуснала газта и сложила чайника да ври.

Вчера му се бяха обадили от дома. На първи септември щеше да се освободи място.

— Моля ви, запазете го за съпругата ми — с мъка в гласа бе казал Хенри.

— Много хубави деца — заяви Фийби. — Как се казват?

— Ричард и Джоун.

— Сигурно вече са пораснали.

— Да, Ричард е на четирийсет и три. Живее в Сиатъл с жена си и синовете си. Джоун е на четирийсет и една. Тя е в Мейн с мъжа си и дъщеря си. Имаш трима внуци, скъпа.

— Не искам повече да разглеждам снимки. Гладна съм.

Един от симптомите на болестта беше, че мозъкът не изпраща нормално сигнали към сетивата.

— Закуси само преди няколко минути, Фийби.

— Не е вярно.

— Добре, хайде да отидем в кухнята и да приготвим нещо за ядене.

Станаха от канапето и Хенри я прегърна. Винаги се гордееше с високата й, стройна фигура, с начина, по който държеше главата си изправена, с успокояващата топлота, излъчваща се от нея. Иска ми се само един ден да е такава, каквато беше преди, помисли си той.

Докато Фийби лакомо ядеше кифлата и жадно поглъщаше млякото, Хенри й каза, че очакват гост.

Един мъж, чието име е Нат Куган. Идва по работа.

Нямаше смисъл да се опитва да й обясни, че Куган е детектив, който ще дойде да поговори с него за Вивиан Карпентър Коуви.

Нат огледа внимателно къщата на Вивиан Карпентър, когато мина покрай нея. Беше старинна, типична за Кейп Код сграда, пристроявана и разширявана през годините. Сега му се стори много приятна, разпростряла се на всички страни в двора. Заобиколена от сини и розови хортензии, тя приличаше на идеалната къща от пощенските картички, макар че според него стаите бяха доста малки. И все пак беше добре поддържана и струваше доста пари. Според Елейн Аткинс, собственичката на агенцията за недвижими имоти, Вивиан и Скот са търсели по-голямо жилище, защото възнамерявали да имат деца.

Нат се чудеше за колко ли би могла да се продаде. Беше разположена на Ойстър Понд на площ около един акър. За половин милион? Тъй като в завещанието си Вивиан оставяше всичко на съпруга си, жилището беше още една ценна придобивка за Скот Коуви.

Семейство Спрейг живееха в съседната къща, която също беше много красива. Представляваше оригинална постройка навярно от края на осемнайсети век, състояща се от два етажа на предната страна и един на задната. Нат не се познаваше с нито един от двамата, но с удоволствие беше чел статиите, които професор Фийби Спрейг пишеше за „Кейп Код Таймс“. Всичките бяха свързани с легенди за Кейп Код. През последните години обаче не беше срещал нищо от нея.

Когато Хенри Спрейг го покани да влезе и му представи съпругата си, Нат моментално разбра защо Фийби Спрейг вече не сътрудничи на вестника. Болестта на Алцхаймер, помисли си той, и със съчувствие забеляза бръчките около устата на Хенри Спрейг, предизвикани от умората, и стаената болка в очите му.

— Няма да се задържам дълго — заяви той, отказвайки на поканата да пие кафе. — Ще ви задам няколко въпроса, сър. Добре ли познавахте Вивиан Карпентър Коуви?

Хенри Спрейг искаше да прояви любезност. Но тъй като беше отчайващо честен, не желаеше да крие нищо.

— Както вероятно знаете, Вивиан купи къщата преди три години. Запознахме се. Виждате, че жена ми не е добре. Проблемът тогава се състоеше в това, че беше започнала да забравя. За съжаление Вивиан взе да ни посещава твърде често. Караше курс по готварство и непрекъснато ни носеше ястия, които беше приготвила. Жена ми се дразнеше, макар че Вивиан го правеше от добро сърце. Наложи се да я помоля да не идва вкъщи, освен ако не я поканим по някакъв повод. — Той замълча и добави: — В емоционално отношение Вивиан беше много нестабилна.

Нат кимна. Думите на Хенри Спрейг съвпадаха с нещата, които беше чул да се говорят за нея.

— А познавате ли Скот Коуви?

— Да, разбира се. Двамата с нещастното момиче се ожениха без много шум, но Вивиан, естествено, покани гости вкъщи и ние също бяхме на тържеството. Състоя се в началото на май. Присъстваха родителите й, както и приятели, и съседи.

— Какво мислите за Скот Коуви?

— Вивиан преливаше от щастие. — Хенри Спрейг избягна прекия отговор. — Скот изглеждаше много привързан към нея.

— Виждахте ли се понякога?

— Само от разстояние. Доста често излизаха на разходка с лодката. Понякога и те, и ние правехме барбекю и си разменяхме любезности.

— Ясно. — Нат усещаше, че Хенри Спрейг крие нещо. Мистър Спрейг, вие казахте, че Коуви е изглеждал много привързан към съпругата си. Имахте ли чувството, че наистина я обича?

— Държеше се така, сякаш наистина я обича — отговори Спрейг, без да се затрудни.

Но имаше още нещо и Хенри Спрейг се колебаеше дали да го изрече. Страхуваше се да не бъде обвинен, че клюкарства, ако сподели една случка от края на юни. Бе оставил Фийби във фризьорския салон. Вивиан също беше там. Правеха й прическа. За да убие времето, Хенри се отби в заведението „Чешир“, на отсрещната страна на улицата да пие една бира и да погледа мача между „Ред Сокс“ и „Янкис“.

Скот Коуви седеше на високо столче на бара. Погледите им се срещнаха и Хенри се приближи до него да го поздрави. Не можеше да си обясни защо, но остана с впечатлението, че Коуви е нервен. След миг пищна брюнетка, наближаваща трийсетте, влезе в заведението. Коуви подскочи.

— За бога, Тина, какво правиш тук? — възкликна той. — Мислех, че всеки вторник следобед имаш репетиция.

Тя го погледна изумено, но бързо се съвзе:

— Скот, страшно се радвам, че те виждам. Днес съм свободна. Трябваше да се срещна с някои от останалите участници в представлението или в „Чешир“, или в „Импюдънт Ойстър“. Закъснях и след като ги няма тук, ще ги потърся в другото заведение.

Когато жената си тръгна, Скот му обясни, че Тина пее в хора на мюзикъла, който се играе сега в театъра на Кейп Код.

— Бяхме на премиерата и се запознахме на вечерята в ресторанта на театъра — обясни старателно той.

Хенри и Скот хапнаха сандвичи и пиха бира, докато наблюдаваха играта. В два и половина Коуви си тръгна.

— Вивиан сигурно вече е готова — заяви той.

Но половин час по-късно, когато Хенри отиде да вземе Фийби, Коуви все още седеше в чакалнята пред салона. Когато жена му най-накрая излезе, възбудена и горда от светлите кичури в косата си, той чу Коуви да я успокоява, че не се е притеснил от чакането, понеже с Хенри пили бира и обядвали заедно, докато гледали мача. Зачуди се дали Скот умишлено не спомена за срещата си с Тина.

Сега Хенри си помисли, че пропускът сигурно е бил случаен. Навярно е забравил, защото случката не е била важна за него. Може би си е въобразил, че Скот е неспокоен. Не бива да се превръщаш в досаден клюкар, каза си той, докато седеше с детектива. Няма смисъл да обсъждаш тази подробност.

Когато подаваше на Хенри визитната си картичка, Нат се мъчеше да си обясни защо човекът крие нещо от него.

11

Помили закара Адам до летището в Барнстабъл.

— Много си кисел — закачи го тя, след като спря на паркинга.

— Признавам — озари се от усмивка лицето му. — Никак не ми се ходи до Ню Йорк. Не ми се ще да ви оставям двете с Хана. Нямам желание да напускам Кейп Код. — Той спря и помисли малко. — Чакай да видим какво още бих добавил.

— Горкото момче! — отвърна шеговито Помили и обхвана главата му с ръце. — Ще ни липсваш. — Поколеба се за миг и продължи: — Прекарахме няколко прекрасни дни, нали?

— Великолепни!

— Изглеждаш по-добре с къси панталони и сандали — заяви тя и оправи вратовръзката му.

— И аз самият се харесвам повече. Скъпа, сигурна ли си, че не предпочиташ Ейми да преспи при теб?

— Абсолютно. Адам, моля те…

— Добре, ще ти се обадя довечера. — Наведе се към задната седалка, докосна крачето на Хана и й каза: — Бъди послушна, сладурче.

Когато Адам се обърна и помаха с ръка, преди да влезе в залата, Хана го изпрати със слънчевата си беззъба усмивка.

След като се наобядваха, секретарката на Адам се обади и му съобщи, че е насрочено извънредно заседание на съда, на което би могло да се отмени пускането под гаранция на съпругата, ответница в делото „Потър“. Обвинението твърдеше, че е заплашвала свекърва си. Адам се надяваше, че ще минат поне десет дни, преди да му се наложи да пътува за едно денонощие до Ню Йорк. Но поводът му се стори сериозен и той реши, че е наложително да се заеме лично с проблема.

Помили излезе от района на летището, мина по околовръстния път и пое по шосе №28. Стигна до железопътния прелез. Почувства как по челото й изби ледена пот. Спря и уплашено погледна в двете посоки. В далечината на линията имаше товарен влак. Стоеше си на релсите. Предупредителните светлини не бяха включени. Бариерата беше вдигната. Въпреки всичко за миг Помили остана неподвижна, сякаш се беше парализирала.

Нетърпеливото бибиткане зад нея я накара да се опомни. Натисна педала за газта. Колата подскочи по релсите. Наложи се да удари спирачки, за да не се блъсне в автомобила пред себе си. О, господи, помисли си тя, моля те, помогни ми! Хана се раздруса на столчето и се разплака.

Помили отби към паркинга пред крайпътния ресторант и спря колата в най-отдалечения му ъгъл. Слезе и взе Хана на ръце.

Притисна я до себе си и също се разплака.

12

Греъм Карпентър не можеше да заспи. Опита се да лежи тихо на спалнята, отдавна заменила двойното легло, което споделяха с Ан, след като се ожениха. Когато наближи двайсетата годишнина от сватбата им, и двамата решиха, че се нуждаят от повече място, и направиха промяната. Сега разполагаха със свободно време и можеха да си позволят да пътуват, защото и малката им дъщеря вече учеше в колеж.

Вечерта, когато пристигна спалнята, двамата вдигнаха тост с шампанско. Наскоро след това беше зачената Вивиан. Понякога Греъм се чудеше дали от самото начало момичето не е знаело, че е нежелано. Дали постоянната й враждебност към тях и несигурността, която изпитваше към околните, не се бяха зародили още в утробата на майка й?

Странно хрумване. Вивиан беше капризно, неспокойно бебе, което най-напред се превърна в трудно дете, а после — в непокорна девойка. Не се справяше добре в училище и непрекъснато се вайкаше. Ръководеше се от мотото: „Правя всичко възможно“. Когато го изразяваше гласно, гневният отговор на баща й беше: „По дяволите, не правиш всичко възможно. Не ти е ясно какво означават тези думи.“

Два пъти я отстраняваха, а накрая я изключиха от пансиона, в който другите момичета се справяха добре. Известно време вземаше наркотици, но за щастие се отказа от тях. А после постоянно изпитваше удоволствие да дразни Ан. Молеше я да й помогне в избора на дрехи, след което отказваше да се вслуша в съветите й.

Не завърши колежа и не се задържа на нито една работа повече от шест месеца. Преди години Греъм помоли майка си да направи така, че Вивиан да получи парите, които й е завещала, чак когато навърши трийсет години. Но тя се сдоби с тях на двайсет и една годишна възраст, купи къщата и рядко им се обаждаше. През май, когато им позвъни, за да ги покани на гости, те страшно се изненадаха. Оказа се, че вече е омъжена.

А какво можеше да каже за Скот Коуви? Красив, възпитан, умен, привързан към Вивиан. Тя буквално сияеше от щастие. Настроението й се развали само когато една от приятелките й спомена за предбрачното споразумение.

— Нямаме такова! — избухна тя. — Ще си направим завещание в полза на всеки един от нас.

Греъм се чудеше какво ли притежава Скот Коуви, за да го завещае на някого. Вивиан намекна, че имал лични доходи. Може би.

Поне по отношение на едно нещо Вивиан не беше излъгала. Беше променила завещанието си в деня, в който сключи брак, и сега Скот щеше да наследи всичките й пари заедно с къщата й в Чатам. А бяха женени само дванайсет седмици. Дванайсет седмици.

— Греъм. — Гласът на Ан беше тих.

— Буден съм — отвърна той и хвана ръката й.

— Греъм, тялото на Виви е било в ужасно състояние. А дясната й ръка?

— Не знам, скъпа. Защо?

— Защото никой не спомена за смарагдовия пръстен. Сигурно дясната й ръка е липсвала. Но ако не е така, пръстенът навярно е у Скот. Бих искала да го взема. Винаги е принадлежал на семейството и не мога да си представя, че ще го носи някоя непозната жена.

— Ще се опитам да разбера, скъпа.

— Греъм, защо не успях да се сближа с Вивиан? В какво сбърках?

Той стисна по-силно ръката й. Не беше в състояние да й отговори.

Този ден играха с Ан голф. Отчасти да се раздвижат, отчасти за психотерапия. Прибраха се у дома към пет часа, изкъпаха се и си приготвиха коктейли. Греъм започна:

— Ан, докато се обличаше, позвъних на Скот. Отговори ми телефонният секретар. Ще пообиколи с моторницата и ще се върне към шест часа. Хайде да се отбием при него и да го попитаме за пръстена. После ще отидем да вечеряме навън. Имам предвид двамата с теб.

— Ако пръстенът е у него, не е длъжен да ни го даде. Вивиан му остави всичко.

— Ще му предложим да го купим на добра цена. Ако не се съгласи, ще му платим колкото поиска.

Греъм Карпентър стисна мрачно устни. Реакцията на Скот щеше да отхвърли или да потвърди съмнението, което изгаряше душата му.

13

В пет и половина Помили и Хана най-после стигнаха в Чатам. След като напусна паркинга, Помили се насили още веднъж да мине през железопътния прелез, после хвана по околовръстния път и направи трети опит. Повече няма да изпадам в паника, докато шофирам, закле се тя. Особено ако с това излагам на риск живота на Хана.

Слънцето все още беше високо над океана и на Помили й се стори, че къщата има доволен вид, сякаш се наслаждава на топлите лъчи, които я огряват. Когато влезе вътре, видя, че светлината, струяща през витража над входната врата, обагря голия дъбов под с цветовете на дъгата.

Стиснала здраво в ръце Хана, Помили се приближи до прозореца и погледна към океана. Чудеше се дали, след като къщата е била построена, младата жена се е взирала в очакване да види мачтата на кораба на своя съпруг, когато се е връщал от пътуването си. Или пък е била прекалено заета с любовника си?

Хана се размърда.

— Добре, време е за ядене — каза Помили и за пореден път съжали, че не можеше да я кърми. След като се появиха симптомите на посттравматичния стрес, лекарите й предписаха успокоителни и тя трябваше да я отбие. Обясниха й, че майката се нуждае от тях, но не и бебето.

Е, стига си се тормозила, справяш се добре, мислеше си Помили, докато слагаше шишето с млякото да се подгрее.

В седем часа настани Хана в креватчето, като я пъхна в торбата за спане. Хвърли поглед към юрганчето, за да се увери, че все още стои сгънато на леглото. Взря се притеснено в него. Когато попита небрежно Адам дали е ставал да завие бебето през нощта, той поклати глава, видимо учуден от въпроса й.

— Значи не рита толкова много, колкото у дома — бързо съобрази да изкоментира Помили. — Сигурно морският въздух й помага да спи по-спокойно.

Адам не разбра, че причината да му зададе въпроса беше съвсем друга.

Известно време постоя нерешително пред стаята на бебето. Беше неразумно да остави полилея запален, защото светеше много силно. Но мисълта, че по-късно ще трябва да влезе в осветената от слабата нощна лампа стая, я притесни.

Беше си съставила план за вечерта. В хладилника имаше домати. Щеше да приготви сос, да свари спагети, да ги залее с него и да нареже салата. Във фризера беше останала половин франзела италиански хляб.

Ще бъде чудесно, каза си тя. Докато се храня, ще нахвърлям бележки за книгата.

Дните, прекарани в Чатам, й бяха дали някои идеи за сюжета. Адам го нямаше и тя щеше да използва дългата спокойна вечер, за да започне да пише.

14

Скот прекара целия ден на „Играчката на Вив“. Осемметровата моторница беше в отлично състояние. Вивиан говореше, че иска да я смени с платноходка.

— След като вече разполагам с капитан, дали да не купим по-голяма лодка, за да правим по-сериозни пътешествия?

Толкова много планове! Толкова много мечти! Скот не се беше спускал под вода от последния ден, който прекара с Вивиан. Днес известно време лови риба, провери кошовете и със задоволство откри, че са се хванали четири големи омара, облече водолазния си костюм и се спусна за малко на дъното на океана.

Закара моторницата в яхтклуба, прибра се вкъщи в пет и половина и веднага отиде у семейство Спрейг с омарите. На позвъняването му отговори Хенри Спрейг.

— Мистър Спрейг, когато бяхте у нас на сватбеното тържество, жена ви хареса омарите. Днес хванах няколко и реших, че не е лошо да ви донеса един-два.

— Много мило — искрено отвърна Хенри. — Няма ли да влезете?

— Не, благодаря. Пожелавам ви приятен апетит. Как е мисис Спрейг?

— Все така. Не искате ли да я видите за малко? А, почакайте, тя идва.

Обърна се в момента, когато жена му се приближаваше към тях по коридора.

— Фийби, нашият Скот ти е донесъл омари. Нали е много любезно от негова страна?

Фийби Спрейг погледна Скот Коуви и очите й се разшириха.

— Защо плачеше толкова силно?

— Никой не е плакал, скъпа — успокои я Хенри Спрейг и я прегърна през рамо.

Фийби Спрейг се отдръпна от него.

— Няма ли най-после да ме чуеш? — изкрещя тя. — Казвам ти, че в къщата ми живее някаква жена, а ти не ми вярваш. — Сграбчи ръката на Скот и посочи към огледалото над масата във фоайето. Тримата се виждаха в него. — Погледнете тази жена. — Фийби се пресегна и докосна собственото си отражение. — Тя живее в къщата ми, а той не ми вярва.

Притеснен от несвързаните думи на Фийби Спрейг, Скот се върна вкъщи, дълбоко замислен. Беше решил да свари един от останалите омари за себе си, но установи, че не му се яде. Наля си уиски и провери телефонния секретар. Имаше две съобщения. Беше се обадила Елейн Аткинс, за да го попита дали да обяви къщата за продан. Разполагала със сигурен купувач. Другото съобщение беше от бащата на Вивиан. Двамата със съпругата си искали да обсъдят спешно някакъв въпрос с него. Щели да се отбият към шест и половина, но нямало да му отнемат много време.

Скот се чудеше какво ще говорят с него. Погледна си часовника. Вече беше шест и десет. Остави чашата и бързо взе душ. Облече тъмносиня риза от трико и дебели памучни панталони и обу платнени обувки. Точно се решеше, когато чу звънеца.

Ан Карпентър за първи път посещаваше дома на дъщеря си след нещастието. Без да знае какво търси, тя огледа всекидневната. През трите години, откакто Вивиан притежаваше къщата, Ан беше идвала тук само няколко пъти. Почти нищо не се беше променило. Вивиан беше обзавела спалнята с нови мебели, но тази стая си беше останала същата. При първото си гостуване Ан й предложи да махне малкото канапе и някои от евтините репродукции, но Вивиан гневно се възпротиви, макар че я беше попитала за мнението й.

Скот им предложи да пийнат.

— Аз тъкмо си сипах малко уиски. Ще ми бъде приятно да ми правите компания.

Против волята си Ан призна, че държането му е непресторено тъжно. Изглеждаше невероятно красив — русокос, загорял от слънцето, със светло кестеняви очи. Никак не беше чудно, че Вивиан се е влюбила в него. Ан се питаше какво е видял той у нея, освен парите й? После въпросът й се стори отвратителен. Ужасна мисъл за една майка, укори се тя.

— Какви са плановете ви, Скот? — попита Греъм Карпентър.

— Нямам никакви планове. Все още ми се струва, че всичко е само лош сън. Като че ли не мога да повярвам. Както знаете, двамата с Вив търсехме да купим по-голяма къща. Спалните на горния етаж са малки. Не ни се искаше, след като ни се роди дете, домашната помощница постоянно да ни се мотае в краката. Дори бяхме измислили име — Греъм, ако е момче, а Ан, ако е момиче. Вивиан ми каза, че непрекъснато ви е поднасяла разочарования, и искаше по някакъв начин да покаже уважение към вас. Смяташе, че вината е у нея, а не у вас.

Ан почувства, че в гърлото й заседна бучка. Гледаше как съпругът й конвулсивно стиска устни.

— Въобще не се разбирахме — тихо отбеляза Ан. — Понякога става така и родителите се надяват, че нещата ще се оправят. Бих се радвала, ако Виви наистина е имала намерение да промени отношението си към нас. Във всеки случай ние определено не искахме повече да се караме с нея.

Телефонът иззвъня. Скот скочи.

— Ще отида да се обадя — каза той и бързо се отправи към кухнята.

Миг по-късно Ан с изненада установи, че мъжът й си взе чашата и тръгна по коридора към банята. Върна се в момента, в който Скот влезе.

— Сложих още малко вода в уискито — обясни Греъм.

— Трябваше да вземете студена вода от хладилника в кухнята — отвърна Скот. Разговорът не беше свързан с нещо лично. Собственичката на агенцията за недвижими имоти се интересува дали е удобно да доведе един купувач. Казах й, че няма да продавам къщата.

— Скот, искаме да ви попитаме нещо. — Греъм Карпентър се опитваше да овладее гласа си. — Става въпрос за смарагдовия пръстен на Вивиан. От поколения е собственост на семейството на майка й. Сега у вас ли е?

— Не.

— Вие идентифицирахте тялото. Вивиан никога не го сваляше от пръста си. Не беше ли на ръката й, когато я откриха?

— Мистър Карпентър, добре че не видяхте с мисис Карпентър тялото. — Скот извърна очи. — Толкова беше обезобразено от рибите, че беше неузнаваемо. Ако пръстенът беше у мен, веднага бих ви го дал. Знам, че е семейна реликва. Има ли нещо друго от вещите на Вивиан, което бихте желали да получите? Дрехите й дали ще станат на сестрите й?

— Не… не. — Ан трепна.

Двамата със съпруга й се изправиха на крака.

— В най-скоро време ще ви поканим на вечеря, Скот — заяви Ан.

— Благодаря. Винаги съм си мислил, че би трябвало да се опознаем по-отблизо.

— Навярно ще отделите за нас няколко снимки на Вивиан, освен ако не ви се иска да се разделяте с тях — каза Греъм Карпентър.

— Разбира се.

Когато се качиха в колата и потеглиха, Ан се обърна към мъжа си:

— Греъм, ти не сипа вода в уискито си. Защо излезе?

— Реших да огледам спалнята. Ан, не ти ли направи впечатление, че във всекидневната нямаше нито една снимка на Вивиан? Трябва да ти кажа, че същото е и в спалнята. Обзалагам се, че в къщата не е останала никаква следа от нашата дъщеря. Не обичам Коуви и не му вярвам. Не е искрен. Знае повече, отколкото казва, и аз ще стигна до същността на нещата.

15

Поставиха компютър, принтер и факс в библиотеката. Компютърът и принтерът заеха повечето свободно място. Този факт обаче не ги притесни, защото Помили не възнамеряваше да отделя много време за писане, а портативната пишеща машина, с която Адам не желаеше да се раздели въпреки настояването на жена си, можеше да се сложи навсякъде.

До момента Адам успяваше да се противопостави на усилията на Помили да го накара да започне да си служи с компютър. Помили пък беше не по-малко непреклонна, що се отнасяше до желанието на Адам да я научи да играе голф.

— Имаш завидна координация. Ще станеш много добра — упорстваше Скот.

Споменът озари лицето й с усмивка, докато работеше на дългата маса за хранене в кухнята. Не в кухнята, а в „бърлогата“, напомни си Помили. Време е да свикна с някои думи, които са се употребявали тук в миналото, след като действието в книгата ми ще се развива на това място. Сама с бебето в къщата, тя се чувстваше много по-удобно в занемарената, но притежаваща невероятен чар стая с огромното огнище, с миризмата на чеснов хляб. Тази вечер възнамеряваше само да нахвърля някои бележки. Винаги го правеше в тетрадка, чиито листа можеха да се откъснат, ако се наложеше.

— А сега да започваме — промърмори Помили и написа заглавието „Приключенията на Дейвид в тясната земя“.

Помисли си, че всичко започна много странно. След като завърши колежа, успя да си намери работа като кореспондент в „Травъл Таймс“. Знаеше, че иска да стане писателка, но не беше наясно точно каква. Майка й се надяваше, че ще се захване с живопис, но Помили беше сигурна, че това не е за нея.

Успехът дойде, когато главната редакторка й възложи да отрази откриването на един нов хотел в Хонконг. Одобриха статията, без да правят почти никакви съществени поправки. Момичето нерешително показа акварелите, на които беше нарисувала хотела и околността. Списанието помести статията заедно с илюстрациите, а на двайсет и две години Помили стана завеждащ отдел в „Травъл Таймс“.

Идеята да започне да пише детски книжки, използвайки темата за миналото и настоящето, в която Дейвид се връща назад в годините и живее като дете от някой отминал век, се роди постепенно. Вече беше написала четири книжки, като сама подготви и илюстрациите. В първата действието се развиваше в Ню Йорк, във втората — в Лондон, в третата — в Париж, а в четвъртата — в Сан Франциско. Всичките се радваха на голяма популярност.

Беше слушала Адам да й говори много за Кейп Код и реши, че ще посвети следващата си книжка на него. Щеше да разкаже за едно момче от времето на първите английски заселници пуритани в Америка, израснало на Кейп Код. Тясната земя, както са го наричали индианците.

Подобно на всички други идеи, довели до създаване на книга, и тази нямаше да й се изплъзне, след като вече се беше зародила в съзнанието й. Завчера ходиха в библиотеката в Чатам и тя взе основните издания, посветени на историята на Кейп Код. После намери в един шкаф в къщата няколко прашасали книги. Сега щеше да започне да ги преглежда. Не след дълго доволно се зачете в първата книга.

В осем часа телефонът иззвъня.

— Мисис Никълс?

— Да — отвърна Помили предпазливо, защото не позна гласа.

— Мисис Никълс, обажда се Скот Коуви. Елейн Аткинс ми даде телефонния ви номер. Мистър Никълс вкъщи ли е?

Скот Коуви! Помили се сети за името.

— Не, няма го. Ще се върне утре. Потърсете го късно следобед.

— Благодаря ви. Извинявайте за безпокойството.

— Няма нищо. Съжалявам за съпругата ви.

— Ужасно е. Надявам се, че мъжът ви ще ми помогне. Не стига, че загубих Вив, но на всичкото отгоре хората от полицията се държат с мен така, сякаш не смятат смъртта й за нещастен случай.

Няколко минути по-късно се обади Адам. Гласът му звучеше уморено.

— Близките на Кърт Потър са решили на всяка цена да върнат Сюзан обратно в затвора. Знаят, че го е убила при самоотбрана, но не го признават. Защото в противен случай би трябвало да признаят също, че не са обърнали внимание на предупрежденията й.

Личеше му, че е изтощен. Само след три дни почивка вече се беше върнал в кантората. Не й се искаше да споменава за молбата на Скот Коуви. На следващия ден, когато Адам се върнеше, щеше да се опита да го убеди да се срещне с Коуви. Разбираше много добре какво означава полицията да постави под съмнение факта, че трагедията е била нещастен случай.

Увери го, че двете с Хана са добре, макар и Адам да им липсва. После му каза, че се е захванала с проучването на материалите за новата си книга.

Разговорите със Скот Коуви и с Адам обаче я разсеяха и към девет часа загаси осветлението и се качи на горния етаж.

Погледна Хана, която си спеше кротичко, а после пое дълбоко въздух през носа. Откъде идваше тази миризма на мухъл? Открехна малко по-широко прозореца. В стаята веднага нахлу соленият порив на вятъра. Така е по-добре, помисли си Помили.

Сънят не дойде лесно. Железопътният прелез, през който премина на връщане от летището, събуди ярки спомени за ужасната катастрофа. Сети се за предупредителните светлини в деня на нещастието. Беше сигурна, че ги погледна, защото винаги го правеше машинално. Но слънцето грееше силно и тя не разбра, че светят. Първите признаци за това, което щеше да се случи, бяха вибрациите от приближаващия се влак. После чу неистовия, остър писък на свирката.

Гърлото й пресъхна, кръвта се отдръпна от устните й. Но този път поне не се разтрепери, а скоро потъна в неспокоен сън.

В два часа подскочи и седна в леглото. Бебето се късаше от рев, а къщата ехтеше от шума на летящия към нея влак.

16

5 август

Адам Никълс не можеше да се освободи от чувството, че нещо не е наред. Непрекъснато се събуждаше от някакъв неясен, тревожен сън, който не беше в състояние да си спомни.

В шест часа, когато слънцето се показа над Пет Ривър, отметна завивката и стана. Направи си кафе и го изнесе на терасата. Искаше му се вече да е седем и половина, за да се обади на Помили. Трябваше да почака, защото бебето вече обикновено се събуждаше след седем.

Докато си мислеше за Помили и Хана, по устните му заигра усмивка. Неговото семейство. Чудото, което стана преди три месеца, когато се роди Хана. Тъгата по загубата на Боби сякаш започна постепенно да се притъпява и у двамата. Преди една година по това време беше сам на Кейп Код и въобще не се надяваше, че ще продължат да живеят заедно с Помили. Говори с психиатър и разбра, че смъртта на дете в семейството обикновено води до разпадане на брака. Лекарят му обясни, че болката понякога пречи на родителите да живеят под един и същ покрив.

Адам реши, че може би ще е добре като начало да се разделят. Тогава Помили му се обади и той осъзна колко много му се иска да запазят брака си.

Бременността на Помили протече нормално. Адам присъства на раждането. Болките бяха силни, но тя се държеше чудесно. Изведнъж се чуха писъците на жена. Промяната, която настъпи у Помили, беше невероятна. Лицето й посивя, огромните й сини очи се разшириха, тя ги закри с ръце, разтрепери се и изхлипа: „О, не! Моля те, помогни ми!“ От напрежението контракциите рязко се засилиха и раждането стана още по-трудно.

Колкото й невероятно да изглеждаше, когато най-накрая се роди Хана и лекарят й я подаде, Помили я отблъсна:

— Искам Боби! — проплака тя. — Искам Боби!

Адам пое бебето, притисна го до гърдите си и прошепна, сякаш се страхуваше, че е разбрало думите на майка си:

— Всичко е наред, Хана. Ние те обичаме.

След време Помили му каза:

— Когато ми я подадоха, преживях отново момента, в който държах на ръце Боби след катастрофата. Чак тогава осъзнах как съм се чувствала.

Това беше началото на така наречения посттравматичен стрес. През първия месец беше много тежко. Хана имаше колики и пищеше с часове. Наеха сестра, която живееше у тях. Но един следобед тя беше излязла по работа, а бебето се беше разплакало. Адам се прибра вкъщи и завари Помили седнала на пода до креватчето, пребледняла и трепереща, запушила с пръсти ушите си. Когато обаче мина на изкуствено хранене, Хана като по чудо се превърна в слънчево бебе и пристъпите на болестта на Помили се разредиха.

Не трябваше толкова скоро да я оставям сама, помисли си Адам. Или поне можех да настоявам бавачката да преспива при нея.

В седем часа не можеше да чака повече и се обади в Кейп Код. Отпусна се облекчено, когато чу гласа на Помили.

— Нейно величество те е събудила малко раничко, скъпа.

— Съвсем малко. Утрото ни харесва.

В гласа на Помили имаше нещо особено. Адам едва се въздържа да не изрече думите, които напираха да излязат от устата му. Добре ли си? Помили ненавиждаше начина, по който той непрекъснато се безпокоеше за нея.

— Ще се прибера със самолета, който излита в четири. Искаш ли да се обадиш на Ейми да гледа Хана, а ние двамата да вечеряме навън?

Колебание. Какво не беше наред? Но след миг Помили отвърна:

— Би било чудесно, Адам…

— Какво има, скъпа?

— Нищо. Просто ни е мъчно за теб.

След като затвори телефона, Адам се обади на летището и попита:

— Има ли полет за Кейп Код преди четири часа?

Щеше да излезе към дванайсет от съда. Може би щеше да успее да хване самолета в един и половина.

Помили беше притеснена и Адам най-вече се тревожеше от факта, че тя няма да му каже причината за безпокойството си.

17

Агенцията за недвижими имоти на Елейн Аткинс се намираше на главната улица в Чатам. Мястото е много важно, мислеше си тя винаги когато някой минувач се спреше да погледне снимките на къщите, с които разполагаше. Откакто се премести тук, значително по-голям брой хора се отбиваха при нея и тя все по-често успяваше да превърне тези прояви на предварителен интерес в чудесни покупки.

През това лято опита още един трик. Правеше снимки от въздуха на къщите, разположени на особено красиви места. Една от тях беше на къщата „Помни“. В десет часа, когато Елейн пристигна на работа, помощничката й, Мардж Сейлъм, й съобщи, че вече двама души са питали за нея.

— Снимката от въздуха върши чудеса. Смяташ ли, че постъпи правилно, като я даде на наемателите, без да искаш съгласието им да бъде показвана на евентуалните купувачи?

— Нямаше друг начин — рязко й отвърна Елейн. — Адам Никълс не е човек, който би изтърпял потока от хора в къщата, в която живее. А и плати максималния наем. Но ние нищо не губим. Интуицията ми подсказва, че семейството Никълс ще решат да я купят.

— Мислех си, че ще отиде в Харидж Порт. Това е родното място на неговите близки и семейството му всяко лято почиваше там.

— Да, но Адам винаги е обичал Чатам. Пък и е способен да оцени изгодната сделка. Не трябва да забравяме и факта, че предпочита да притежава, а не да наема къща. Ако жена му остане доволна, той е бъдещият ни клиент. Ще видиш. — Тя се усмихна на Мардж. — Но ако случайно се откаже, Скот Коуви също я харесва. Когато нещата при него се уталожат, ще реши да си купи жилище. Не би желал да остане в къщата на Вивиан.

Приятното лице на Мардж стана сериозно. Петдесетгодишната домакиня започна работа при Елейн в началото на лятото и установи, че й е интересно да се занимава със сделки с недвижимо имущество. Обичаше клюките и, както твърдеше на шега Елейн, умееше да ги улавя във въздуха.

— За Скот Коуви се чуват какви ли не приказки — подхвърли тя.

Елейн бързо махна с ръка — жест, с който винаги искаше да покаже, че се е подразнила.

— Защо не оставят нещастния човечец на мира? Ако Вивиан не беше получила толкова голямо наследство, всички щяха да са на негова страна. Типично за хората тук е, че не могат да приемат семейното богатство да отиде в ръцете на някой чужд човек.

— Права си — кимна Мардж.

Разговорът им беше прекъснат от звъна на камбанката, закачена над ръба на входната врата, възвестяващ пристигането на евентуален клиент. После през цялата сутрин бяха заети. В един часа Елейн стана от стола си, отиде до тоалетната и когато се върна, беше с току-що начервени устни и сресана коса.

Мардж я огледа внимателно. Елейн носеше бяла ленена рокля и сандали, които приятно контрастираха на силно загорелите й от слънцето ръце и крака. Тъмнорусата й коса със светли кичури беше вързана с панделка.

— Ако досега не съм ти го казвала, смея да твърдя, че изглеждаш чудесно — заяви Мардж. — Очевидно годежът ти се отразява добре.

Елейн размаха безименния си пръст и огромният диамант върху него проблесна.

— Така е. Ще обядвам с Джон в „Импюдънт Ойстър“. Не предавай крепостта.

След един час, когато Елейн се върна, Мардж й съобщи:

— Имахме много обаждания. Последното е най-интересно.

Беше на детектива Нат Куган. Налагало се при първа възможност да разговаря с мис Аткинс.

18

Към десет часа сутринта Помили беше започнала да се убеждава, че ужасното преживяване, което я събуди, е било само ярък сън. Стиснала здраво Хана, тя вървеше към ръба на скалата. Небето беше яркосиньо и се отразяваше във вълните, които тихо се плискаха в брега. Имаше отлив и дългата пясъчна ивица беше спокойна.

Дори и да го нямаше океанът, имението щеше да е прекрасно, помисли си Помили, докато разглеждаше околността. През годините, когато къщата е била изоставена, акациите и дъбовете бяха расли, необезпокоявани от човешка намеса. Гъстите им листа идеално хармонираха с меката, наситена зеленина на боровете.

Великолепието на лятото, когато е в разгара си, продължи да разсъждава тя. После изведнъж забеляза едно листо, обагрено в ръждивочервено, и си каза, че тук и есента би била красива.

Баща й почина, когато брат й беше на единайсет, а тя — само на три години. Майка й реши, че е по-важно децата да получат образование, отколкото да купи къща. Спестяваше всичко, което можеше, от заплатата си на старша сестра в болницата „Бел вю“, за да ги изпрати да следват в университета в Джорджтаун. Остана си в тристайния апартамент, в който израснаха Помили и Джак.

Помили винаги си беше мечтала да живее в къща. Като малка я рисуваше такава, каквато желаеше да бъде. Много приличаше на тази, помисли си тя. Имаше толкова планове за къщата, която купиха с Адам в Рай. Но след смъртта на Боби тя беше свързана с много мъчителни спомени.

— Хубаво е, че живеем в Манхатън — каза тя на Хана. — Тати се прибира от работа за не повече от десет минути. Баба обича да идва и да се грижи за теб, а и аз съм гражданка по природа. Но семейството на тати винаги е било свързано с Кейп Код. Прадедите му са били едни от първите заселници на това място. Би било чудесно тази къща да стане наша, за да идваме през лятото, а понякога и през празниците и почивните дни. Как мислиш?

Бебето обърна главичката си и двете заедно погледнаха към къщата.

— Все още има много работа по нея — продължи Помили. — Но би било прекрасно да я възстановим, така че да изглежда както преди. Когато се събудих, сънят ми изглеждаше като истина, защото бяхме сами в къщата. Не си ли съгласна?

Хана се размърда неспокойно и долната й устничка увисна.

— Добре, разбрах, че започна да се изморяваш. Господи, какво капризно бебе! — възкликна Помили и тръгна обратно към къщата. После промърмори: — Гледката действа успокояващо, нали?

Изведнъж й олекна и в сърцето й се зароди надежда. Следобед Адам щеше да се върне и почивката им щеше отново да тръгне нормално. Освен ако…

Освен ако Адам се заеме със защитата на Скот Коуви, помисли си тя. Адам никога не върши нещо, без да се вживява. Това щеше да му отнеме много време. И все пак вярвам, че ще се съгласи да му помогне. Помили си спомни ужаса, който изживя две седмици след погребението на Боби, когато областният прокурор реши, че трябва да я съди за убийство, извършено по невнимание.

— Каза, че два пъти си глобявана заради превишена скорост. Според него може да се докаже, че не си забелязала предупредителните светлини, защото си искала да изпревариш влака. — Лицето на Адам беше станало мрачно. — Не се тревожи, скъпа. Няма да му дам възможност да го направи.

Областният прокурор наистина се отказа да заведе дело срещу нея, когато Адам му представи безкрайно дълъг списък от катастрофи, станали на този прелез.

Една от причините хората да осъждат толкова строго Скот Коуви е фактът, че не е слушал прогнозата за наближаващата буря.

Не ме интересува, че защитата на Скот ще наруши почивката ни. Той се нуждае от помощта, която навремето бе необходима на мен.

19

Къщата на семейство Карпентър в Остървил не се виждаше от шосето. Докато преминаваше през портата и караше по широката алея, Нат Куган наблюдаваше ниско окосената трева и красиво оформените цветни лехи. Внушително, няма що, помисли си той. Тук са хвърлени много пари, но всичко е правено с вкус. Аристокрация.

Спря пред къщата. Беше стара викторианска постройка с широка веранда и резбовани решетки. Дървените им летви бяха посивели, но капаците и рамките на прозорците бяха снежнобели и блестяха на следобедното слънце.

Сутринта, когато им се обади, Нат се учуди на готовността, с която бащата на Вивиан Карпентър се съгласи да разговарят.

— Искате ли да дойдете днес, детектив Куган? Бяхме решили следобед да поиграем голф, но има достатъчно време и за това.

Нат не очакваше подобна реакция. Семейство Карпентър не се ползваха с репутацията на хора, до които достъпът е лесен. Смяташе, че ще получи леден отговор и въпрос относно причината, поради която иска да се види с тях.

Интересно, помисли си той.

Прислужницата го заведе до остъклената веранда в задната част на къщата, където Греъм и Ан Карпентър седяха на плетени столове с възглавници в ярки цветове и пиеха чай с лед. На погребението Нат остана с впечатлението, че са студени хора. Единствените сълзи, пролети за Вивиан Карпентър Коуви, бяха на съпруга й. Гледайки двойката пред себе си, той притеснено осъзна, че е сгрешил. Аристократичните лица и на двамата й родители бяха видимо напрегнати, но по тях се четеше тъга.

Поздравиха го тихо, предложиха му чай с лед или някаква друга напитка, каквото желае. След като Нат отказа, Греъм Карпентър премина директно към въпроса.

— Не сте тук, за да ни изкажете съболезнования, нали, мистър Куган?

Нат беше предпочел да седне на стол с права облегалка. Наведе се напред със сключени ръце — поза, която според колегите му несъзнателно заемаше, когато се готвеше да направи решителен ход.

— Аз наистина бих искал да ви изкажа съболезнования, но вие сте прав, мистър Карпентър. Не по тази причина дойдох при вас. Ще бъда откровен. Според мен смъртта на дъщеря ви не е била нещастен случай, но за да го докажа, ще трябва да се срещна с много хора и да задам много въпроси.

Сякаш ги удари с оголен проводник, по който течеше ток. Апатията изчезна от лицата им. Греъм Карпентър погледна жена си.

— Ан, казах ти…

— Не ми се искаше да повярвам — отвърна тя, след като кимна.

— Защо не ви се искаше да повярвате, мисис Карпентър? — попита бързо Нат.

Обясниха му причините, които ги караха да се съмняват в зет си, но Нат беше разочарован.

— Разбирам, че ви е тежко, защото не сте открили снимки на дъщеря си в къщата й — каза той. — Но от опит знам, че при подобна трагедия хората реагират различно. Някои изваждат всичките снимки на човека, когото са загубили, докато други ги прибират, дори ги унищожават, раздават дрехите му, продават колата му, сменят жилището си, сякаш смятат, че като заличат следите от присъствието му, по-лесно ще преживеят болката. — После се опита да поведе разговора в съвсем различна посока. — Вие сте се запознали със Скот Коуви, след като дъщеря ви се е омъжила за него. Сигурно сте се притеснявали, понеже не сте знаели нищо за този мъж. Дали случайно не сте се помъчили да разберете нещо за семейството му?

— Да, наистина, направих известни проучвания — кимна Греъм Карпентър. — Не бяха особено задълбочени, но се оказа, че говори истината. Роден е и е израснал в Кълъмбъс, Охайо. Баща му и мащехата му се преместили в Калифорния. Учил в университета в Канзас, но не го завършил. Опитал да пробие като актьор, ала не успял, и работил като административен директор на няколко театрални групи. Ето как са се запознали миналата година с Вивиан. — Той се усмихна тъжно. — Вивиан ни намекна, че имал лични доходи. Според мен го измисли заради нас.

— Ясно. — Нат стана от стола. — Трябва да призная, че всичко, което ми казахте, е вярно. Дъщеря ви беше луда по Коуви, а и той се държеше като влюбен. Възнамерявали да ходят на Хавайските острови и Вивиан споменала пред няколко души, че е решила да усвои добре подводното плуване, докато заминат. Искала да прави всичко с него. Скот е отличен плувец, но никога не е управлявал лодка, преди да се запознае с Вивиан. Бурята се очакваше чак след полунощ. Честно казано, тя е имала опит и е била длъжна да включи радиото, за да чуе прогнозата за времето.

— Това значи ли, че се отказвате от разследването?

— Не. Но освен очевидните факти, че Вивиан е била богата млада жена, и че двамата са живели заедно много кратко време, няма нищо, за което да се хвана.

— Разбирам. Благодаря ви, че споделихте тези подробности с нас. Ще ви изпратя.

Бяха стигнали до вратата на остъклената веранда, когато Ан Карпентър извика след тях:

— Мистър Куган!

Нат и Греъм Карпентър се обърнаха.

— Може ли да ви попитам още нещо? Знам, че тялото на дъщеря ми е било в ужасно състояние, понеже е престояло дълго време във водата и рибите са го обезобразили…

— Боя се, че това е самата истина — съгласи се Нат.

— Скъпа Ан, защо трябва да се измъчваш? — възпротиви се съпругът й.

— Държа да ме изслушате, мистър Куган. Бяха ли запазени пръстите на дясната ръка на дъщеря ми?

— Едната й ръка беше в окаяно състояние, но не и другата — отвърна Нат след известно колебание. — Мисля, че дясната беше обезобразена, но ще проверя снимките от аутопсията. Защо се интересувате?

— Защото Вивиан винаги носеше на дясната си ръка ценен пръстен със смарагд. След като майка ми й го даде, тя никога не го сваляше от пръста си. Попитахме Скот за него, понеже е семейна реликва и искахме да ни го върне, ако са го открили. Но той най-подробно ни обясни, че ръката е била обезобразена и пръстенът е липсвал.

— Ще ви се обадя след около час — заяви Нат.

Когато се прибра в кабинета си, Нат дълго разглежда снимките от аутопсията, преди да позвъни на семейство Карпентър.

Върховете на десетте пръста на момичето липсваха. На безименния пръст на лявата ръка се виждаше венчалната халка. Но безименният пръст на дясната ръка беше оглозган до костта. Нат се чудеше какво е привлякло хищниците.

От смарагдовия пръстен нямаше и следа.

Когато се обади на родителите на Вивиан, Нат се въздържа да направи изводи. Каза им само, че дясната й ръка е силно разранена и пръстенът липсва.

— Известно ли ви е дали е бил хлабав или плътно прилепнал? — попита той.

— Беше започнал да я стяга — отвърна Карпентър. После замълча, преди, да попита: — Какво искате да кажете?

— Нищо, мистър Карпентър. Това е още един факт, който би следвало да се проучи. Ще ви държа в течение.

След като затвори телефона, Нат започна да разсъждава върху обстоятелството, което току-що беше научил. Чудеше се дали няма да се окаже решаващо. Беше готов да се обзаложи, че Коуви е издърпал във водата пръстена и се е отдалечил от нещастното момиче. Ако пръстът е бил разранен, кръвта е привлякла хищниците.

20

6 август

— Елейн ми е задължена — измърмори Адам, докато гледаше през прозореца на кухнята приближаващата се по алеята кола.

Прекараха известно време на плажа, докато Хилди — жената, която Елейн изпрати да изчисти къщата, се справи със задълженията си. Прибраха се в два часа заради предстоящата среща на Адам със Скот Коуви.

Адам се изкъпа и облече къси панталони и тениска. Помили все още беше с банския си костюм и халата, когато чуха шума от колата на Коуви.

— Радвам се, че идва — каза тя на Адам. — Докато си зает, ще поспя с Хана. Искам да съм бодра, когато се срещна със старите ти приятели.

Елейн беше организирала събиране в тяхна чест. Щяха да присъстват някои от хората, с които Адам беше израснал през летата, когато идваше тук с родителите си.

Хвана Помили през кръста и заяви:

— Когато ти кажат, че имаш късмет, да не си посмяла да им противоречиш.

— Уф…

На вратата се позвъни. Помили хвърли поглед към печката. Не беше възможно да грабне шишето на Хана и да се измъкне от кухнята, преди Скот Коуви да влезе. Беше й любопитно да се запознае с човека, към когото изпитваше толкова силно съчувствие. Но в същото време не й се искаше да участва в разговора и да взема страна, ако по някаква причина Адам откажеше да стане негов защитник. Любопитството обаче надделя и тя реши да изчака.

Адам се отправи към вратата. Поздрави Скот Коуви сърдечно, но сдържано.

Помили се втренчи в госта. Нищо чудно, че Вивиан Карпентър е била луда по него, веднага си помисли тя.

Скот Коуви беше зашеметяващо красив, с правилни, изразителни черти, загорял от слънцето. Тъмнорусата му коса, макар и късо подстригана, образуваше едри къдрици. Беше слаб, но широките му рамене издаваха сила. Когато Адам й го представи, Помили осъзна, че трудно може да устои на очите му. Бяха с цвят на лешник, но я порази не цветът им, а страданието в тях. Същото страдание виждаше в собствените си очи след смъртта на Боби, когато се погледнеше в огледалото.

Той е невинен, реши Помили. Готова съм да се обзаложа, че е така. Държеше Хана с дясната си ръка. Усмихна се, премести я в лявата и се ръкува с него.

— Приятно ми е да се запозная с вас… — каза тя и се поколеба как да продължи. Беше почти на същата възраст като нея, близък на една от най-добрите приятелки на Адам. Как би трябвало да се обърне към него? „Мистър Коуви“ звучеше много официално. — … Скот — завърши изречението си тя. Посегна да вземе шишето на бебето. — А сега двете с Хана ще ви дадем възможност да си поговорите. — Отново се поколеба. Би било невъзпитано от нейна страна да пренебрегне повода за посещението му. — Вече ви казах онзи ден по телефона, че страшно съжалявам за съпругата ви.

— Благодаря ви. — Гласът му беше тих, плътен и мелодичен.

Глас, на който човек може да вярва, помисли си Помили.

Хана изобщо нямаше намерение да заспива. Когато Помили я сложи в креватчето, тя се разрева, бутна шишето и изрита одеялцето.

— Ще те дам за осиновяване — заплаши я с усмивка Помили. Погледна към старинната люлка. — Не ме слушай какво говоря.

Върху малкото единично легло имаше две възглавници. Помили сложи едната в люлката, подпря с нея все още протестиращата Хана и я покри с тънко юрганче. Седна на края на леглото и започна да я люлее. Хана се успокои и след няколко минути затвори очи.

Клепачите на Помили също натежаха. Трябва да сваля банския си костюм, помисли си тя. Но той е сух и всъщност няма значение, че ще поспя с него. Легна, разгъна плетеното одеяло и се покри с него. Хана проплака.

— Добре, добре — измърмори Помили, протегна ръка и леко я залюля.

Не знаеше колко време беше изминало, преди да се събуди от шума на леки стъпки. Отвори очи и реши, че е сънувала, защото в стаята нямаше никой. Но беше студено. Прозорецът беше отворен и вятърът нахлуваше през него. Премигна и погледна над ръба на леглото. Хана спеше блажено.

Боже, колко щастливо дете си, помисли си тя. Дори докато спя, се грижа за теб!

Люлката се клатеше.

21

— Къщата е прекрасна — отбеляза Скот Коуви, следвайки Адам в библиотеката. — С жена ми я разгледахме няколко дни преди смъртта й. Възнамеряваше да я купи, но тъй като беше от Нова Англия, си даваше вид, че не бърза.

— Елейн ми спомена. — Адам посочи единия от двата очукани стола до прозореца и се настани на другия. — Не е нужно да казвам, че мебелите са купени на безценица от разпродажби.

Коуви се усмихна и отвърна:

— Вив беше пълна с идеи да обикаля по антикварните магазини и да придаде на стаите вида, който са имали в началото на осемнайсети век. Миналото лято работила известно време като дизайнер по вътрешно обзавеждане. Радваше се като дете, че ще има възможност сама да подреди къщата.

Адам изчакваше.

— По-добре да говорим по същество — отбеляза Скот. — Първо искам да ви благодаря, че се съгласихте да се срещнете с мен. Знам, че сте на почивка и не бихте го направили, ако Елейн не ви беше помолила.

— Вярно. Елейн ми е стара приятелка и очевидно смята, че се нуждаете от помощ.

Коуви вдигна ръце, показвайки с жеста колко е безсилен.

— Мистър Никълс…

— Адам.

— Адам, на мен ми е ясно защо хората говорят разни неща. За тях аз съм един съвършено непознат човек. Вивиан беше богата. Но, кълна се, не знаех, че разполага с толкова много пари. Вив се чувстваше ужасно несигурна и умееше да мълчи. Обичаше ме, но още не се беше убедила напълно колко много я обичах аз. Имаше много ниско самочувствие. Мислеше, че хората й обръщат внимание само заради родителите й и заради парите, които е наследила.

— Защо имаше толкова ниско самочувствие?

По лицето на Коуви се изписа горчивина.

— За всичко е виновно проклетото й семейство. Първо, родителите й не я искали, а когато се родила, се опитали да я направят копие на сестрите й. Единственото изключение била баба й. Разбирала Вив, но за съжаление била инвалид и прекарвала по-голямата част от времето си във Флорида. Вив ми каза, че й е оставила под попечителство един милион долара, и преди три години, когато навършила двайсет и една години, си получила наследството. Платила шестстотин хиляди долара за къщата, а с другите пари се издържала, и, както ми обясни, до трийсет и пет годишна възраст нямало да получи нито цент. Според представите на хората тя беше добре материално, но аз имах впечатлението, че ако нещо се случи с нея, останалата част от наследството ще се превърне в собственост на близките на баба й. След смъртта й аз получих къщата, но не смятах, че са й останали повече от стотина-двеста хиляди долара. Не знаех, че вече притежава пет милиона долара.

Адам сключи ръце и впери очи в тавана, мислейки на глас.

— Дори и да е разполагала само с толкова пари, за колкото ви е споменала, хората биха имали пълно право да твърдят, че за три месеца брак сте получили достатъчно. — Погледна към Коуви и изведнъж попита: — Дали е било известно на някого, че жена ви не е споделила с вас какво е истинското й материално състояние?

— Не знам.

— Нямаше ли близки приятели, на които би могла да се довери?

— Не. Вивиан не общуваше с хора, за които бих казал, че са й близки приятели.

— Нейните родители одобряваха ли брака й?

— Научиха, след като вече се бяхме оженили. Вивиан реши така. Искаше да сключим граждански брак без много шум, после да прекараме медения си месец в Канада и когато се върнем, да поканим гости у дома. Родителите й били страшно изненадани и аз ги разбирам. Възможно е да ги е уведомила, че не съм наясно с размера на наследството й. Колкото и предизвикателно да се държеше, Вив силно се надяваше, че ще приемат женитбата й нормално.

Адам кимна и заяви:

— По телефона ми споменахте, че някакъв детектив се е интересувал от пръстен, който бил семейна реликва.

Скот Коуви го погледна в очите.

— Да, беше със смарагд и от Вив знам, че от поколения се пази като ценна вещ. Сигурен съм, че беше с него на лодката. Единственото обяснение е, че може би го е преместила на лявата си ръка. Когато преглеждах вещите й, намерих годежния й пръстен в чекмеджето. Венчалната й халка представляваше тънка златна ивичка. Винаги я носеше заедно с годежния си пръстен.

Той прехапа устни и продължи:

— Смарагдовият пръстен й беше станал малък и пречеше на нормалното оросяване на пръста й. Онази сутрин Вив го дърпаше и го въртеше. Когато тръгвах да пазарувам, й казах да си насапуниса пръста или да го намаже с масло, ако иска да свали пръстена. Кожата й беше нежна и лесно се разраняваше. После тръгнахме към лодката и забравих да я попитам. Тя също не спомена нищо. Беше суеверна по отношение на пръстена и не ходеше никъде без него. Когато идентифицирах тялото и не го видях, си помислих, че е паднал, защото дясната й ръка беше обезобразена.

Изведнъж лицето му се изкриви. Притисна уста с кокалчетата на пръстите си, за да сподави хлипането, което разтърси раменете му.

— Не можете да разберете. Никой не може. Видях, че Вив изпадна в паника, хванах ръката й и я сложих на колана си. Знаеше, че трябва да се държи за мен. Започнах да плувам към лодката, но тя беше далеч. Сигурно силното течение беше отнесло котвата. Напредвахме бавно, затова Вив ме пусна и заплува до мен. Навярно реши, че така ще бъде по-лесно и ще спечелим време. Тъкмо се бяхме показали над водата, когато една огромна вълна се издигна и Вив изчезна. Просто изчезна.

Свали ръце от лицето си и изстена.

— Господи, как могат хората да мислят, че нарочно съм оставил жена си да се удави? Непрекъснато се упреквам, че не успях да я спася. Аз съм виновен, защото не я открих, но се кълна в бога, че се помъчих.

Адам се изправи. Спомни си нощта, след като Боби почина. Помили беше натъпкана с лекарства и почти не беше на себе си, а само повтаряше: „Аз съм виновна, виновна съм…“ Посегна към Коуви и го стисна за рамото.

— Ще поема защитата ви, Скот. Опитайте се да се отпуснете. Ще го преживеете. Всичко ще бъде наред.

22

Ейми пристигна в седем, за да стои при Хана. Поздрави Помили, а после веднага клекна пред столчето, което Адам беше монтирал в кухнята, и тихо каза:

— Здравей, Хана. Плува ли днес?

Хана изглеждаше доволна.

— Трябваше да я видиш как риташе в една локва на пясъка — отвърна й Помили. — След като я извадих, дълго пищя. Ще се убедиш, че когато е недоволна, Хана веднага го показва.

Ейми се усмихна.

— Същото твърдеше и мама за мен.

Помили знаеше, че Елейн е сгодена за бащата на Ейми, но не й беше известно дали той е разведен, или е вдовец. Стори й се, че Ейми очаква от нея да я попита.

— Защо не ми разкажеш нещо за майка си? — предложи тя. — Виждам, че е отгледала добра дъщеря.

— Мама почина, когато бях на дванайсет години. — Гласът на момичето беше равен и студен.

— Било е тежко преживяване.

Прииска й се да каже, че се радва, защото Елейн ще й стане майка, но се въздържа. Момичето сякаш й даде да разбере, че не вижда нещата така. Спомни си как брат й не можеше да приеме факта, че майка им си имаше приятел. Винаги когато той се обаждаше, Джак викаше: „Мамо, търси те Станли Биймиш.“ Станли Биймиш беше стеснителен герой от една телевизионна поредица, състояща се от много кратки епизоди.

Майка й изсъскваше: „Името му е Роджър!“, но устните й се разпъваха в усмивка, когато посягаше към слушалката. Джак размахваше ръце, имитирайки Станли Биймиш, който притежаваше способността да лети.

Роджър не се задържа дълго като техен потенциален втори баща. Беше приятен човек, помисли си Помили. Кой знае, мама навярно щеше да е много по-щастлива, ако беше премислила, преди да заяви на Роджър, че бракът им е невъзможен. Може би ще ми се удаде възможност да си поговоря с Ейми. Нищо чудно да й помогна да приеме факта по-лесно и да се отпусне.

— Време е да слагаме престолонаследницата да спи — заяви Помили. — Направила съм ти списък на телефонните номера, на които при нужда да позвъниш — полиция, пожар, бърза помощ. Включила съм и номера на Елейн.

— Него го знам. — Ейми се изправи. — Може ли да взема Хана на ръце?

— Естествено, това е добра идея.

Докато държеше бебето, Ейми сякаш се чувстваше по-уверена в себе си.

— Изглеждате страхотно шик, мисис Никълс! — възкликна тя.

— Благодаря ти. — Помили усети, че й стана много приятно от комплимента.

Предстоящата среща с приятелите на Адам я беше изнервила. Не притежаваше удивителната красота на моделите, с които той се движеше, преди да се оженят, а Помили знаеше, че е идвал с някои от тях на Кейп Код. Но по-важно беше, че сигурно са я обсъждали. Всички знаеха историята й. Съпругата на Адам, която беше прекарала колата през релсите, без да види светлините, предупреждаващи за пристигащия влак, и бе станала причина за смъртта на сина му. Съпругата на Адам, която миналото лято не беше с него на Кейп Код.

Е, добре, явно доста ще ме оглеждат, помисли си тя. След като не се хареса в няколко тоалета, реши да облече копринен гащеризон в електрик с колан от същия цвят, усукан с бели ленти, и да обуе бели сандали.

— Защо не се опитаме да сложим Хана да спи, преди да изляза? — Помили тръгна напред по стълбите. — Телевизорът е в предната гостна. Моля те, пусни интеркома силно и я поглеждай през половин час. Царица е в изритване на одеялото. Жената, която чисти, изпра и двете й торби за спане, а сушилнята все още не е монтирана.

— Кари Бел. Тя ли чисти?

— Не, името на жената е Хилди. Ще идва веднъж седмично. Защо?

Бяха се изкачили по стълбите. Помили се обърна и погледна Ейми. Момичето се изчерви.

— Просто питам. Извинете. Предполагах, че Елейн ще ви изпрати друга жена, която да върши тази работа.

Помили взе Хана от ръцете на Ейми.

— Баща й ще иска да й каже лека нощ.

Помили влезе в спалнята. Адам тъкмо си обличаше тъмносиньото ленено спортно сако.

— Една от по-младите ти обожателки би желала да ти отдаде почит — заяви Помили.

Адам целуна Хана.

— Не създавай проблеми на Ейми, сладурче.

Нежността, изписана по лицето му, беше в контраст с назидателния тон. Помили почувства как й се сви сърцето. Адам беше луд по Боби. Ако нещо се случеше с Хана…

Гневно си зададе въпроса: Защо непрекъснато си го мислиш? Направи усилие гласът й да прозвучи закачливо:

— Дъщеря ти смята, че изглеждаш страхотно. Иска да знае дали се гласиш заради старите си гаджета.

— Не — погледна я похотливо Адам. — Аз имам само едно гадже. Всъщност — поправи се той, — две. Хана, предай на майка си, че изглежда много секси. Не бих я заменил в леглото с никоя друга.

Помили се засмя и отнесе бебето в детската стая. Ейми стоеше до креватчето с наклонена на една страна глава, сякаш заслушана в нещо.

— Не се ли чувствате странно, когато сте в тази стая, мисис Никълс?

— Какво искаш да кажеш?

— Извинете. Не съм сигурна какво искам да кажа. — Ейми изглеждаше смутена. — Моля ви, не ми обръщайте внимание. Държа се глупаво. Пожелавам ви приятно прекарване. Обещавам ви, че ще се погрижа всичко да е наред с Хана. Ако възникне някакъв проблем, веднага ще се обадя. Освен това къщата на Елейн е на по-малко от две мили оттук.

Помили спря за миг. Нима имаше нещо странно в стаята на бебето? Самата тя не беше ли го усетила? После поклати глава, ядосана от собствената си глупост, сложи Хана в креватчето и й пъхна биберона в устата, за да не й даде време да протестира.

23

Елейн живееше близо до заведението „Чатам Барс“ в малка къща, построена на калкан през 1780 година. С времето я бяха разширявали и преустройвали и сега се съчетаваше приятно с по-внушителните си съседки.

В седем часа тя направи бърз преглед на обстановката. Къщата светеше. Кърпите за гостите бяха в банята, виното беше изстудено, а масата — красиво подредена. Направи сама салатата от омари, дълго и изтощително занимание. Останалите ястия й доставиха от специалната служба за уреждане на тържества. Очакваше да дойдат двайсет души и беше наела един мъж да сервира храната, а друг — напитките.

Джон й предложи да се заеме с поднасянето на напитките, но тя не се съгласи.

— Ти си домакинът, нали?

Щом иска нещо, Елейн го получава, помисли си тя, защото знаеше какво ще й отговори Джон.

— Щом иска нещо, Елейн го получава — изсмя се Джон гръмко. Беше едър, набит мъж с бавни и отмерени движения. На петдесет и три години оредяващата му коса беше съвсем посивяла. Кръглото му лице беше открито и приятно. — Ела тук, скъпа.

— Джон, не ми разрошвай косата!

— Няма да го направя, макар че ми харесва, когато е рошава. Просто искам да поднеса на домакинята малък подарък.

Елейн пое от ръцете му пакетчето.

— Много мило, Джон. Какво е това?

— Бурканче маслини. Какво друго би могло да бъде? Отвори го.

Наистина беше бурканче от маслини, но в него имаше топче мека синя амбалажна хартия.

— И за какво бих могла да го използвам? — попита Елейн, докато отвиваше капака на бурканчето и бъркаше в него. Започна да дърпа хартията.

— Внимавай — предупреди я Джон. — Тези маслини са скъпи.

Елейн извади хартията и я разгъна. В нея имаше обици от оникс с формата на полумесец, обточени с диаманти.

— Джон!

— Каза, че ще облечеш черна пола със сребристи нишки. Реших, че ти трябват подходящи обици.

Елейн обхвана с ръце врата му и възкликна:

— Прекалено си добър, за да си истински! А аз не съм свикнала да ме глезят.

— За мен ще бъде удоволствие да те глезя. Достатъчно си се блъскала и затова го заслужаваш.

Тя взе лицето му в ръце и притегли устните му до своите.

— Благодаря ти.

На вратата се позвъни. Някой стоеше и ги гледаше през стъклото.

— Ей, вие двамата, няма ли най-после да спрете да се прегръщате и да ни поканите да влезем?

Първите гости бяха пристигнали.

Много приятно събиране, каза си Помили, след като се отдалечи от шведската маса и седна на канапето. Шест от двойките всяко лято почиваха на Кейп Код и се отдадоха на спомените си.

— Адам, помниш ли, когато взехме лодката на баща ти и отидохме до Нантъкет? Той сериозно се разсърди.

— Забравих да му кажа какви са плановете ни — ухили се Адам.

— Майка ми беше страшно ядосана — каза Елейн. — Непрекъснато ми опяваше, че съм била единственото момиче, тръгнало с петима млади мъже. Какво щели да си помислят хората?

— А всички ние побесняхме, че не сме получили покана — отбеляза с провлечен глас тихата брюнетка от Истхам. — До една бяхме луди по Адам.

— А не по мен? — възмутено попита съпругът й.

— По теб се заплеснах през следващото лято.

— Ами когато изкопахме дупката, за да печем миди… Изтрепах се да събирам водорасли. И онова глупаво дете, което тичаше по плажа и едва не падна в дупката. Годината, през която…

Помили се усмихваше и се опитваше да слуша, но умът й беше другаде.

Годеникът на Елейн, Джон Нелсън, седеше на стола до канапето. Обърна се към Помили и я попита:

— А вие какво сте правили, докато тия хора са лудували на Кейп Код?

Помили с облекчение му отвърна:

— Същото, което прави дъщеря ви. Работех като бавачка. Три поредни години ходех на брега на Джърси с едно семейство с пет деца.

— Едва ли подобно нещо би могло да се нарече почивка.

— Чувствах се добре. Децата бяха послушни. Между другото, исках да изкажа възхищението си от Ейми. Оправя се чудесно с бебето.

— Благодаря ви. Но трябва да ви уверя, че ми създава проблеми, понеже не приема Елейн.

— Не смятате ли, че като започне да учи в колежа и срещне приятели, ще промени отношението си към нея?

— Надявам се. Тревожеше се, че ще се чувствам самотен, след като замине. А сега, изглежда, се страхува, че след като двамата с Елейн се оженим, тя вече няма да има дом. Странно, но вината е моя, защото я възпитах да се чувства стопанката на къщата и не желае да бъде изместена. — Той сви рамене. — Предполагам, че ще го преживее. Но да говорим за друго. Сигурен съм, млада госпожо, че и вие като мен ще останете доволна от Кейп Код. Дойдохме на почивка тук от Пенсилвания преди двайсет години. Жена ми толкова много хареса мястото, че в крайна сметка се преселихме. За щастие успях да продам застрахователното си бюро и да се заловя със същата дейност в Кейп Код. Когато решите да си купите къща, ще се погрижа за вас. Много хора не разбират същността на застраховането. Това е очарователна професия.

Десет минути по-късно Помили му се извини и отиде да си сипе още една чаша кафе. Застраховането не е чак толкова очарователна професия, помисли си тя, а после се почувства виновна, че подобно нещо й е минало през ума. Джон Нелсън беше добър човек, макар и скучноват. Докато си пълнеше чашата, Адам се приближи към нея.

— Забавляваш ли се, скъпа? Толкова се беше задълбочила в разговора с Джон, че не успях да отклоня погледа ти. Харесват ли ти приятелите ми?

— Чудни са! — Помили направи усилие гласът й да прозвучи въодушевено.

Всъщност предпочиташе да бъде само с Адам. Първата седмица от почивката им беше към края си, а той прекара два дни от нея в Ню Йорк. Днес трябваше да се приберат рано от плажа, защото мъжът й имаше среща със Скот Коуви, а сега се събраха с всички тези хора, които й бяха съвършено непознати. Очите на Адам бяха отправени встрани от нея.

— Още не съм имал възможност да си поприказвам насаме с Елейн — заяви той. — Бих желал да й разкажа за срещата си с Коуви.

Помили си спомни колко й стана приятно, когато разбра, че Адам е решил да поеме защитата на Скот.

На вратата се позвъни и без да чака да й отворят, в къщата влезе жена, прехвърлила шейсетте. Елейн скочи.

— Джан, радвам се, че успя!

Адам обясни на Помили:

— Елейн спомена, че е поканила Джан Пейли, собственичката на къщата „Помни“.

— О, това е интересно! С удоволствие бих си поговорила с нея.

Помили разгледа мисис Пейли, докато жената прегръщаше Елейн. Хубава е, помисли си тя. Джан Пейли не носеше грим. Побеляващата й коса беше чуплива. Кожата й беше набраздена от фини бръчки. Имаше вид на човек, който не държи непременно да бъде с тен. Усмивката й беше топла и великодушна.

Елейн я представи на Помили и Адам.

— Новите ти наематели, Джан.

Помили забеляза съчувствието в погледа на жената. Очевидно Елейн й беше разказала за Боби.

— Къщата е прекрасна, мисис Пейли — искрено заяви тя.

— Много се радвам, че ви харесва. — Мисис Пейли отказа на поканата на Елейн да хапне нещо. — Благодаря ти. Бях на официална вечеря в клуба. Бих пийнала обаче кафе.

Моментът беше подходящ да даде възможност на Адам да проведе разговора си с Елейн. Гостите бяха започнали да се разделят на групички.

— Мисис Пейли, имате ли нещо против да седнем?

— Би било чудесно.

Докато се настаняваха на канапето, Помили чу, че приятелите на Адам подхващат нова история за някакво приключение, станало отдавна.

— Преди няколко години бях на срещата на съпруга си със съучениците му по случай петдесетата годишнина от завършването на гимназията — каза Джан Пейли. — Едва не полудях от спомените им за добрите стари времена. Но след като се изприказваха, беше много приятно.

— Сигурно е нормално.

— Дължа ви извинение — продължи мисис Пейли. — Повечето от мебелите в къщата са отвратителни. Решихме да използваме това, което заварихме, докато направим ремонта. После щяхме да я обзаведем наново.

— Мебелите в голямата спалня са красиви.

— Да. Видях ги на един търг и просто не можах да ги отмина. Люлката обаче открих сред купчина боклуци в мазето. Оригинална е, мисля, че е от началото на седемнайсети век. Може би е там от самото начало. Историята на къщата е доста интересна.

— Във версията, която чух, се разказва, че някакъв морски капитан я построил за младата си съпруга. После я напуснал, като научил, че има връзка с друг мъж.

— Съществуват и други важни подробности. Предполага се, че съпругата му Мехитабел му се е клела във вярност. На смъртното си легло е дала обет да остане в къщата, докато й върнат бебето. Но, естествено, за половината от старите къщи в Кейп Код се носят легенди. Някои напълно здравомислещи хора смятат, че домът им е обитаван от духове.

— Обитаван от духове?!

— Да. Една моя приятелка купи стара къща, съвсем съсипана от хора, които сами са се опитвали да я преустроят. Възстановиха я и я обзаведоха с оригинални мебели. Една сутрин тя се събудила от шум по стълбите. После вратата на спалнята се отворила. Жената се кълне, че по килима имало следи от стъпки.

— На нейно място щях да умра от страх.

— Сара твърди, че е изпитала невероятно блаженство. Почувствала се като дете, когато майка му подпъхва одеялото, докато го завива. После усетила потупване по рамото и сякаш чула глас, който промълвил: „Толкова се радвам, че се погрижихте за дома ми.“ Сигурна е, че е била първата собственица, доволна от възстановяването на къщата.

— Видяла ли е някога призрак?

— Не. Сара вече е вдовица и е доста стара. Уверява ме, че от време на време усеща присъствие, което й действа добре. Според нея просто двете възрастни дами съжителстват щастливо в къщата.

— Вярвате ли на тази история?

— Не бих казала, че се съмнявам в достоверността й.

Помили отпи от кафето и събра смелост да зададе следващия си въпрос.

— Имали ли сте някакво странно усещане в стаята на бебето в къщата „Помни“? Искам да кажа, в помещението до голямата спалня.

— Не, но ние не сме го ползвали. Знаете ли, миналата година, след като почина съпругът ми, възнамерявах да остана в къщата. Но понякога ме обземаше толкова силна тъга, че реших да я напусна. Не биваше да позволявам на Том сам да прави този тежък ремонт, макар че му беше много приятно.

Помили се чудеше дали всеки човек изпитва вина, щом загуби някого, когото е обичал. Огледа стаята. Адам разговаряше прав с още трима мъже. Маргарет, брюнетката от Истхам, се приближи до тях и възхитено му се усмихна. Може би е възкръснало старото чувство, помисли си Помили. Не бих казала, че й се сърдя.

Джан Пейли заяви:

— Купих и четирите ви книжки за Дейвид и ги подарих на внука си. Прекрасни са. Подготвяте ли нова?

— Да. В нея смятам да разкажа за Кейп Код от края на седемнайсети век. Вече започнах да преглеждам някои издания за този период.

— Жалко, че не можете да поговорите с Фийби Спрейг. Преди да се разболее, тя беше много добър историк. Подготвяше материал за къщата „Помни“. Навярно Хенри ще ви предостави за ползване част от архива й.

Събирането свърши в десет и половина. По пътя към къщи Помили спомена на Адам за предложението на Джан Пейли.

— Мислиш ли, че е удобно да помоля мистър Спрейг да ми даде някои материали на съпругата си или поне да ми каже къде е открила най-добрите източници?

— От дете познавам семейство Спрейг — отвърна Адам. — Във всеки случай възнамерявах да се отбия у тях. Знам ли? Може би Хенри с удоволствие ще те уведоми за проучванията на Фийби.

Когато се прибраха, Ейми гледаше телевизия в гостната.

— Хана нито веднъж не се събуди — заяви тя. — Ходех да я гледам през половин час. — Докато Помили я изпращаше, Ейми стеснително й обясни: — Чувствам се ужасно тъпо, защото ви казах, че има нещо странно в стаята на Хана. Сигурно съм се поддала на историята, която Кари Бел разпространяваше: че е видяла люлката да се клати, а покривката на леглото е изглеждала така, сякаш някой е седял на него.

Помили усети как гърлото й пресъхна.

— Не съм я чувала, но ми се струва абсурдно.

— И на мен. Лека нощ, мисис Никълс.

Помили веднага отиде в стаята на бебето. Адам вече беше там. Хана спеше сладко в любимата си поза с вдигнати нагоре ръчички.

— Вече не върви да я наричаме нейно капризно величество.

— Колко имена има всъщност това нещастно дете? — попита Помили няколко минути по-късно, докато се пъхаше в леглото.

— Не мога да броя дотолкова. Лека нощ, скъпа! — Адам я притисна до себе си. — Надявам се, че прекара добре.

— Да. — След малко промърмори: — Не ми се спи. Ще те притеснявам ли, ако почета?

— Знаеш, че мога да спя дори ако стаята е празнично осветена — каза той и прегърна възглавницата си. — Когато Хана се събуди, раздрусай ме силно и аз ще се оправя с нея. Цяла седмица ставаш рано заради нея.

— Чудесно! — Помили се пресегна, взе очилата си за четене и разтвори една от книгите за ранната история на Кейп Код, която беше взела от библиотеката. Беше тежка, с набръчкана от влагата корица и с трошливи и прашни страници. Но беше невероятно увлекателна.

С изненада научи, че момчетата отплавали в океана още на десетгодишна възраст и някои от тях ставали капитани на собствените си кораби едва навършили двайсет. Реши, че ще е интересно в новата книга Дейвид да бъде момче, избрало за своя кариера мореплаването.

Стигна до главата, в която се даваха кратки биографии на някои от най-известните мореплаватели. Погледът й се спря върху едно име. Капитан Андрю Фриман, роден през 1663 г. в Брустър, отправил се в океана още като дете; сдобил се с кораба си „Годспийд“ на двайсет и три години. Лоцман и шкипер, той се ползвал с репутацията на невероятно безстрашен моряк и дори пиратите не го закачали. Удавил се през 1707 г., когато противно на здравия разум отплавал, след като знаел, че излиза североизточен вятър, предвещаващ буря. Мачтата му се счупила и корабът потънал с целия екипаж. Останки от него били изхвърлени на голямо разстояние по пясъчния нанос.

Трябва да открия повече подробности за този човек, помисли си Помили. В два часа най-накрая остави книгата на нощното шкафче и загаси лампата. Почувства оживлението, което винаги я обземаше, когато сюжетът на книгата ясно се оформяше в съзнанието й.

Хана се размърда в седем без петнайсет. Както беше обещала, Помили събуди Адам и затвори очи. След няколко минути той се върна в спалнята. Носеше Хана на рамото си, тя все още беше сънена.

— Помили, защо си преместила Хана в люлката през нощта?

Помили стреснато седна в леглото и впери поглед в него.

Беше объркана и леко разтревожена. Не си спомням да съм ходила при нея, разсъждаваше тя. Но ако му кажа това, Адам ще си помисли, че съм луда. Прозя се и измърмори:

— Събуди се и не искаше да заспи отново. Реших да я полюлея малко.

— И аз сметнах, че си го направила, за да я успокоиш — отвърна Адам.

Хана вдигна главичката си от рамото му и се обърна. Щорите бяха спуснати и светлината, която проникваше през пролуките покрай тях, беше слаба. Бебето дълго се прозява и примигва, а после се усмихна и се протегна.

В полутъмната стая толкова прилича на Боби, каза си Помили. Така се събуждаше и той — прозяваше се, усмихваше се и се протягаше.

Помили погледна Адам. Той не биваше да разбере, че е готова да изпадне в паника. Потърка си очите.

— Четох до късно. Спи ми се.

— Можеш да спиш колкото искаш. Целуни нашата зора и аз ще я отнеса долу. Ще се погрижа добре за нея. — Той й подаде бебето.

— Не се и съмнявам — отвърна Помили. Приближи личицето на бебето до устните си и прошепна: — Здравей, ангелче.

Тати може да се грижи добре за теб, помисли си Помили. Запомни обаче едно: когато дойде денят, в който сметна, че аз самата не съм в състояние да го правя, ще си отида от този свят.

24

7 август

Хенри и Фийби Спрейг седяха на една маса на открито в „Уейсайд“. За първи път през това лято Хенри беше извел жена си да обядват навън. По устните на Фийби играеше усмивка. Обичаше да наблюдава хората, а главната улица на Чатам беше оживена. Туристите и жителите на града разглеждаха стоките по витрините, влизаха и излизаха от магазините за деликатеси или бързаха към многобройните ресторанти.

Хенри погледна менюто, което му подаде салонната управителка. Реши, че ще поръча шунка с яйца и холандски сос, защото знаеше, че на Фийби й харесва начинът, по който ги приготвяха в заведението.

— Добро утро. Готови ли сте с поръчката, сър?

Хенри вдигна очи и се втренчи в поразително красивата сервитьорка. Беше Тина, младата жена, която беше видял в „Чешир“, срещу фризьорския салон, в началото на юли. Тогава Скот му каза, че е актриса в театъра на Кейп Код.

По нищо не пролича, че го е познала, но всъщност миналия път почти не го забеляза, преди да изхвърчи от бара.

— Да, можем да поръчаме.

Докато се хранеха, Хенри Спрейг коментираше минувачите.

— Виж, Фийби, внуците на Джим Сноу. Помниш ли как ходехме заедно със семейство Сноу на театър?

— Престани да ме питаш дали помня. Да, разбира се — сопна му се тя и продължи да си пие кафето. Само след миг се приведе напред и се огледа, а очите й шареха от маса на маса. После промърмори: — Толкова много хора. Не ми се стои тук.

Хенри въздъхна. Надяваше се, че избухването й е добър признак. При някои пациенти лекарството, което Фийби приемаше, имаше невероятно добро действие — спираше развитието на болестта на Алцхаймер и дори я лекуваше. Откакто й го предписаха, Фийби понякога си възвръща за кратко време паметта, помисли си той. Или просто си въобразявам, защото на мен ми се иска да е така?

Сервитьорката им донесе сметката. Когато остави парите на масата, Хенри я погледна. Имаше притеснен и потиснат вид, а жизнерадостната й усмивка беше странно отнесена. Познала ме е, каза си той, и сега се чуди дали я свързвам със Скот Коуви.

Стана му приятно от откритието и нямаше намерение да се издава. Изправи се с усмивка на безразличие и дръпна назад стола на Фийби.

— Готова ли си, скъпа?

Фийби се втренчи в сервитьорката и я попита:

— Как си, Тина?

25

Нат Куган и жена му Деби имаха малка моторница. Купиха я на старо, когато момчетата бяха малки, но благодарение на щедрите грижи на Нат тя все още беше в отлично състояние. Тъй като синовете им щяха да прекарат следобеда във Фенуей Парк, наблюдавайки мача на „Ред Сокс“, Нат предложи на Деби да се разходят с лодката. Тя повдигна вежди.

— Нали не обичаш да ходиш на излет?

— Не обичам да седя сред полето, където мравките пълзят навсякъде.

— Мислех си, че ще провериш кошовете за омари, а после ще се върнеш да гледаш мача — сви рамене Деби. — Нещо не разбирам, но няма значение. Ще приготвя сандвичи.

Нат погледна с обич жена си. Човек не може да скрие нищо от Деб, помисли си той.

— Не, почини си малко. Аз ще се погрижа за всичко.

Отиде до магазина за деликатеси и купи сьомга, пастет, солени бисквити и грозде. Не бих се отказал от нищо, което предлагат, каза си той.

— Доста съблазнителни неща — отбеляза Деб, докато прибираше продуктите в кошницата с капака. — Лебервурстът свършил ли беше?

— Не, просто купих това, което ми се ядеше — отвърна Нат и извади от хладилника изстуденото вино.

— Да не се чувстваш гузен? — попита Деби, след като прочете етикета. — Виното е доста скъпо.

— Знам. Хайде да побързаме, защото по-късно следобед времето ще се развали.

Пуснаха котва на миля и половина от Монъмой Айланд. Нат не каза на жена си, че точно тук Вивиан Коуви е прекарала последните часове от живота си. Страхуваше се, че може да се разстрои.

— Наистина е приятно — призна Деби. — Но защо изведнъж се отказа от шезлонгите?

— Реших, че би било интересно да направим промяна.

Разстла едно старо одеяло на палубата и нареди храната. Беше донесъл възглавници, върху които да седнат. Наля вино в чашите.

— Ей, не се увличай — възпротиви се Деби. — Не искам да ми се замотае главата.

— Защо не? — попита Нат. — Нищо не ни пречи да поспим, след като се нахраним.

Слънцето припичаше. Лодката се поклащаше леко. Пийваха си от виното, хапваха сирене и пастет, откъсваха и по някое зърно грозде и го пъхаха в уста. След един час изпразниха бутилката и на Деби й се приспа.

— Не мога да повярвам, че го изпихме всичкото — заяви тя.

Нат опакова храната, която беше останала, и я прибра в кошницата.

— Какво ще кажеш да подремнем? — попита я той и нареди възглавниците една до друга върху одеялото. Знаеше, че жена му не носи пиене през деня.

— Добра идея. — Деби се излегна и веднага затвори очи.

Нат се настани до нея и започна да разсъждава върху фактите, до които се беше добрал през последните няколко дни. В петък, след като прегледа снимките от аутопсията, се отби у Скот Коуви. Обяснението на Коуви, че жена му вероятно е преместила смарагдовия пръстен на лявата си ръка, му се стори прекалено гладко и добре заучено.

Погледна към празната бутилка от вино. Протоколът от аутопсията гласеше, че малко преди да умре, Вивиан Карпентър е изпила няколко чаши вино. Но когато попита родителите й дали е пиела, те му отговориха, че избягвала да го прави през деня, защото й се приспивало от една чаша вино, особено ако е на слънце. Същата реакция се получаваше и при Деби.

Дали една жена, на която й се приспива, когато пие вино, би настоявала да се присъедини към мъжа си, ако той възнамерява да прекара под водата известно време, след като още е начинаеща в подводния спорт?

Нат се съмняваше, че би постъпила така.

В три часа почувства лека промяна в движението на лодката. Според прогнозата за времето към три и половина се очакваше да завали силен дъжд.

Нат се изправи. От мястото се виждаше пристанището и той забеляза, че малки плавателни съдове от всички посоки се приближават към него.

Коуви твърдеше, че били прекарали около двайсет минути под водата, когато се разразила бурята. Това означаваше, че след като се е събудил от дрямката, със сигурност е видял как лодките се отправят към брега. Сигурно се е усещало засилващото се течение.

В подобна ситуация всеки човек, който има поне малко мозък в главата си, би включил радиото, за да чуе прогнозата за времето, разсъждаваше Нат. Деб се размърда, повдигна се леко и го попита:

— Какво правиш?

— Мисля. Искаш ли да се изкъпем набързо, скъпа? Деби отново легна, затвори очи и измърмори:

— Някой друг път. Сега много ми се спи.

26

Скот Коуви прекара неделята вкъщи. Макар и поуспокоен от факта, че Адам Никълс се съгласи да поеме защитата му, все пак се притесняваше от незначителното предупреждение, което той му отправи: „Когато богата съпруга почине при нещастен случай наскоро, след като е сключила брак с мъж, който никой не познава добре, и този мъж е единственият човек, станал свидетел на смъртта й, изключено е хората да не говорят разни неща. Били сте откровен с полицаите и това е във ваш интерес. Но дотук. Вече отказвайте да отговаряте, на каквито й да било въпроси.“

Скот нямаше нищо против да го послуша.

Не му беше трудно да се вслуша и във втория съвет на Никълс: „Не променяйте начина си на живот. Не пилейте пари.“

Въобще не възнамеряваше да постъпва като глупак.

Накрая Адам му каза: „И още нещо, което е много важно: не си позволявайте някой да ви види с жена, докато в полицията съвсем очевидно показват, че изпитват съмнения относно инцидента.“

Тина. Трябваше ли да обясни на Адам, че преди да се запознае с Вив, имаше връзка с нея? Че всичко започна миналата година, когато работеше в театъра? Дали Адам щеше да разбере, че откакто станаха близки с Вив, нямаше нищо между него и Тина?

Можеше да му каже, че Тина не е разбрала за завръщането му в Кейп Код. После за проклетия тя напусна Сандуич и постъпи на работа в „Уейсайд“. След като ги видя да вечерят там с Вив, започна да му се обажда. Единствения път, когато се видяха, точно Хенри Спрейг, а не някой друг, седеше до него в едно заведение! Спрейг не беше глупав. Дали беше уместно да го уведоми, че Тина се отби при него веднъж, след като Вивиан почина, за да му изкаже съболезнования?

В четири часа телефонът иззвъня. Скот се намръщи и стана, за да се обади. Дано да не е онзи детектив, помисли си той.

Беше Елейн Аткинс. Покани го на барбекю в къщата на годеника си.

— Там ще бъдат няколко приятели на Джон, важни хора, с които е добре да се запознаеш заяви тя. — Между другото, снощи видях Адам. Каза ми, че ще поеме защитата ти.

— Не знам как да ти се отблагодаря, Елейн. Разбира се, с удоволствие ще дойда у Джон.

Един час по-късно, когато тръгваше, забеляза осемгодишния шевролет на Нат Куган, паркиран пред къщата на семейство Спрейг.

27

Нат Куган се отби у семейство Спрейг, без да им се е обадил предварително. Направи го нарочно. Беше сигурен, че Хенри Спрейг премълча нещо за Скот Коуви, и се надяваше елементът на изненада да го накара да отговори на въпросите, които възнамеряваше да му зададе.

Хладният поздрав на Спрейг му даде да разбере, че не се е лъгал. Разбра, че е трябвало да ги предупреди по телефона. Очакваха гости.

— Няма да ви отнема повече от една-две минути.

— В такъв случай заповядайте.

Хенри Спрейг забързано го поведе през къщата към терасата. Когато стигнаха, Нат схвана причината за нетърпението му. Спрейг беше оставил жена си навън и тя мигом беше тръгнала през моравата към къщата на Коуви.

Спрейг я настигна и я върна обратно.

— Седни, скъпа. Очакваме да ни посетят Адам и съпругата му.

Не предложи стол на Нат.

Нат реши да играе с открити карти.

— Мистър Спрейг, според мен Скот Коуви нарочно е изоставил жена си, докато са плували под водата, и аз ще направя всичко, което е по силите ми, за да го докажа. Онзи ден останах с впечатлението, че се чудехте дали да не ми кажете още нещо. Знам, че сте човек, който не се бърка в чуждите работи, но в случая трябва да го направите. Представете си колко се е уплашила Вивиан, когато е разбрала, че ще се удави. Как бихте се чувствали вие, ако някой преднамерено се опитва да въвлече жена ви в някаква опасна ситуация, а после я изостави?

От известно време Хенри Спрейг полагаше невероятни усилия да се откаже от пушенето. Сега усети, че посяга към вътрешния джоб на сакото, за да извади лулата, която всъщност беше оставил в чекмеджето на бюрото си. Реши, че ще я вземе, след като изпрати детектива.

— Да, прав сте — започна неохотно той. — Три седмици преди смъртта на Вивиан се отбих в „Чешир“. Скот Коуви беше там. Влезе млада жена, чието име е Тина. Сигурен съм, че си бяха уговорили среща. Той се престори на изненадан, тя разбра, че нещо не е наред, и изчезна. Беше непозната за мен. Днес отново я видях. Сервитьорка е в „Уейсайд“.

— Благодаря ви — тихо каза Нат.

— Има още нещо. Жена ми знае името й. Не мога да си обясня къде са се виждали, освен…

Той погледна към дома на Вивиан Карпентър Коуви.

— Няколко пъти вече Фийби се измъква и отива в къщата на Вивиан. Сградата няма климатична инсталация и прозорците обикновено са отворени. Навярно е видяла Тина там. Това е единственото обяснение, за което се сещам.

28

— Мисля, че постъпихме правилно, като оставихме Хана на Ейми за няколко часа — заяви Адам, когато отминаха фара и се отправиха към центъра на Чатам. — Доколкото разбрах, Фийби не търпи компания. Едва ли би могла и да обсъжда бележките си с теб. Радвам се обаче, че Хенри се отзова на молбата ти да ти ги предостави.

— И аз. — Помили направи усилие гласът й да прозвучи въодушевено, но й беше трудно.

Денят беше чудесен, помисли си тя. Прекараха известно време на плажа, после четоха неделните вестници, докато Хана спеше. Около три и половина, когато се разрази бурята, стояха до прозореца и гледаха дъжда, който се изливаше в океана, и яростно издигащите се вълни. Спокоен, приятен ден, прекаран заедно с Адам и с бебето, както беше преди.

Но съзнанието на Помили непрекъснато беше заето със страха от предстоящата нервна криза. Чудеше се какво става с нея. Не каза на Адам за обхваналата я паника на железопътния прелез, макар че сигурно щеше да я разбере. Но да му съобщи, че през нощта, когато той беше в Ню Йорк, се събуди от шума на влак, който бучеше така, сякаш преминаваше през къщата! Какво би помислил всеки нормален човек за подобна история? Или да признае, че няма спомен дали е била снощи в стаята на бебето? За нищо на света!

Не искаше да хленчи пред Адам, да му каже колко самотна се бе почувствала сред цялата приятелска глъчка у Елейн. Но аз също имам много приятели, увери се Помили. Само тук съм външен човек. Ако решим да купим къщата „Помни“, ще опозная добре хората. И ще поканя приятелите си.

— Изведнъж стана много мълчалива — отбеляза Адам.

— Просто си мечтаех.

Движението през неделния следобед беше натоварено и те трудно се придвижваха към главната улица. На околовръстния път завиха наляво и изминаха още една миля до дома на семейство Спрейг на Ойстър Понд.

Когато пристигнаха, синият шевролет, който беше спрял пред къщата, потегли. Хенри Спрейг стоеше на входната врата. Поздрави ги сърдечно, но беше угрижен.

— Надявам се, че Фийби е добре — промърмори Адам на Помили, докато го следваха към терасата.

Хенри беше уведомил жена си, че ги очаква. Мисис Спрейг се престори, че е познала Адам, и се усмихна отнесено на Помили.

Болестта на Алцхаймер, помисли си Помили. Колко ужасно би било да загубиш връзка с реалността! В болницата „Бел вю“ майка й понякога имаше пациенти, страдащи от тази болест. В съзнанието й изплуваха историите, които й разправяше, за опитите си да им помогне да си възвърнат паметта.

— Правили сте много проучвания на ранната история на Кейп Код — започна Помили. — Възнамерявам да напиша детска книжка за това място през седемнайсети век.

Мисис Спрейг кимна, но не каза нищо.

Хенри Спрейг описваше на Адам посещението на Нат Куган.

— Почувствах се като отвратителен клюкар, но у този Коуви има нещо фалшиво. Ако наистина е оставил нещастното момиче да се удави…

— Елейн смята, че подобно предположение е абсурдно. Миналата седмица изпрати Скот Коуви при мен. Съгласих се да поема защитата му.

— Ти?! Мислех, че си на почивка, Адам.

— Да, би трябвало да бъда, но очевидно Коуви има право да се притеснява. Полицията извършва разследване. Човекът се нуждае от защита.

— Значи разговорът е излишен.

— Не. Ако се предяви обвинение, защитата трябва да знае кои свидетели ще бъдат призовани. Ще поговоря с тази Тина.

— Така се чувствам по-добре — въздъхна с облекчение Хенри Спрейг. После се обърна към Помили: — Сутринта събрах всичко за ранната история на Кейп Код, което успях да намеря в папките на Фийби. Непрекъснато й казвах, че архивът й е ужасно объркан за човек, който пише чудесни статии и есета — засмя се той. — А тя ми отговаряше, че в хаоса й има ред. Ще ги донеса.

Влезе в къщата и след няколко минути се върна с купчина препълнени папки.

— Ще ги пазя и ще ви ги върна, преди да заминем — обеща Помили. Погледна с копнеж към папките. — Ще ми бъде страшно интересно да ги прегледам.

— Хенри, двамата с Помили сериозно обмисляме въпроса дали да не купим къщата „Помни“ — заяви Адам. — Бил ли си в нея след ремонта?

Изражението на Фийби Спрейг изведнъж се промени. В очите й се появи страх.

— Не искам да ходя в тази къща — извика тя. — Те ме накараха да вляза в океана. Ще направят същото и със съпругата на Адам.

— Ти се обърка, скъпа. Не си била там — търпеливо й обясни Хенри.

Фийби го погледна несигурно и отвърна:

— Мисля, че бях.

— Не, беше на брега близо до къщата. А това е съпругата на Адам.

— Така ли?

— Да, скъпа. — Той сниши глас. — Преди няколко седмици Фийби изчезна към осем часа вечерта. Всички тръгнаха да я търсят. Двамата с нея обичаме да се разхождаме по плажа и аз реших да отида с колата дотам. Намерих я във водата недалеч от къщата, в която живеете. Още няколко минути, и щеше да е късно.

— Не видях лицата им, но ги познавам — тъжно заяви Фийби Спрейг. — Искаха да ми причинят зло.

29

8 август

В понеделник сутринта Адам се обади в „Уейсайд“ и разбра, че сервитьорката на име Тина този ден е на смяна. После се свърза със Скот Коуви и си уреди среща с него в ресторанта.

Помили повика Ейми да дойде да се грижи за Хана, докато се рови в папките на Фийби Спрейг, защото много й се искаше да започне веднага.

— Няма да ти липсвам — усмихна се Адам. — Погледът ти е като на пират, преследващ кораб, пълен със злато.

— Престоят ни в къщата ми помага да се потопя в атмосферата на онези ранни дни — разпалено заяви Помили. — Знаеш ли например, че вратата на голямата гостна е толкова широка, понеже през нея е трябвало да може да мине ковчег?

— Това е страшно весело — отвърна Адам. — Баба ми е разказвала истории за старите къщи, в които е живяла. — Той замълча угрижено и продължи: — Трябва да тръгвам, за да се заема с новото си дело.

Помили хранеше Хана с каша. Адам целуна Помили по главата, потупа нежно Хана по крачето и отбеляза:

— Ти си прекалено мръсна, за да те целувам, сладурче.

Поколеба се дали да сподели с Помили, че възнамерява да се отбие в агенцията за недвижими имоти на Елейн. Реши да премълчи, защото не искаше да й каже истинската причина за посещението си.

Адам пристигна в „Уейсайд“ петнайсет минути по-рано от Коуви. Не му беше трудно да разпознае Тина по описанието на Хенри Спрейг. Когато Адам влезе, тя почистваше малка маса до прозореца. Помоли салонната управителка да го настани на нея.

Крещяща красота, помисли си той, докато Тина му подаваше менюто. Имаше лъскава черна коса, живи кафяви очи, бяло, румено лице и лъчезарна усмивка, която разкриваше идеални зъби. Прекалено прилепналата униформа показваше очертанията на приятно закръглената й фигура. Наближава трийсетте, а в живота й е имало много мъже, каза си Адам.

Веселият й поздрав беше последван от искрена усмивка на възхищение. Една фраза от песента „Хартиена кукла“, която майка му пееше, изплува в съзнанието му: „Флиртуващи, флиртуващи очи…“ Адам реши, че Тина определено има флиртуващи, флиртуващи очи.

— Засега само кафе — заяви той. — Очаквам още един човек.

Скот Коуви дойде точно в девет часа. Адам отдалече забеляза промяната в изражението му, щом разбра, че Тина ще им сервира. Но когато седна и Тина му донесе менюто, Скот го взе с вид на случаен посетител. Тя също не показа, че го познава, а само го поздрави сдържано:

— Добро утро, сър.

И двамата си поръчаха кафе, сок и щрудел.

— Напоследък нямам много апетит — тихо каза Коуви.

— Още повече ще намалее, ако разбера, че криете нещо от мен — предупреди го Адам.

Коуви се сепна.

— Какво имате предвид?

Тина почистваше съседната маса. Адам кимна към нея.

— Имам предвид, че на полицията й е известно за срещата ви в „Чешир“ преди смъртта на съпругата ви, а също и за вероятното й посещение в къщата ви.

— Хенри Спрейг. — Коуви изглеждаше отвратен.

— Хенри Спрейг е разбрал, че не сте попаднали случайно на нея. Но ако не му бяхте разправили абсурдната история за участието й в театралната група на Кейп Код, нямаше да каже нищо на детектива. А мисис Спрейг откъде познава Тина?

— Не я познава.

— Фийби я е нарекла по име. Колко пъти Тина е била у вас?

— Веднъж. Отби се, след като Вив почина. Мисис Спрейг не знае какво върши. Човек става доста нервен, когато изведнъж я види да гледа през прозореца или да отваря вратата и да влиза в къщата му. Сигурно е надничала, когато Тина дойде. Не забравяйте, Адам, че много хора идваха при мен през първите седмици след инцидента.

— Какви бяха отношенията ви с Тина, преди да почине съпругата ви?

— Между нас не съществуваше нищо, след като се запознах с Вив. Преди това обаче бяхме доста близки. Миналата година, когато работех в театъра, се виждах с нея.

— Виждали сте се с нея? — Адам повдигна вежди.

— Всъщност връзката беше сериозна. — Скот Коуви изглеждаше измъчен. — Адам, аз бях сам, тя също. Погледнете я. Тина е момиче, което един мъж трудно би отминал. И двамата знаехме, че рано или късно ще се разделим. След края на сезона щях да замина. Тя работеше в кръчмата „Даниъл Уебстър“ в Сандуич. Жалко, че се премести тук и ни видя двамата с Вив. Обади ми се по телефона и ме покани да пийнем заедно. После се отби при мен, за да ми каже колко много съжалява за смъртта на Вив. Това е всичко.

Тина се приближаваше към тяхната маса с каничка кафе. Обърна се към Скот и го попита:

— Да ви сипя ли още, сър?

— Тина, господинът е моят адвокат. Казва се Адам Никълс. Ще поеме защитата ми. Знаеш какви слухове се носят.

Жената ги изгледа несигурно и не отговори.

— Не се притеснявай, Тина — успокои я Скот. — Мистър Никълс знае, че ние с теб сме били приятели, но сме престанали да се виждаме, след като се ожених. Известно му е също, че си идвала вкъщи, за да ми изкажеш съболезнования.

— Защо сте искали да се срещнете със Скот в „Чешир“ в деня, когато Хенри Спрейг е бил там? — попита Адам.

Тя го погледна в очите.

— Миналата година в края на сезона, след като напусна Кейп Код, Скот повече не ми се обади. А когато дойде тук със съпругата си, побеснях. Мислех си, че е имал връзка с нея, докато ходехме. Но се оказа, че греша. Запознали са се в края на лятото. Просто ми се искаше да разбера истината.

— Препоръчвам ви да разкажете същото и в полицията, защото съм сигурен, че ще ви разпитват — заяви Адам. — А сега бих ви помолил за още една чаша кафе и за сметката.

Когато Тина се отдалечи, Адам се наведе към Скот.

— Чуйте ме добре. Съгласих се да поема защитата ви, но трябва да ви кажа, че се събраха множество неблагоприятни факти. Ще наема детектив за ваша сметка.

— Детектив ли? Защо?

— Негово задължение ще бъде да прави същите разследвания като детектива от полицията в Чатам. Ако въпросът дали случаят трябва да се отнесе до съда се решава от съдебните заседатели, не можем да си позволим никакви изненади. Наложително е да разгледаме снимките от аутопсията и водолазния костюм на жена ви, да разберем какви течения е имало през онзи ден, да открием свидетели, които да докажат, че едва не са се удавили по време на бурята, връхлетяла толкова внезапно. — Адам замълча, докато Тина остави сметката и се отдалечи от масата. — Нуждаем се от повече хора като Елейн, които да споделят впечатленията си за това колко щастлив е бил бракът ви. И накрая моят детектив ще ви разпита по начина, по който ви разпитват в момента ченгетата. Ако в миналото си имате някакви провинения, би следвало да съм уведомен, за да мога да дам задоволително обяснение. — Адам погледна сметката и си извади портфейла.

— Оставете аз да платя — побърза да каже Скот.

— Не се притеснявайте, ще я включа в разходите по делото — усмихна се Адам.

Докато слизаха по стълбите на ресторанта, синият шевролет, който Адам беше видял пред къщата на семейство Спрейг, се приближи и спря.

— Тина има посетител — сухо отбеляза Адам, след като детективът Куган се измъкна от колата и влезе в ресторанта.

30

Ейми пристигна в девет и половина. Поздрави Помили и вместо веднага да отиде при Хана, застана до кухненската маса, отрупана с книгите и папките, които Помили възнамеряваше да подреди.

— Мисис Никълс, снощи татко и Елейн имаха гости. Дойде и Скот Коуви. Страхотен е!

Значи това е причината за блясъка в очите й тази сутрин, помисли си Помили.

— Наистина — съгласи се тя.

— Радвам се, че мистър Никълс ще поеме защитата му. Скот е толкова мил, а полицаите не го оставят на мира.

— Оказва се, че е така.

— Колко странно, двамата с жена си идвали да разгледат тази къща само един-два дни, преди тя да… Поговорихме малко с него. Майка му е починала и има мащеха. Отначало не можел да я приеме, а после съжалявал, че толкова дълго време се отнасял лошо с нея. Сега били много близки.

— Радвам се, че е споделил това с теб, Ейми. Сега не се ли чувстваш малко по-спокойна за предстоящата женитба на баща си?

— Мисля, че да — въздъхна момичето. — Думите му ме накараха да повярвам, че всичко ще бъде наред.

Помили стана от масата и сложи ръце на раменете й.

— Ще бъде чудесно, уверявам те.

— Дано — отвърна Ейми. — Просто… Не, всичко ще е както трябва. Толкова ми се иска татко да е щастлив!

Хана беше в кошарата и разглеждаше дрънкалката си. После силно я раздруса.

Помили и Адам я погледнаха и се засмяха.

— Хана не обича да не й се обръща внимание — каза Помили. — Защо не я сложиш в количката и да постоите малко навън?

Когато момичето изнесе бебето, Помили отвори папките на мисис Спрейг, извади листовете на масата и започна да ги подрежда. Бяха истинска историческа съкровищница. Имаше копия на писма от седемнайсети век, списъци, родословия, стари карти и безброй страници, изпълнени с бележките на Фийби Спрейг, носещи данни за източниците.

Помили откри папки с документи, разпределени тематично: КОРАБОКРУШЕНИЯ, ПИРАТИ, ПЛЯЧКАДЖИИ, СТАИ ЗА СБИРКИ, КЪЩИ, МОРСКИ КАПИТАНИ. Както я предупреди Хенри Спрейг, всичко беше в безпорядък. Книжата просто бяха събрани заедно, някои прилежно сгънати, други откъснати или изрязани отнякъде. В отделни документи мисис Спрейг беше подчертавала или отбелязвала важни пасажи.

Помили реши да прегледа всичко, за да придобие пълна представа за съдържанието на архива. Внимаваше също да не пропусне нещо, отнасящо се за капитан Андрю Фриман, защото се надяваше, че данните за него ще й помогнат да научи повече за къщата „Помни“.

След един час попадна на първия документ от папката с бележка КЪЩИ, в който се споменаваше за къща, построена от Тобаяс Найт за капитан Андрю Фриман: „Сграда с внушителни размери, която да събере вещите, докарани от него.“ Годината беше 1703. Сигурно става дума за тази къща, помисли си Помили.

В същата папка откри писмо, което капитан Андрю Фриман беше написал, за да даде указания на Тобаяс Найт относно конструкцията на постройката: „Съпругата ми Мехитабел е дребна и крехка жена. Дъските трябва да прилепват плътно една към друга, за да не става течение, от което да се простуди.“

Мехитабел. Невярната съпруга. „Дребна и крехка жена“, повтори си наум Помили. „За да не става течение, от което да се простуди.“ Защо жената е решила да изневери на мъжа, който толкова много е държал на нея? Стана от стола, влезе в предната гостна и погледна през прозореца. Ейми беше оставила количката с бебето почти накрая на скалата и четеше книга.

Колко време е живяла Мехитабел в къщата? Дали е обичала капитан Андрю Фриман? Дали го е чакала на „вдовишката площадка“, когато е наближавало време да се върне от плаване?

Помили попита Адам за оградените с парапет тераси по покривите на повечето от старите къщи на Кейп Код. Той й обясни, че ги наричат „вдовишки площадки“. Преди много години, когато някой морски капитан е трябвало да се прибере вкъщи, жена му го чакала там, напрягайки очи да види появяването на мачтите на кораба на хоризонта. Тъй като много кораби никога не се завръщали, започнали да назовават тези места „вдовишки площадки“.

Помисли си, че оттам сигурно се открива гледка към океана. Представи си стройна жена, застанала до парапета. Реши, че това ще е една от илюстрациите на бъдещата й книга.

Усмихна се, хвърляйки поглед към количката със спящата на слънцето Хана. Изведнъж почувства лекота и спокойствие. Всичко ще се оправи, каза си тя. Тревожа се прекалено много. Работата винаги ми помага да възстановя душевното си равновесие.

Върна се в кухнята и продължи да преглежда папките. Започна да си прави списъци — типични за времето имена, описания на облеклото, подробности за атмосферните условия.

Когато погледна часовника, се оказа, че е станало дванайсет и петнайсет. Реши, че е време да приготви обеда, и излезе да прибере Ейми и Хана.

Хана все още спеше.

— Въздухът я упоява, Ейми — отбеляза Помили и се усмихна. — Само като си помисля, че през първите шест седмици това дете рядко затваряше очи!

— Унесе се в мига, в който подкарах количката. Днес трябва да ми платите наполовина.

— Дума да не става. Присъствието ти ми даде възможност да поработя прекрасно няколко часа. Папките, които прегледах, съдържат страшно ценни материали.

Ейми се взря с любопитство в нея.

— По едно време ви зърнах там — тя посочи към „вдовишката площадка“.

— Ейми, станах от стола за няколко минути, за да погледам малко през прозореца на предната гостна. — Помили сложи ръка над очите си, за да се запази от светлината, и вдигна глава към покрива. — Коминът вляво е опасан с метална лента. От начина, по който лъчите на слънцето падат върху нея, изглежда така, сякаш там нещо се движи.

Момичето не беше убедено, но поклати глава и отвърна:

— Когато погледна нагоре, слънцето ми влиза в очите и премигвам. Сигурно ми се е привидяло, че сте там.

По-късно, докато Ейми хранеше Хана, Помили се измъкна и се качи на покрива. В едно малко помещение на втория етаж имаше сгъваема стълба, която водеше към „вдовишката площадка“. Отвори вратата на помещението и почувства как нахлу студен въздух. Зачуди се откъде идва течението.

Изтегли надолу стълбата, качи се, освободи ключалките и отвори капака, а после излезе на покрива. Внимателно пристъпи по площадката. Да се върви по нея беше напълно безопасно. Приближи се до парапета и установи, че стига почти до кръста й. Той също беше безопасен.

Какво ли е видяла Ейми, когато е сметнала, че аз съм на покрива, запита се тя. Площадката беше около един квадратен метър и се намираше между двата масивни комина. Пресече я и погледна към мястото, отдалечено на трийсет-четирийсет метра от покрива, където беше седнала Ейми. После се обърна, за да разгледа пространството зад себе си.

Дали момичето се е заблудило от металната лента, опасваща комина? Слънчевите лъчи танцуваха по нея и хвърляха движещи се сенки.

Не разбирам как е могла да допусне подобна грешка, разсъждаваше Помили, докато слизаше по стълбата. Господи, колко е усойно и влажно тук! Потрепери от усилващия се студ в тясното помещение.

В основата на стълбата изведнъж се вцепени от мисълта, която й мина през главата. Дали Ейми в действителност не казва истината? Може би съм си представила толкова ясно Мехитабел, която очаква на „вдовишката площадка“ своя капитан, просто защото самата аз съм била тук.

Дали не започвам да губя връзка с действителността? Тази възможност я изпълни с отчаяние.

31

Адам остави колата пред „Уейсайд“ и измина пеш двете пресечки до агенцията за недвижими имоти на Елейн. Видя я през стъклото, че седи зад бюрото си. Провървя му — беше сама.

Върху цялата витрина бяха окачени снимки на имотите, които се предлагаха в момента. Когато се обърна към вратата, за да влезе, погледът му се спря върху направената от въздуха снимка на къщата „Помни“. Хубава снимка, помисли си той. Със забележителна яснота бяха уловени панорамната гледка на къщата, океанът, пясъчният нанос, плажът, скалата, една рибарска лодка. Прочете картончето, закрепено за снимката: КЪЩА „ПОМНИ“. ПРОДАВА СЕ. Не се продава, каза си Адам.

Когато вратата се отвори, Елейн вдигна очи, стана от стола и тръгна към приемната.

— Адам, каква приятна изненада! — възкликна тя и го целуна по бузата.

Адам я последва в кабинета й и седна на удобния стол.

— Ей, какво се опитваш да направиш? Да продадеш моята къща под носа ми?

Тя повдигна вежди и отвърна:

— Не знаех, че имаш намерение да я купиш.

— Да речем, че е почти сигурно. Просто още не съм ти казал. Помили я харесва, но не ми се ще да я карам да взема прибързано решение. Предложението ти е в сила до септември, нали?

— Да. Бях убедена, че ще ти се прииска да я купиш.

— Защо тогава си окачила снимката й на прозореца?

Тя се засмя.

— Така печеля клиенти. Хората питат за нея, а аз им обяснявам, че имам купувач, когото изчаквам, и им предлагам други къщи.

— Винаги си била хитруша.

— Нямам избор. Горката ми майка трудно се задържаше на работа. Непрекъснато се скарваше с някого и я уволняваха.

В очите на Адам се появи топлота.

— Детството ти не беше леко, Лейн. Не обичам да прекалявам с комплиментите, но трябва да ти кажа, че напоследък изглеждаш великолепно.

Елейн направи гримаса.

— Започваш да се размекваш.

— Не — тихо отвърна Адам. — Просто може би леко се отпускам. Не знам дали съм показал колко съм ти благодарен за милото отношение към мен миналата година.

— След смъртта на Боби, когато с Помили възнамерявахте да се разделите, ти беше в доста тежко състояние. Бях доволна, че мога да съм ти полезна.

— А сега отново ще те помоля за помощ.

— Случило ли се е нещо?

— Не, нищо особено. Просто ми се налага да ходя до Ню Йорк по-често, отколкото предполагах. Притеснявам се да оставям Помили сама. Мисля, че пристъпите на посттравматичния стрес продължават, макар тя да не признава. Сигурно е решила, че ще се справи сама, и вероятно е права.

— Дали няма да е по-добре, ако Ейми остава да преспива при нея?

— Помили не иска. Мисълта ми беше, че вечерите, когато не съм тук, Ейми би могла да се грижи за Хана, а вие с Джон да вечеряте навън с жена ми. Когато съм на Кейп Код, за нас е от полза да прекарваме повечето време заедно. Все още сме… Всъщност това е без значение.

— Какво има, Адам?

— Нищо.

Елейн знаеше, че е безсмислено да го кара насила да говори, ето защо попита:

— Кога заминаваш за Ню Йорк?

— Утре следобед.

— Довечера ще се обадя у вас, ще ви поканя да излезем да вечеряме заедно, а после ще настоявам Помили да се съгласи да дойде сама.

— И аз ще се опитам да я убедя — усмихна се Адам. — Вече съм по-спокоен. Между другото, днес закусвах със Скот Коуви.

— И? — Елейн отвори широко очи.

— Не мога да ти кажа нищо. Тайна е.

— Винаги съм в неведение — въздъхна тя. — О, сетих се нещо. Ще ти съобщя страхотна новина. Загради в календара съботата след Деня на благодарността. Тогава ще бъде сватбата ни с Джон.

— Чудесно! Кога уточнихте датата?

— Снощи. Събрахме се на барбекю. Скот Коуви също дойде. Разказал на Ейми за мащехата си. Когато се прибрали, Ейми споделила с баща си, че се радва за нас. Джон ми се обади в полунощ. Скот й е повлиял.

— Продължавай да ми говориш, че Коуви е добър човек — заяви Адам и се изправи. — Тръгвам.

В приемната Адам прегърна Елейн.

— Дали Джон би се разсърдил, ако продължавам да те занимавам с проблемите си, дори и след като се ожените?

— Не, разбира се.

На вратата Адам я целуна по бузата.

— Преди не беше толкова скромен — засмя се тя. После изведнъж се обърна и притисна устните си в неговите.

Адам отстъпи назад и поклати глава.

— Това се нарича дълготрайна памет, Лейн.

32

Закуската на практика беше свършила. Имаше само няколко посетители, които бавно си допиваха кафето. Управителят каза на Тина да седне на една от масите в дъното на залата, за да разговаря с детектива. Тина донесе кафе за двамата и запали цигара.

— Опитвам се да откажа пушенето — заяви тя на Нат, след като пое дима. — Само от време на време не мога да се въздържа.

— Например, когато сте нервна — отвърна Нат.

Тина присви очи и му се сопна:

— Не съм нервна. Защо трябва да съм?

— Вие ще ми кажете. Едната от причините би могла да бъде, че ходите с мъж, който наскоро се е оженил и богатата му съпруга е починала внезапно. И ако се окаже, че смъртта й е била предумишлено убийство, много хора биха се чудили до каква степен сте запозната с плановете на опечаления съпруг. Това, естествено, е само предположение.

— Чуйте ме, мистър Куган, със Скот ходехме миналата година. Тогава той твърдеше, че в края на сезона заминава. Сигурна съм, че сте чували за летните връзки.

— Да, чувал съм за подобни връзки, които не свършват в края на лятото — отвърна Нат.

— Но нашата свърши. Побеснях, когато ги видях заедно в тази зала, и разбрах, че връзката им е започнала през август. Защото имах приятел, който беше луд по мен и искаше да се оженим, а аз го зарязах заради Скот.

— И по тази причина сте се срещнали със Скот в онзи бар?

— Както казах на мистър Никълс…

— На мистър Никълс ли?

— Той е адвокатът на Скот. Двамата бяха тук днес сутринта. Обясних на мистър Никълс, че аз се обадих на Скот, а не обратно. Той не желаеше да се види с мен, но аз настоявах. Когато отидох в „Чешир“, някакъв мъж разговаряше с него и ми стана ясно, че Скот не иска да се разбере за предварително уговорената ни среща. Ето защо си тръгнах.

— Но сте се виждали и друг път?

— Пак аз му позвъних. Скот ме помоли да му кажа по телефона каквото имам да казвам. И аз го наругах.

— Наругали сте го?

— Да. Заявих му, че ми се иска никога да не е идвал, защото, ако ме беше оставил на мира, щях да се омъжа за Фреди да се чувствам отлично. Фред беше луд по мен и имаше пари.

— Но според думите ви вие сте били наясно, че Скот е възнамерявал да замине, след като свърши сезонът на театралната група.

Тина дръпна силно от цигарата си и въздъхна.

— Вижте, мистър Куган, когато мъж като Скот непрекъснато повтаря на една жена, че е влюбен до уши в нея, тя започва да му вярва. Много момичета успяват да се оженят за мъже, които са твърдели, че цял живот ще останат ергени.

— Сигурно. Значи сте обвинявали Скот, че междувременно е имал връзка с Вивиан?

— Но не е било така. Запознали са се през последната седмица на престоя му тук. Тя му писала. После му отишла на гости, когато започнал работа в Бока Рейтън. Преследвала го. Това ме накара да се успокоя поне малко.

— От Скот ли научихте тези неща?

— Да.

— А след като жена му почина, вие се отбихте при него, за да му изкажете съболезнования. Може би сте се надявали, че ще се върне при вас в трудния за него момент.

— Да, но не се върна. — Тина стана от стола. — И да го беше направил, едва ли щеше да му бъде от полза. Отново съм с Фред, ето защо няма причини да ме безпокоите. Беше ми приятно, мистър Куган. Почивката ми свърши.

Когато излизаше от „Уейсайд“, Нат се отби в канцеларията на ресторанта и помоли да му покажат молбата на Тина за постъпване на работа. От нея научи, че жената е от Ню Бедфорд и е на Кейп Код от пет години, като последно е работила в „Даниъл Уебстър“ в Сандуич.

В приложените препоръки откри името, което търсеше. Фред Хендин, дърводелец в Барнстабъл. Барнстабъл се намираше до Сандуич. Нат беше готов да се обзаложи, че Фред Хендин е щедрият мъж, с който Тина се е разделила миналата година, а сега отново се е върнала при него. Не попита Тина за Фред, защото не искаше тя да го предупреди, че ще бъде подложен на разпит.

Би било добре да си поприказва с търпеливия ухажор на Тина и с колежките й от „Даниъл Уебстър“.

Нахакана млада дама, мислеше си Нат, докато връщаше молбата й за постъпване на работа. Смята, че може лесно да се отърве от мен. Ще видим.

33

Ан и Греъм Карпентър имаха гости през почивните дни — дъщерите им Емили и Барбара със семействата си. Излязоха на разходка с лодка, после възрастните играха голф, а тримата внуци отидоха на плажа с приятели. В събота вечеряха в клуба. Фактът, че споровете и раздорът, типични за поведението на Вивиан по време на подобни семейни срещи, липсваха, накара Ан по болезнен начин да усети още по-силно отсъствието й.

Никой от нас не й даваше обичта, която заслужаваше, каза си тя. Тази мисъл и въпросът за смарагдовия пръстен непрекъснато изплуваха в съзнанието й. Пръстенът беше единственото нещо, което Вивиан истински ценеше. Дали човекът, който я беше накарал да се почувства обичана, го е издърпал от пръста й? Този въпрос измъчваше Ан Карпентър през двата почивни дни.

В понеделник сутринта по време на закуска тя отново заговори за пръстена.

— Греъм, смятам, че Емили има добра идея за смарагда.

— Каква е тя, скъпа?

— Подсети ме, че е застрахован. Бихме могли да го обявим за изчезнал. Дали ще ни го изплатят?

— Сигурно. Но това би означавало парите да отидат у Скот като неин наследник.

— Знам. Но оценката му е двеста и петдесет хиляди долара. Не мислиш ли, че ако загатнем за подозренията, които имаме относно версията на Скот за изчезването на пръстена, застрахователната компания няма да извърши разследване?

— Както знаеш, Ан, детектив Куган вече се е заел с него.

— А нима ще му навредим с нещо, ако се намеси и застрахователната компания?

— Едва ли.

Ан кимна на икономката, която се приближи до масата с каничка кафе.

— Благодаря ви, мисис Дилън. Моля ви, сипете ми още малко. — Известно време отпиваше мълчаливо от кафето, а после продължи: — Емили ми припомни, че Виви се оплакваше, когато го сваляше да го почиства — нали си счупи този пръст, когато беше малка, и кокалчето се деформира. Но всъщност не я стягаше. Значи версията на Скот, че го е преместила на другата си ръка, не отговаря на истината. — Очите й се напълниха със сълзи и тя добави: — Баба ми разказваше разни истории за смарагдите. Според една от тях, ако човек загуби смарагд, ще го сполети беда. Според друга смарагдите винаги се връщат при собствениците си.

34

Джан Пейли прекара една спокойна неделя. За нея този ден беше най-трудният от седмицата. Пазеше прекалено много спомени за приятните неделни дни, в които двамата със съпруга си четяха вестниците, решаваха заедно кръстословиците, разхождаха се по плажа.

Живееше на Лоуър Роу в Брустър, в къщата, която бяха купили преди трийсет години. Възнамеряваха да я продадат, след като завършат ремонта на къщата „Помни“. Сега беше безкрайно доволна, че не се изнесоха преди смъртта на Том.

Олекваше й, когато дойдеше понеделникът и тя отново се залавяше за всекидневните си ангажименти. Неотдавна започна да помага на доброволни начала в Женската библиотека в Брустър. Ходеше там всеки понеделник следобед. За нея този вид работа беше приятно и полезно занимание и тя се чувстваше много добре в компанията на другите жени.

Днес, докато пътуваше с колата към библиотеката, си мислеше за Помили Никълс. Младата жена й хареса още при първата среща. Беше доволна от факта, защото намираше книгите й за изключително интересни. Радваше се също и от това, че следващата книга от поредицата за Дейвид щеше да бъде посветена на Кейп Код. В събота вечер, когато говориха с Помили за къщата „Помни“, Помили спомена, че вероятно ще използва капитан Андрю Фриман като прототип на малкото момче, израснало тук и впоследствие посветило живота си на мореплаването.

Чудеше се дали Помили е послушала съвета й да помоли Хенри Спрейг да й предостави архива на Фийби. Но докато се движеше по магистралата с трите платна, й хрумна и друга мисъл. В началото на осемнайсети век съществувала практика морските капитани да вземат съпругите и децата си на дългите пътешествия. Някои от тези жени си водили дневници, които сега бяха в Женската библиотека в Брустър. Все още не беше намерила време да ги прочете, но сега би било интересно да ги прегледа, за да види дали случайно не е останало нещо от съпругата на капитан Фриман.

Денят беше хубав, и както предполагаше, единствената кола на паркинга беше на Алана Мартин — другата жена, която също работеше в библиотеката на доброволни начала в понеделник. Ще имам много време за четене днес следобед, помисли си Джан.

— Тези момичета са обикаляли доста — промърмори тя на Алана един час по-късно, докато седеше на дългата маса с десетина дневника, натрупани около нея. — Една от тях пише, че била две години на борда на кораба. Ходила в Китай и в Индия, родила по време на буря в Атлантическия океан и се прибрала вкъщи освежена и спокойна, независимо от трудностите по време на плаването. Сега е ерата на реактивните самолети, но аз никога не съм била в Китай.

Дневниците бяха невероятно увлекателни, но в тях никъде не се споменаваше за съпругата на капитан Андрю Фриман. Накрая Джан се отказа и заяви:

— Сигурно съпругата на капитан Андрю Фриман никога не се е захващала с писане на дневник или ние просто не разполагаме с него.

Алана проверяваше лавиците, за книги, които не са на местата си. Спря и си свали очилата. Правеше го винаги когато се сещаше за нещо.

— Капитан Фриман — започна да разсъждава на глас тя. — Спомням си, че преди години намерих нещо за него по молба на Фийби Спрейг. Дори мисля, че имаме някъде негов портрет. Израснал е в Брустър.

— Не знаех — отвърна Джан. — Бях останала с впечатление, че е от Чатам.

Алана отново си сложи очилата.

— Чакай да погледна.

След няколко минути Джан вече четеше летописите на Брустър и си водеше бележки. Преписа от книгата факта, че майката на Андрю е била Елизабет Никърсън, дъщеря на Уилям Никърсън от Ярмът, която през 1653 година се оженила за фермера Самюъл Фриман. Като сватбен подарък получила от баща си четирийсет акра земя в хълмистата местност около Ярмът и десет акра в Монъмой, както се наричал по онова време Чатам.

Може би къщата „Помни“ впоследствие е била построена върху земите в Чатам, помисли си Джан.

Самюъл и Елизабет имали трима синове — Кейлъб, Самюъл и Андрю. Две от момчетата починали наскоро след раждането си. Оцелял само Андрю. На десетгодишна възраст отплавал с едномачтовия платноход „Мери Лу“, чийто капитан бил Натаниъл Бейкър.

През 1702-ра, на трийсет и осем годишна възраст, Андрю Фриман, вече капитан на собствения си кораб „Годспийд“, се оженил за Мехитабел Уинслоу, която била шестнайсетгодишна, дъщеря на преподобния Джонатан Уинслоу от Бостън.

С нетърпение очаквам мига, в който ще разкажа всичко това на Помили, мислеше си Джан. Тя, разбира се, може вече да е получила архивите на Фийби и да е открила някои от тези подробности.

— Искаш ли да видиш капитан Андрю Фриман?

Джан вдигна очи от книгата. До нея стоеше Алана и се усмихваше победоносно.

— Бях сигурна, че съм срещала негов портрет. Вероятно е правен от някой, който е бил на кораба му. Не е ли внушителен?

Рисунката беше изработена с туш и изобразяваше капитан Андрю Фриман на щурвала на „Годспийд“. Беше едър мъж с широки рамене, къса тъмна брада, груби черти, решително стиснати устни и присвити очи, сякаш гледаше към слънцето. Имаше вид на самоуверен и властен човек.

— Носела му се славата на безстрашен мореплавател и той наистина изглежда такъв — отбеляза Алана. — Право да ти кажа, не бих искала да съм на мястото на съпругата му, която го мамела и била разкрита.

— Дали не бих могла да я преснимам?

— Да, естествено.

Когато се прибра вкъщи, Джан позвъни на Помили и й съобщи, че е открила интересни материали за нея.

— Една от находките е много специална. Утре ще ви донеса всичко. Ще си бъдете ли вкъщи към четири?

— Да, благодаря ви. Днес нахвърлях някои от илюстрациите. А архивът на мисис Спрейг наистина е великолепен. Страшно съм ви признателна, че ми дадохте тази идея. — Поколеба се за миг, после попита: — Дали няма някаква възможност да открием портрета на Мехитабел?

— Не знам, но ще потърся.

Когато затвори телефона, Джан потъна в мисли. Помили Никълс искрено се зарадва, че й се обади, но в гласа й имаше нещо странно. Какво беше то? Тогава в съзнанието й изплува въпросът, на който все още не беше намерила отговор.

Том получи инфаркта в къщата „Помни“. Работеше на двора и изведнъж влезе вътре, като се държеше за гърдите. Джан го накара да легне, а после изтича да позвъни на лекаря. Когато се върна при него, той стисна ръката й, посочи към камината и каза: „Джан, току-що видях…“

Какво беше видял Том? Не доживя да довърши изречението…

35

Помили освободи Ейми в два часа, след като сложиха Хана да спи. Няколко пъти забеляза, че момичето е вперило очи в нея, и леко се изнерви от изпитателния й поглед. Неведнъж беше виждала подобно изражение на лицето на Адам и то я караше да се чувства неловко. Олекна й, когато чу, че колата на Ейми потегли по алеята.

Адам щеше да се прибере най-рано след час. След срещата със Скот Коуви се канеше да поиграе голф с трима от приятелите, които бяха на събирането у Елейн. Може би най-после ще свършат със спомените, помисли си тя и се почувства малко гузна. Адам обича голфа, а толкова рядко му се удава възможност да играе. Освен това е хубаво, че има приятели тук.

Просто съм много объркана, продължи да разсъждава Помили. Чух влак, не си спомням да съм преместила Хана в люлката, не съм съвсем сигурна, че не съм се качвала на „вдовишката площадка“, а Ейми твърди, че ме е видяла там. Но ще полудея, ако Адам настоява някой да стои при мен постоянно. Беше й неприятно, когато се сещаше за първия месец след раждането на Хана. Тогава имаше пристъпи на страх и бяха наели сестра, която живееше у тях. Все още чуваше добронамерения й, успокояващ глас, който непрекъснато настояваше Помили да стои настрана от бебето и ужасно я дразнеше: „Мисис Никълс, защо не си починете? Аз ще се погрижа за Хана.“

Нямаше да разреши това да се повтори. Приближи се до умивалника и си наплиска лицето със студена вода. Трябва да се освободя от тези халюцинации и пристъпи, каза си Помили.

Седна на кухненската маса и отново се захвана с архива на Фийби Спрейг. Папката с надпис КОРАБОКРУШЕНИЯ беше много интересна. Едномачтови платноходи и пощенски кораби, шхуни и китоловни лодки през седемнайсети и осемнайсети век бяха потъвали по време на силните морски бури в този район, дори точно пред къщата. В миналото пясъчният нанос в Монъмой е бил известен като „бялото гробище“ на Атлантическия океан.

В бележките се натъкна и на „Годспийд“, победил в жестока битка „бандата разбойници“. Капитанът му лично свалил флага, издигнат от пиратите на върха на мачтата.

Безстрашният капитан, помисли си Помили. Сигурно е бил невероятен човек. В съзнанието й се оформяше образът му. Слабо лице. Сбръчкана и загрубяла от слънцето и вятъра кожа. Подрязана късо брада. Силни, неправилни черти, на чийто фон изпъкват проницателните му очи. Пресегна се, взе скицника си и с бързи, уверени движения нахвърли върху листа лицето на капитана, така както си го представяше.

Когато погледна часовника, беше три и петнайсет. Наближаваше време Адам да си дойде, а и Хана сигурно скоро щеше да се събуди. Можеше да прегледа само още една папка. Избра тази, която беше с надпис СТАИ ЗА СБИРКИ. В миналото така са наричали църквите.

Фийби беше преписала стари документи, за които очевидно е сметнала, че са интересни. На страниците се разказваха истории за ревностни пастори, проповядвали от амвона словото божие, за свенливи млади свещеници, приемали с благодарност годишната заплата от петдесет лири и „къща, земя и солиден запас от дърва за горене, нарязани и доставени у дома“. Споменаваше се и за глоба, наложена на член на паството за дребно провинение, явно общоприета практика в онези дни. Имаше и описания на нарушения, при които на Света неделя някой си е подсвирквал или е изпускал прасето си да се разхожда необезпокоявано из населеното място.

Точно когато Помили се канеше да затвори папката, погледът й попадна на името Мехитабел Фриман.

На 10 декември 1704 година по време на служба няколко благочестиви съпруги са били изправени да свидетелстват, че през последните месеци, докато капитан Андрю Фриман бил в океана, видели Тобаяс Найт да посещава Мехитабел Фриман „в неподходящо време“.

Според разказа Мехитабел, тогава бременна в третия месец, скочила на крака и разпалено се защитила, като отхвърлила обвинението. Но Тобаяс Найт „смирено признал греха си, доволен, че му се дава възможност да си пречисти душата“.

Църковните служители проявили снизходителност към Тобаяс Найт заради факта, че се е покаял, и решили „да не го подлагат на публично наказание, а да го накарат да плати за простъпката си сумата от пет лири като помощ за бедните в градчето“. Мехитабел също можела да се покае, но яростният отказ и унищожителните й нападки срещу Тобаяс Найт и обвинителите й предопределили нейната съдба.

Решено било на първата служба шест седмици след раждането „прелюбодейката Мехитабел Фриман да получи четирийсет удара с камшик“.

Господи, мислеше си Помили. Какъв ужас. Тогава едва ли е имала повече от осемнайсет години, и, както пише съпругът й, е била „дребна и крехка жена“.

Намери бележка с почерка на Фийби: „Годспийд“ се завърнал от пътешествие в Англия на 1 март и отплавал отново на 15 март. Дали капитанът е присъствал на раждането на бебето? Записано е с рождена дата 30 юни като дете на Андрю и Мехитабел, следователно никой не е оспорвал бащинството на Андрю. Капитанът се върнал в средата на август, приблизително по времето, когато е било изпълнено наказанието на Мехитабел. Отново тръгнал незабавно, като взел бебето със себе си, и отсъствал почти две години. Данните за следващото му завръщане датират от август 1707 година.

През всичкото това време тя не е знаела къде е детето й и дали въобще е живо, помисли си Помили.

— Хей, ти наистина си изцяло погълната от тези материали.

Помили стреснато вдигна очи.

— Адам!

— Да, така се казвам.

Очевидно спокоен, той се усмихваше. Козирката на шапката хвърляше сянка върху лицето му, но синята спортна риза беше разкопчана на врата и се виждаше лек загар. Ръцете и краката му също бяха почернели. Надвеси се над Помили и я прегърна.

— Излишно е да те питам дали съм ти липсвал, след като толкова си се задълбочила в четенето.

Опитвайки да се върне от миналото в настоящето, Помили се облегна на ръката му.

— Броях минутите, докато те нямаше.

— Това вече е нещо. Как е нейно величество?

— Спи дълбоко.

Помили вдигна очи и видя, че Адам погледна към интеркома. Иска да се увери, че съм го включила, помисли си тя. В нея се надигна вик, пламенен и сърцераздирателен: „О, скъпи, защо не ми вярваш?“

36

Когато спря колата пред алеята на скромния си дом в Барнстабъл, Фред Хендин веднага разбра, че мъжът, паркирал на отсрещната страна на улицата, чака него.

Нат Куган го настигна пред вратата. Държеше в ръка полицейската си значка.

— Мистър Хендин?

Фред погледна към значката и отвърна:

— Предавам се. — Беглата му усмивка беше саркастична.

— Не продавам билети за бала на полицаите — спокойно отвърна Нат, преценявайки бързо човека, който стоеше пред него. Наближава четирийсетте, помисли си той. От норвежки или шведски произход. Мъжът беше почти среден на ръст, с яки плещи и русолява коса, която плачеше за ножица. Беше облечен в син работен комбинезон от дънков плат и с подгизнала от пот тениска.

Хендин пъхна ключа в ключалката.

— Заповядайте.

Движеше се и говореше внимателно, сякаш обмисляше предварително действията и думите си.

Стаята, в която влязоха, напомни на Нат за първата къща, която купиха, след като се ожениха с Деб. Състоеше се от малки помещения, но беше с добро разпределение и създаваше домашен уют, който страшно му допадаше.

Всекидневната на Фред Хендин може би някога е била обзаведена по каталог. Канапе и кресло с подвижна облегалка, тапицирани с изкуствена кожа, масички и барче с орехов фурнир, изкуствени цветя, протрит бежов килим, къси бежови пердета, които едва стигаха до первазите на прозорците.

Скъпият музикален шкаф от красиво черешово дърво изглеждаше не на място. Състоеше се от малък телевизор, видео и стереокасетофон и компактдисково устройство. Имаше няколко лавици с видеокасети. Нат невъзмутимо ги разгледа, а после подсвирна.

— Притежавате чудесна колекция от класически филми — изкоментира той и премина на аудиокасетите и компактдисковете. — Изглежда, сте любител на музиката от четирийсетте и петдесетте години. И ние с жена ми си падаме по нея.

— Мелодиите от джубоксовете — отвърна Хендин. — От години ги събирам.

На горните лавици бяха сложени пет-шест дървени макета на кораби.

— Ако съм много нахален, кажете — подхвърли Нат, пресегна се и взе внимателно в ръце една изящна шхуна. — Вие ли сте я правили?

— Аха. Дялкам, докато слушам музика. Хубаво хоби. И действа успокояващо. А вие с какво се занимавате, когато слушате музика?

Нат сложи макета на мястото му и се обърна към Хендин.

— Понякога поправям нещо в къщата или човъркам колата. Ако децата не са у дома и с жена ми имаме настроение, танцуваме.

— Хич не ме бива за това. Родил съм се с два леви крака. Ще си донеса една бира. Ще ми правите ли компания? Или предпочитате сода?

— Не, нищо, благодаря.

Докато Хендин излизаше от стаята, Нат го наблюдаваше. Интересен човек, помисли си той. Отново погледна към горните лавици на шкафа и се възхити от изящно оформените макети. Истински майстор, продължаваше да разсъждава Нат. Някак си не можеше да си представи този мъж и Тина като двойка.

Хендин се върна с кутии бира и сода.

— Ето содата, ако случайно промените решението си. — Той сложи кутията пред Нат. — И така, какво искате?

— Традиционна проверка. Може би сте чули или сте чели за смъртта на Вивиан Карпентър Коуви?

Хендин присви очи.

— Миналата година Скот Коуви ходеше с приятелката ми и вие искате да знаете дали връзката между тях продължава.

Нат сви рамене и отвърна:

— Явно не обичате предисловията, мистър Хендин.

— Фред.

— Добре, Фред.

— Двамата с Тина ще се женим. Запознахме се в началото на миналото лято, а после се появи Коуви. Не ми говорете за този сладкодумен, зализан красавец. Предупредих Тина, че си губи времето с него. Но вие го познавате, нали? Такива й ги приказваше, че няма да повярвате. Но тя налапа въдицата.

— А вие как се чувствахте?

— Зле. И колкото и да е странно, беше ми жал за Тина. Не е толкова издръжлива, колкото се опитва да се изкара.

Лъжете се, помисли си Нат.

— Стана така, както предполагах — продължи Хендин. — В края на лятото Коуви изчезна.

— И Тина дотича обратно при вас.

Хендин се усмихна.

— Точно това исках да стане. Тя е смело момиче. Отидох да я видя в ресторанта, където беше сервитьорка, и й казах, че знам за заминаването на Коуви. Заявих й също, че е гадно копеле. А тя ми отговори, че не е нужно да я съжалявам.

— Имала е предвид, че все още се вижда с него?

— Нищо подобно. Имаше предвид, че няма намерение да ми изказва благодарност. Срещахме се понякога през зимата. Ходеше с много други мъже. После през пролетта стигна до извода, че не съм чак толкова лош.

— Уведоми ли ви, че е потърсила Скот Коуви, когато той се върна?

Челото на Хендин се покри с дълбоки бръчки.

— Не веднага. Каза ми преди няколко седмици. Трябва да разберете, че Тина не е жена, която прощава лесно. Беше адски наранена и трябваше да си излее болката. — Той посочи с ръка. — Виждате ли тази стая, тази къща? Беше на майка ми. Преместих се тук преди няколко години, след като тя почина. Хендин отпи голяма глътка бира и продължи: — Когато с Тина започнахме да говорим за брак, тя ми заяви, че в никакъв случай няма да живее с всичките тези боклуци. А аз не промених нищо, само купих шкафа и наредих филмите и касетите си. Тина иска по-голяма къща. Всъщност мисълта ми беше, че тя винаги говори без заобикалки.

Нат си погледна бележките.

— Тина живее в апартамент под наем в Ярмът.

— Аха, в покрайнините му, само на няколко мили оттук. И за двамата е удобно.

— Защо е напуснала „Даниъл Уебстър“ и е отишла да работи в Чатам? През лятото, когато движението е натоварено, за да стигне дотам, са й нужни четирийсет минути.

— Работното време в „Уейсайд“ й харесва повече. А и бакшишите са по-големи. Чуйте, Куган, оставете Тина на мира.

Хендин сложи кутията от бира на масата и се изправи. Явно не желаеше повече да обсъжда Тина.

Нат потъна още по-дълбоко в креслото и главата му опря в острите ръбове на изкуствената кожа, там, където беше скъсана.

— Значи вие не се притеснявате, че Тина е посетила Скот Коуви след смъртта на жена му?

Точно попадение, помисли си Нат, докато наблюдаваше помръкващото лице на Хендин. Лека червенина изби по лицето му и подчерта още повече изпъкналите му скули.

— Мисля, че говорихме достатъчно за това — с равен глас заяви Фред Хендин.

37

Денят беше невероятно приятен. Както понякога се случваше, по необясними причини Фийби имаше кратки моменти на просветление.

Попита за децата и Хенри веднага им се обади. Слушайки по другия апарат, той почувства радостта в гласа на Ричард и Джоун, докато приказваха с майка си. В продължение на няколко минути разговорът вървеше нормално. После тя попита:

— А как са…

Хенри схвана защо Фийби замълча. Не можеше да се сети за имената на внуците си. Веднага й подсказа.

— Знам ги. — В гласа й се усети раздразнение. — Добре поне, че не започна с думите: „Помниш ли…“ — Въздишката й означаваше гневен упрек.

— Татко… — Джоун беше готова да избухне в сълзи.

— Всичко е наред — прекъсна я предпазливо Хенри.

Чу се изщракване — Фийби бе затворила телефона. Приятният момент, в който той за малко си отдъхна, беше отминал. Продължи да говори с децата си, колкото да им каже, че в дома се освобождава място на първи септември.

— Запази го за мама — твърдо заяви Ричард. — Ще дойдем за Празника на труда.

— И ние — добави Джоун.

— Добри деца сте — отвърна Хенри и се опита да овладее гласа си, защото почувства как гърлото му пресъхна.

— Искам да съм с някой, който все още ме възприема като дете — отвърна дъщеря му и гласът й секна.

— Ще се видим след няколко седмици, татко — обеща Ричард. — Не падай духом.

Хенри говореше от телефона в спалнята, а Фийби — от стария си кабинет. След като свърши, той бързо се отправи към фоайето, понеже непрекъснато се страхуваше, че за секунда Фийби може да изчезне. Но тя седеше на бюрото, където беше прекарала толкова много плодотворни часове.

Най-долното чекмедже, в което стояха папките, беше отворено и Фийби го гледаше втренчено. Косата й, която преди носеше на красив кок, а сега Хенри се опитваше да закрепи с фиби, беше увиснала. Когато го чу, че влиза, тя се обърна.

— Архивът ми. — Фийби посочи към празното чекмедже. — Къде е?

Дори и сега не й спести истината.

— Дадох всичко за известно време на съпругата на Адам. Иска да прегледа папките във връзка с книгата, която пише. Ще ти изкаже благодарности в нея, Фийби.

— Съпругата на Адам — раздразненото изражение, което за миг се появи на лицето й, се превърна в гримаса на недоумение.

— Тя идва у нас вчера. Двамата с Адам живеят в къщата „Помни“. Помили ще пише книга за времето, когато е била построена, и ще използва историята за капитан Фриман.

— Крайно време е някой да изчисти петното от името на Мехитабел — отвърна Фийби, а очите й гледаха замечтано. — Точно това исках да направя. Някой би трябвало да извърши разследване на Тобаяс Найт. — Затвори с трясък чекмеджето и каза: — Гладна съм. Постоянно съм гладна.

После, когато Хенри тръгна към нея, Фийби го погледна и промълви:

— Обичам те, Хенри. Помогни ми, моля те.

38

След като Хана се събуди, Помили и Адам отидоха да поплуват. Собствеността върху къщата „Помни“ даваше права над плажната ивица, прилежаща към имението. Хората можеха да минават по нея, но не и да отсядат там.

В топлината на августовския следобед се усещаше прохладата на ранната есен. Духаше лек ветрец и по плажа не се разхождаха хора.

Адам седеше до Хана, облегната удобно в столчето си, докато Помили плуваше.

— Майка ти наистина страшно обича водата, бебчо — каза той, докато наблюдаваше как Помили се гмурка във все по-бурните вълни. Притесни се и се изправи, когато я видя да влиза по-навътре в океана. Накрая се приближи до водата и й даде знак да се върне.

Чудеше се дали наистина не го видя, или се направи, че не го вижда, защото продължи да плува навътре. Издигна се висока вълна и се разби. Помили се спусна под нея, после подаде глава, изплю водата и се усмихна. Мократа солена коса покриваше лицето й.

— Страхотно! — възкликна тя тържествувайки.

— И опасно, Помили, това е Атлантическият океан.

— Сериозно? А аз мислех, че е надуваем басейн.

Тръгнаха към мястото, където Хана седеше доволно и наблюдаваше как някаква чайка подскача по брега.

— Скъпа, не се шегувам. Когато ме няма тук, не желая да влизаш толкова навътре.

Тя се спря.

— И искаш да включвам интеркома, когато дъщеря ти спи, така ли? А не смяташ ли, че е добре Ейми да преспива при мен? За да се грижи за мен, а не за Хана? Доколкото разбирам, не си се отказал да ме заплашваш, че ще наемеш сестра, която да живее у нас, защото посттравматичният ми стрес може би ще се превърне в проблем? В крайна сметка аз бях тази, която мина с колата пред влака, когато беше убит синът ти.

Адам я хвана за ръцете.

— Помили, спри, по дяволите! Непрекъснато ме обвиняваш, че не съм ти простил за смъртта на Боби, но обвинението ти е безпочвено. Единствената беда е в това, че ти самата не си в състояние да си простиш.

Прибраха се мълчаливо вкъщи. Всеки усещаше, че е наранил дълбоко другия и му дължи извинение. Когато отвориха вратата, телефонът звънеше и Адам изтича да вдигне слушалката. Помили метна хавлия върху мокрия си бански костюм, взе Хана на ръце и се заслуша.

— Елейн, как си?

Помили видя, че лицето му придоби загрижен вид. Чудеше се какво ли му говори Елейн. Какво можеха да означават думите му: „Благодаря ти, че ми каза.“

После тонът му се промени и отново стана весел.

— Утре вечер? Съжалявам, но заминавам за Ню Йорк. Но навярно Помили…

Адам закри слушалката с ръка.

— Скъпа, Елейн и Джон ще вечерят в „Каптънс Тейбъл“ в Хаянис. Искат да идеш с тях.

— Много съм им задължена, но ще остана у дома и ще работя. Някой друг път. — Помили притисна Хана към себе си: — Ти си удивително бебе!

— Скъпа, Елейн настоява. Неприятно ми е, че ще бъдеш сама в тази къща. Защо не отидеш? Можеш да извикаш Ейми да гледа Хана няколко часа.

Скритата заплаха, помисли си Помили. Иди и покажи колко си общителна, защото в противен случай Адам ще докара някой да стои постоянно с теб. Тя се насили да се усмихне.

— Звучи чудесно.

Адам продължи разговора по телефона.

— Елейн, Помили с удоволствие ще вечеря с вас. В седем е удобно. — Той отново закри слушалката с ръка. — Скъпа, според тях би било добре Ейми да пренощува у нас. Не искат да се прибира толкова късно.

Помили погледна Адам. Беше сигурна, че дори Хана усети как тялото й се напрегна. Бебето престана да се усмихва и започна да хленчи.

— Кажи на Лейн — отвърна Помили, наблягайки на галеното име, което само Адам използваше, — че съм напълно способна да се справя сама в тази и във всяка друга къща, и ако Ейми не може да се прибере сама с колата в десет часа през лятната нощ, значи не е достатъчно зряла, за да се грижи за бебето ми.

Ледът между тях започна да се топи, когато дойде време за вечеря. Докато Помили нахрани и изкъпа Хана, Адам напазарува набързо и се върна с пресни омари, салата, зелен фасул и хрупкав италиански хляб.

Приготвиха вечерята заедно. Пиха изстудено шардоне, докато се варяха омарите, а когато се нахраниха, излязоха с кафето на двора и гледаха как големите вълни се разбиват в брега.

Соленият вкус на вятъра, който Помили усещаше върху устните си, я накара да се успокои. Ако Адам имаше пристъпи на страх и потиснатост, аз също щях да се тревожа, напомни си тя.

Преди да легнат, двамата отидоха да погледнат Хана за последен път. Беше се завъртяла напреко на креватчето. Адам я оправи, зави я и за малко задържа ръката си върху гръбчето й.

Помили изведнъж се сети за нещо, което беше прочела в папките на Фийби. В онези дни на Кейп Код се е смятало, че съществува особена любов между бащата и новородената му дъщеря. Дъщерята е била неговата слабост.

По-късно, когато се бяха прегърнали и се унасяха, Адам й зададе въпроса, който вече не можеше да таи у себе си.

— Мила — прошепна той, — защо не искаш Ейми да разбере, че си била на „вдовишката площадка“?

39

В понеделник сутринта, когато отиде на работа, Нат Куган намери на бюрото си бележка: „Отбий се при мен.“ Беше подписана от Франк Шей, началника на полицията.

Нат се чудеше какво се е случило. Завари Франк да говори, по телефона с областния прокурор. Почукваше с пръсти по бюрото си. Приветливото изражение, което обикновено беше изписано на лицето му, липсваше.

Започваше разследване. Компанията, в която семейство Карпентър застраховаха имуществото си, се беше включила в играта. С най-голямо удоволствие приеха теорията на Греъм, че дъщеря им е станала жертва на непочтена постъпка — смарагдовият й пръстен е бил изтръгнат насила от пръста й и сега е у Скот Коуви.

Нат вдигна вежди, когато разбра, че следващата крачка предполага обсъждане на теченията в океана. Служителите от бреговата охрана бяха склонни да докажат, че ако Вивиан Карпентър Коуви е била под водата на мястото, където съпругът й твърдеше, че са плували, след като се разделили, тялото й е щяло да бъде изхвърлено не на брега в Стейдж Харбър, а отнесено към Мартас Виниърд.

След като приключи разговора по телефона, Шей каза:

— Нат, радвам се, че реши да действаш, воден от интуицията си. Областният прокурор беше приятно изненадан от факта, че вече сме започнали разследване. Добре е, че имаме аванс, защото, когато журналистите научат, всичко ще се превърне в един голям цирк. Спомни си какво стана със случая Фон Бюлоу.

— Да. И сега се сблъскваме със същите проблеми. Независимо от това дали беше виновен, или не, Фон Бюлоу се отърва, понеже имаше добър адвокат. Убеден съм, че Коуви е виновен, но ще е страшно трудно да се докаже. Неговият адвокат също е много добър. Имаме лош късмет, че Адам Никълс се зае със защитата му.

— Може би съвсем скоро ще ни се удаде възможност да разберем дали Никълс наистина е толкова добър, колкото се говори. Предстои ни да се сдобием със солидни доказателства. На основание на липсващия смарагдов пръстен и на другите неща, които са ни известни, областният прокурор ще издаде заповед за обиск на къщата и на моторницата на Коуви. Искам да присъстваш, когато се извършва обискът.

Нат стана от стола и отвърна:

— С нетърпение очаквам този миг.

Когато остана сам в кабинета си, Нат даде воля на раздразнението, което го беше обхванало. Очевидно, след като попаднеха на следата, журналистите щяха да започнат да настояват за новини и областният прокурор щеше да възложи разследването на щатската полиция. Не ме е яд, защото искам сам да докажа истината по случая, мислеше си Нат. Просто смятам, че е глупаво да се търсят ефекти, като се избързва с предаването на случая на съдебните заседатели, които да решат дали делото да се отнесе до съда, преди да разполагаме с нещо солидно, върху което да стъпим.

Съблече си сакото, нави ръкавите на ризата и разхлаби възела на вратовръзката. Така се чувстваше по-удобно. Деб непрекъснато му повтаряше, че не трябва да разхлабва възела на вратовръзката си, когато вечерят навън. Винаги казваше: „Нат, изглеждаш толкова добре, но когато смъкнеш надолу вратовръзката и разкопчееш ризата, разваляш всичко. Готова съм да се закълна, че в предишния ти живот са те обесили. Говори се, че по тази причина някои хора не могат да търпят нещо да стяга врата им.“

Нат се задържа известно време на бюрото си, като си мислеше колко е хубаво, че има Деб и между тях съществува здрава връзка, силна обич и голямо доверие.

Взе чаша, отиде до машината за кафе в коридора, разсеяно я напълни и се върна в кабинета си.

Доверие. Хубава дума. До каква степен Вивиан Карпентър е имала доверие на съпруга си? По думите на Скот Коуви тя не му е вярвала достатъчно, за да му каже истината за размера на наследството си.

Седна отново на бюрото си, облегна се назад на стола и започна да отпива от кафето, вперил очи в тавана. Ако Вивиан е била толкова несигурна, колкото всички твърдят, дали не е търсела признаци, които да й покажат, че Коуви не се държи както трябва с нея?

Телефонните разговори. Дали Тина е търсила Коуви по телефона вкъщи и ако е било така, знаела ли е за това Вивиан? Сметката за телефона. Със сигурност тя е плащала разноските. Възможно ли е Коуви да е бил толкова глупав, че да звъни на Тина от домашния си телефон? Нат си помисли, че трябва да провери.

И още нещо. Адвокатът на Вивиан, подготвил новото завещание на Вивиан след брака й с Коуви. Струваше си да се срещне с него.

Телефонът иззвъня. Беше Деб.

— Слушах новините — заяви тя. — Съобщиха, че започва разследване по смъртта на Вивиан Карпентър. Очакваше ли подобно нещо?

— Току-що научих за него.

Той й разказа накратко за срещата си с Франк Шей и за действията, които възнамерява да предприеме. Отдавна се беше убедил, че Деб е идеален резонатор на думите му.

— Идеята за телефонните сметки е добра — отбеляза Деб. — Обзалагам се, че не е толкова тъп, за да се обажда от къщи в апартамента на приятелката си. Но ти ми спомена, че Тина е сервитьорка в „Уейсайд“. Разговорите с ресторанта няма да са регистрирани, но можеш да попиташ дали са й се обаждали често, докато е била на работа, и кой я е търсел, ако, разбира се, е споделяла с някого.

— Много умно — отвърна с възхищение Нат. — Вече съм успял да те накарам да мислиш като ченге.

— Това можеше да ми го спестиш. Но се сетих още нещо. Иди във фризьорския салон на Вивиан. Тези места са развъдници на клюки. Или май ще е по-добре аз да започна да ходя там. Не е изключено да чуя някоя и друга подробност. Каза ми, че е посещавала „Тресис“, нали?

— Да.

— Ще си запиша час за днес следобед.

— Наистина ли само служебно?

— Не. Отдавна се каня да си направя светли кичури в косата. Работят добре, но услугите им са скъпи. При сегашното стечение на обстоятелствата няма да ми е съвестно. Довиждане, скъпи.

40

След като Адам попита Помили защо не иска Ейми да разбере, че е била на „вдовишката площадка“, повече не разговаряха, а лежаха нещастни един до друг, без да се докосват, осъзнавайки, че и двамата са будни. Точно преди да се съмне, Помили отиде да погледне бебето. Хана спеше спокойно, завита с одеялцето.

На слабата светлина на нощната лампа Помили се надвеси над креватчето, попивайки жадно изящните дребни черти, малкото носле, меките устнички, ресниците, които хвърляха сенки върху пълните бузки, кичурчетата златиста коса, която беше започнала да се къдри около лицето на бебето.

Не мога да се закълна, че не съм била на „вдовишката площадка“, мислеше си тя. Сигурна съм обаче, че никога няма да пренебрегна, да забравя или да причиня зло на Хана. Трябва да се опитам да разбера загрижеността на Адам, но на него би следвало да му стане ясно, че няма да позволя бавачката да докладва на старата му приятелка Елейн.

След като взе решението, й стана по-леко. Върна се в леглото и когато Адам протегна ръце да я прегърне, тя не се отдръпна.

В осем часа Адам отиде да купи кифли и вестници. Докато закусваха и пиеха кафе, Помили усещаше, че и двамата се мъчат да отстранят и последните следи от напрежението, появило се между тях. Знаеше, че следобед, когато Адам замине за Ню Йорк, и той, и тя ще се тормозят заради скандала.

Адам й подаде един вестник.

— Сигурен ли си, че държиш да започнеш с „Ню Йорк Таймс“? — усмихнато го попита Помили.

— Вероятно.

— Добре. — Тя отвори първата част на „Кейп Код Таймс“. След малко възкликна и му подаде вестника: — О, боже, погледни!

Адам прегледа набързо статията, която му посочи Помили, и подскочи.

— По дяволите! Те наистина са го взели под прицел. Навярно върху областния прокурор се оказва голям натиск да представи случая на съдебните заседатели.

— Горкият Скот! Смяташ ли, че съществува някаква възможност да го подведат под съдебна отговорност?

— Мисля, че семейство Карпентър са жадни за мъст и имат голяма власт. Трябва да поговоря със Скот.

На Хана й беше омръзнало да стои в кошарката. Помили я взе на ръце, сложи я в скута си и й даде да дъвче твърда кифла.

— Приятно е, нали? — попита я Помили. — Според мен две зъбчета вече са готови да поникнат.

Адам държеше слушалката.

— Коуви не си е вкъщи и телефонният му секретар не е включен. Би трябвало да разбере, че е важно да държи връзка с мен. Сигурно е прочел вестника.

— Освен ако не е отишъл за риба рано сутринта — предположи Помили.

— Е, ако е така, надявам се, че полицаите няма да намерят нищо интересно в къщата му. Обзалагам се, че още днес някой ще подпише заповед за обиск. — Той тресна слушалката и извика: — По дяволите! — После поклати глава и се приближи до Помили. — За съжаление ми се налага на всяка цена да замина за Ню Йорк. Не мога да направя нищо, преди да ми се обади Коуви, ето защо не бива да си губим времето. Момичета, съгласни ли сте да отидем на плаж?

— Да, разбира се. Ей сега ще се приготвим.

Помили беше облечена в памучна рокля на цветя.

— Изглеждаш на осемнайсет години — отбеляза Адам. Погали я по косата и сложи ръка на бузата й. — Вие сте ужасно красива дама, Помили Маккарти Никълс!

Сърцето на Помили трепна. Един от хубавите моменти, помисли си тя, от онези, които смятах за нещо нормално. Толкова много го обичам.

Изведнъж Адам попита:

— В колко часа ще дойде Ейми?

Беше решила тази сутрин да му каже, че днес Ейми ще бъде за последен път при тях, но не искаше да му даде повод за нов скандал. Не точно сега.

— Помолих я да дойде към два — отвърна тя, като се опитваше да запази спокойствие. — След като се върна от летището, ще поработя върху книгата. О, забравих да ти кажа, че Джан Пейли е попаднала на някои интересни факти за капитан Андрю Фриман. Ще намине към четири.

— Чудесно! — възкликна Адам и я погали по главата. Помили знаеше, че тази радост е породена от желанието му да бъде заобиколена от хора.

Дано не ми предложи да поканя Джан да преспи при мен, с горчивина си помисли тя, стискайки бебето. После свали ръката на Адам от косата си и стана.

41

Скот Коуви си даде сметка колко много го е разстроила срещата с Адам предишния ден чак когато изкара моторницата рано сутринта във вторник. Говореше се, че уловът ще е добър в Санди Пойнт. В шест часа, когато слънцето изгря, той вече беше пуснал котва на мястото, където се очакваше да се появи рибата.

Докато седеше мълчаливо и държеше въдицата, Скот се помъчи да разсъждава върху предупрежденията, отправени му от Адам Никълс. Адам също спомена, че ще поиска разследване за „провиненията“, които може би е имал в миналото си Скот.

Сети се, че от пет години не е разговарял с баща си и втората си майка. Вината не е моя, помисли си той. Преместиха се да живеят в Сан Матео — нейното семейство е оттам. Когато отида при тях, няма къде да преспя. Но може би щяха да му зададат въпроса защо родителите му не са били поканени нито на сватбеното тържество, нито на погребалната церемония. Реши да се обади на баща си и да го помоли да му помогне с правдоподобно обяснение.

Беше един от няколкото поредни приятни августовски дни с ниска влажност. На хоризонта се виждаха множество лодки — сред тях имаше и яхти.

Вивиан искаше платноходка. „Купих тази, за да се науча сама да управлявам лодка — обясни му тя. — Ето защо я нарекох «Играчката на Вив».“

Плавайки с моторницата, на която беше написано това име, Скот се почувства потиснат. Сутринта, когато се приближаваше към пристанището, забеляза няколко души, които я разглеждаха и тихо разговаряха. Несъмнено обсъждаха удавянето.

След като отмине всичко, щеше да промени името. Не, още по-добре би било да я продаде.

Рязко накланяне на въдицата го върна към настоящето. Беше се хванала голяма риба.

След двайсет минути на палубата бясно се мяташе сребристо тяло, което тежеше петнайсетина кила.

По челото на Скот течеше пот, докато наблюдаваше предсмъртната й борба. После почувства отвращение, преряза кордата, успя да хване подскачащата риба и я хвърли обратно във водата. Реши, че днес няма желание да се занимава с риболов, и насочи лодката към брега.

Хрумна му да отиде да обядва в ресторантчето на Кланси в Дениспорт. Заведението беше приятно и оживено, а той изпитваше нужда да бъде в компанията на много хора. Седна на бара и си поръча бира и хамбургер. Няколко пъти забеляза погледите, които хората му отправяха.

Когато столчетата до него се освободиха, към бара приближиха две привлекателни жени. Настаниха се и тутакси завързаха разговор: обясниха му, че са за първи път на Кейп Код, и го помолиха да им посочи местата, където биха могли да се забавляват.

Скот глътна последния залък от хамбургера си.

— Намирате се в едно от най-добрите — отвърна любезно той и поиска сметката.

Само това ми липсва, каза си Скот. С моя късмет нищо чудно Спрейг да се появи и да ме види, че си говоря с някакви момичета.

Поне тази вечер щеше да се отпусне. Елейн Аткинс и годеникът й го поканиха на вечеря в „Каптънс Тейбъл“ в Хаянис. Там щеше да бъде и Помили Никълс, а тя се държеше страшно любезно с него.

На път към къщи реши да си купи вестник. Хвърли го на задната седалка и го отвори чак когато се прибра. И тогава видя заглавието на първата страница: СЕМЕЙСТВО КАРПЕНТЪР ИСКА ОТГОВОР.

— Боже мой! — извика той и хукна към телефона. Набра номера на Адам Никълс, но никой не вдигна слушалката.

След час се позвъни. Отиде до вратата и я отвори. На прага бяха застанали петима-шестима мъже с мрачни лица. Скот позна само един от тях — детектива от Чатам, който вече го беше разпитвал.

Замаян, видя, че пред очите му размахаха лист хартия, а после до съзнанието му стигнаха страшните думи:

— Имаме заповед за обиск.

42

Помили остави Адам на летището и се върна вкъщи в два без петнайсет. Когато отвори вратата, телефонът звънеше и тя изтича да отговори, стискайки Хана с едната си ръка.

Беше майка й, обаждаше се от Ирландия. След като радостно си размениха поздрави, Помили се опита да я успокои.

— Какво те кара да смяташ, че нещо не е наред, мамо? Какви са тия налудничави страхове? Бебка се чувства прекрасно… Прекарваме много приятно… Къщата, която наехме, е направо бижу… Чудим се дали да не я купим… Времето е идеално… Разкажи ми за Ирландия. Харесва ли ти маршрутът, който ви начертах? — Беше ходила в Ирландия пет-шест пъти в командировка, за да пише материали за страната, и помогна на майка си да планира пътуването. Стана й приятно, че е много доволна. — А Филис и Джак как се чувстват?

— Прекрасно — отвърна майка й. После сниши глас и добави: — Излишно е да ти казвам, че Фил твърдо е решила да проследи родословното си дърво. Трябваше да останем два дни в Бойл, докато тя се ровеше в старите документи на графството. Но отбеляза една точка. Откри фермата на прадядо си в Балимът.

— Никога не съм се съмнявала, че ще успее — засмя се Помили и се опита да накара Хана да погука и да се посмее на баба си. Преди да завърши разговора, отново увери майка си, че няма и следа от пристъпите на стреса. — Не мислиш ли, че би било хубаво, ако беше истина? — тъжно попита тя Хана, след като затвори телефона.

След няколко минути пристигна Ейми. Помили я поздрави сдържано. Знаеше, че момичето е достатъчно умно, за да усети промяната в отношението й.

Докато Ейми слагаше Хана в количката и се канеше да я изведе навън, Помили се залови с папките на мисис Спрейг. Една от бележките, които Фийби Спрейг беше направила на ръка, я заинтригува. След данните за размерите на постройката, имената на хората, чиято задача е била да „доставят дървения материал и да изградят къщата“, както и да „купят допълнителните неща, необходими за довършването й“, мисис Спрейг беше написала: „Никвенум“ (къщата „Помни“) е била много по-голяма от църквата, което вероятно е предизвикало сериозно недоволство в града. Хората несъмнено са били склонни да приемат за вярно най-лошото по отношение на Мехитабел Фриман.

После, вероятно по-късно, Фийби беше добавила „Тобаяс Найт“ и бе сложила въпросителен знак след името.

Майсторът. Помили се чудеше какво не е било ясно на Фийби за него.

Малко преди три часа се обади Скот Коуви и развълнувано попита за Адам. Уведоми я, че полицаите са пристигнали в къщата му със заповед за обиск. Искаше да разбере дали не може да направи нещо, за да ги спре.

Сутринта Адам се помъчи да ви открие отвърна Помили и му даде номера на мъжа си в нюйоркската кантора. — Сигурна съм, че след като съдията издаде заповед, никой адвокат няма право да я отмени, но по време на заседанията може да внесе възражение срещу нея. — После тихо добави: — Страшно съжалявам, Скот.

Джан Пейли пристигна точно в четири. Когато посрещна достолепната възрастна жена, Помили вече се чувстваше спокойна и уверена.

— Много ви благодаря, че сте извършили тези проучвания вместо мен — отбеляза тя.

— Няма защо. Когато двамата с Том започнахме да проявяваме интерес към къщата, често разговаряхме с Фийби Спрейг за нея. Тя беше завладяна от историята на клетата Мехитабел. Радвам се, че Хенри ви е дал архива й. — Джан обърна очи към масата, усмихна се, като видя купчината папки, и добави: — Виждам, че сте се захванали да ги преглеждате.

Помили погледна към Ейми и бебето, сложи чайника на печката и постави чашите, захарта и млякото на края на масата.

— Не знам дали ще ми повярвате, че имам компютър и принтер в библиотеката. Нещо в тази кухня обаче, или може би по-правилно би било да я нарека „бърлогата“, е толкова предразполагащо, че съм най-щастлива, когато работя тук.

Джан Пейли кимна разбиращо и прокара ръка по полицата на масивната камина.

— Чувствам, че изцяло сте се потопили в атмосферата на къщата. Преди много години кухнята била единственото помещение, в което са живели хората. Зимите били мразовити. Членовете на семейството нощували в спалните, затрупани с планини от юргани, а на сутринта веднага слизали тук. И помислете си само, когато имали тържество вкъщи, независимо с колко стаи разполагали, гостите им се събирали в „бърлогата“. Принципът е същият — топлина, храна и живот. — Тя посочи към вратата на килера и продължи: — А в тази стая жените раждали, тук лежали болните, докато оздравеят или умрат. И това не е лишено от смисъл, защото топлината от огнището прониквала и там.

За миг очите й светнаха и тя с мъка преглътна сълзите, които изпълниха очите й.

— Надявам се, че ще се решите да купите къщата. От нея ще стане прекрасно жилище, а вие имате усет към домашния уют.

— Мисля, че сте права — съгласи се Помили.

На езика й беше да каже на тази интелигентна, състрадателна жена за необяснимото присъствие на женската фигура на „вдовишката площадка“, за преместването на Хана от креватчето й в люлката и за шума от влака, който сякаш прелетя през къщата, но не беше в състояние да го направи. Не желаеше никой да я гледа така, сякаш преценява доколко е с всичкия си.

Отправи се към печката, защото чайникът вече свиреше, наля гореща вода в каната, за да я затопли, пресегна се и взе кутията с чая.

— Знаете как се приготвя чай — отбеляза Джан Пейли.

— Да. Имах чувството, че баба ми ще получи удар, ако види някой да използва чай в торбички. Твърдеше, че ирландците и англичаните винаги са умеели да приготвят хубав чай.

— Някогашните мореплаватели обикновено са превозвали и чай — отбеляза Джан Пейли. Докато отпиваха от чашите си и похапваха сладки, Джан отвори голямата чанта, която висеше на рамото й. — Казах ви, че съм открила интересни материали за капитан Андрю Фриман. — Тя извади кафяв плик и го подаде на Помили. — Хрумна ми нещо. Майката на капитан Фриман е била Никърсън по баща. После клоновете на рода започнали да изписват фамилията различно: Никърсън, Никълсън, Никълс. Съпругът ви има ли родословна връзка с първия Уилям Никърсън?

— Нямам представа. Знам само, че прадедите му са се заселили тук в началото на седемнайсети век. Адам никога не е проявявал особен интерес към родословието си.

— Е, ако решите да купите къщата, може би ще му стане интересно. Нищо чудно да се окаже, че капитан Фриман е братовчед на прадедите му. — Джан наблюдаваше Помили, която бързо изчете материала от библиотеката в Брустър. — Голямата изненада, която ви обещах, е на последната страница.

— Чудесно! — възкликна Помили и взе една от папките на масата. — Ето част от материалите, които вече съм отсяла от архива на мисис Спрейг. Бих искала да ги погледнете.

Когато отгърна на последната страница от папката, Джан Пейли възкликна от разочарование:

— О, вие вече разполагате с портрета на капитана! Смятах, че ще ви зарадвам, като ви го предоставя.

Помили усети как устата й пресъхна.

Джан беше вперила очи в скицата, която Помили сама бе нарисувала, представяйки си зрелия капитан Андрю Фриман, който беше герой от новата книжка за Дейвид.

Помили се взря в донесения от Джан портрет на капитан Андрю Фриман на щурвала на шхуната му.

Лицето на двете рисунки беше съвършено еднакво.

43

Скот Коуви изнесе една бира на терасата, докато полицаите и детективите претърсваха къщата му. Седеше мрачен, с гръб към дома на семейство Спрейг. Не му се искаше да гледа как Хенри наблюдава това, което сам бе предизвикал. Ако съседът му не беше споменал името на Тина, сега ченгетата нямаше да бъдат тук. Скот не можеше да си избие от главата тази мисъл.

После опита да се успокои. Нямаше защо да се притеснява. Какво очакваха да открият? Колкото и усърдно да ровеха, в къщата нямаше нищо, което да докаже, че е виновен.

Адам Никълс го предупреди, че не бива да се мести, преди да се изясни всичко около смъртта и завещанието на Вив, но Скот вече мразеше къщата, както и Кейп Код. Знаеше, че ако остане тук, винаги ще го сочат с пръст.

Миналата зима работи в администрацията на един театър в Бока Рейтън, Флорида. Мястото му хареса и сега възнамеряваше да си купи там къща, след като нещата се уредят. Може би щеше да купи и театъра, вместо да основава нова трупа на Кейп Код, както беше решила да постъпи Вив.

Мисли за бъдещето, каза си той. Не разполагат с никакви улики. Всичко е само подозрения, завист и злоба. Нито една дума не би прозвучала правдоподобно в съда.

— Къщата е чиста — каза на Нат Куган един от следователите на областния прокурор.

— Дори е прекалено чиста — рязко му отвърна Нат, който продължаваше да преглежда бюрото. Личната кореспонденция се състоеше от писма, адресирани до Вивиан, поздравления от приятели за сватбата й, картички от братовчеди, пътували из Европа.

Имаше и малка купчинка от сметки, на които беше отбелязано, че са платени. Никаква ипотека, никакви кредитни карти, нито пък вноски за изплащане на заеми или на коли. Сигурността опростява нещата, помисли си Нат, а също така помага на човек да бъде гъвкав, не го обвързва с нищо.

Телефонните сметки не бяха много големи. Нат знаеше номера на Тина, но нямаше отбелязан нито един разговор, проведен с този телефон през трите месеца, откакто Вивиан и Скот се бяха оженили.

Нат разполагаше и с телефонния номер на адвоката на Вивиан. Никой не беше разговарял и с него през тези три месеца.

Банковите сметки обаче бяха доста интересни.

Вивиан имаше само една текуща сметка в местната банка и тя не включваше името на съпруга й. Ако Коуви разполагаше с някакви средства, той не ги беше вложил тук. Ако е бил зависим от нея за пари, тя му ги е давала на части. Естествено, добрият адвокат би оспорил факта, че липсата на документи в къщата доказва твърдението на Коуви за неосведомеността му относно размера на наследството на Вивиан.

Семейство Карпентър му казаха, че в къщата няма снимки на дъщеря им. Никълс ги откри в гостната. Коуви беше приготвил кутия, в която да ги сложи, за да ги върне на родителите й. Не беше включил снимките, където бяха двамата. Макар и неохотно, Нат призна пред себе си, че това показва известна тактичност.

От друга страна, общите снимки на Коуви и Вивиан бяха захвърлени на дъното на един шкаф. Едва ли мястото е подходящо за сантиментални спомени, помисли си Нат.

Дрехите на Вивиан бяха подредени грижливо в скъпите й куфари. Нат се чудеше коя ли ще е приемницата. Във всеки случай не и Тина. Тя беше прекалено едра за тях. Беше готов да се обзаложи, че ще отидат в оказион.

Не се надяваше да попаднат на смарагдовия пръстен. Дори и да го беше взел, Коуви не би бил чак толкова глупав, че да го държи някъде, където можеше да бъде намерен. Очевидно Вивиан не си е падала по бижутата. Намериха само годежния й пръстен, няколко верижки, гривни и обици в малка кутийка в спалнята. Нищо, дори и годежният пръстен, нямаше голяма стойност.

Нат реши сам да огледа гаража. Беше солидна постройка, залепена за къщата, в която имаше две клетки. На лавиците в дъното бяха наредени принадлежности за подводен спорт и риболов, хладилна чанта, инструменти — обичайните за подобно място вещи. Водолазният костюм, в който беше облечена Вивиан, когато откриха тялото й, все още не беше върнат, защото беше нужен за следствието.

Коуви и Вивиан имаха само една кола — от последните модели беемве. Нат знаеше, че тя е била на името на Вивиан. Колкото повече гледаше този следобед, толкова повече си мислеше за отвращението на майка му, когато преди години по-голямата й сестра се омъжи. „Джейн работи дълги години за всяка вещ, която притежава — фучеше тя. — Какво намери у този нещастен търтей? Когато сключиха брак, той имаше само един чифт бельо.“

На Нат му се струваше, че Коуви не е имал кой знае колко повече имущество преди брака си с Вивиан.

Изведнъж очите му светнаха. Нямаше никакви признаци от беемвето да тече масло, а и не беше забелязал мазни петна по алеята.

Чудеше се кой е паркирал тук, при това неведнъж, а много пъти, и защо колата на госта е трябвало да бъде вкарвана в гаража. Едната от причините, естествено, би могла да е, че не е желаел никой да знае за посещенията му в къщата.

Нат реши, че веднага трябва да провери дали от колата на Тина не тече масло.

44

Деб Куган се чувстваше отлично. Обикновено сама измиваше късата си къдрава коса, изсушаваше я с кърпата и после отиваше да я подстрижат в малкия фризьорски салон на другия край на града. Посещаваше го веднъж на месец и половина. Досега не беше идвала в „Тресис“, най-реномирания фризьорски салон в Чатам.

Беше спокойна, с удоволствие разглеждаше боядисания в розово и бяло интериор на модния салон, наслаждаваше се на миенето на косата, включващо масаж на шията, на процедурата, чиято цел беше да изпъстри със златисти кичури светлокестенявата й коса, на маникюра и на педикюра, който за първи път й правеха. С чувството, че е неин граждански дълг да поприказва с колкото се може повече служителки от салона, тя реши да се подложи на всички тези манипулации.

Опасението й, че жените, работещи в салона, може би няма да искат да говорят, изчезна моментално. Всички бяха възбудени от новината, че Скот Коуви вероятно ще бъде заподозрян в убийството на жена си.

За Деб не беше трудно да накара Бет, която й изми косата, да си развърже езика за покойната Вивиан Карпентър Коуви, но научи само, че едва не припаднала, когато разбрала колко пари има.

— На мен никога не ми даваше бакшиш, а на фризьорката — символичен. Ако близо до ухото й попаднеше една капка вода, крещеше, че тъпанчетата й са много чувствителни. Питам ви, колко чувствителни могат да бъдат едни тъпанчета? Постоянно се фукаше, че се учи да става леководолаз.

Фризьорката беше малко по-снизходителна.

— Сякаш ни правеше услуга, като идваше при нас. Непрекъснато се притесняваше, че не изглежда добре. И, разбира се, винаги ние бяхме виновни, ако решеше, че е така. Жалко наистина. Беше симпатична на вид, но се опитваше да показва високомерието на семейство Карпентър, а в същото време се разстройваше от всичко. Беше способна да накара и светец да излезе от кожата си.

Маникюристката също беше склонна да поклюкарства, но не каза нищо съществено.

— Беше луда по съпруга си. Не е ли страхотен? Веднъж той пресичаше улицата, идваше да я вземе. Едно от момичетата, което неотдавна беше започнало работа при нас, го видя през прозореца и извика: „Извинете, но ще изтичам за секунда навън и ще се хвърля в краката на този самец.“ Момичето естествено, се шегуваше, но представяте ли си, в момента довършваше ноктите на Вивиан. Тя страхотно се ядоса и й изкрещя: „Защо всяка уличница се мъчи да се докопа до мъжа ми?“

„Мъчи се да се докопа до мъжа ми“, помисли си Деб. Значи не той е свалял жените, а те — него. Тя попита маникюристката:

— Кога се случи това?

— Ами две-три седмици, преди да се удави.

Чак когато стигна до педикюра, Деби разбра, че следобедът й не е лукс, отишъл на вятъра. Педикюрът се правеше в отделено от залата помещение, в което имаше два повдигнати нависоко стола и ванички за краката.

— Опитайте се да не мърдате с пръсти, мисис Куган — каза й Мари педикюристката. — Не ми се иска да ви порежа.

— Не мога, гъдел ме е — призна си Деби.

Мари се засмя.

— Имам още една такава клиентка. Почти никога не си прави педикюр, но преди сватбата й всички й казахме, че пръстите на краката трябва да са красиви.

Използвайки удобния момент, Деби спомена името на Вивиан.

— Като си помисли човек, че Вивиан Карпентър живя само три месеца след сватбата си — въздъхна тя и замълча.

— Знам. Ужасно е, нали? Сандра, клиентката, за която ви говорех, че не си прави често педикюр…

— Да?

— Та в деня, когато си правеше педикюр за сватбата, седеше точно на този стол, а Вивиан беше до нея. Заприказваха се. Сандра непрекъснато занимава хората с проблемите си.

— И за какво говореше тогава?

— Сподели с Вивиан, че ще ходи при адвоката си, за да подпишат предбрачното споразумение с годеника си.

— А какво й отговори Вивиан? — попита Деби и се изпъна на стола.

— Ами нещо такова: „Според мен, ако двама души не се обичат и не си вярват, не би трябвало да се женят.“

Мари сложи лосион на пръстите на Деби и започна да ги масажира.

— Сандра не е жена, която би преглътнала подобно нещо. Тя обясни на Вивиан, че вече веднъж се е женила и се е развела след тригодишен брак. Сандра има няколко бутика. Бившият й съпруг твърдял, че й е помогнал, защото представете си, през нощта е изслушвал плановете й за разширяването на търговските й контакти. Получил голямо обезщетение. Сандра каза, че когато се оженили, не знаел какво означава думата „бутик“ и след като се развели, все още не му било съвсем ясно. Заяви на Вивиан, че когато единият от партньорите има пари, а другият няма, при разпадане на брака на този, който има пари, му излиза през носа.

— А какво й отговори Вивиан?

— Изглеждаше леко разстроена. Спомена, че въпросът е интересен и важен, и не би било зле да се посъветва с адвоката си.

— Шегуваше ли се?

— Нямам представа. Човек никога не можеше да бъде сигурен какво точно мисли Вивиан. — Мари посочи към масичката с лаковете и попита: — Същия цвят като маникюра ви ли да бъде — ягодовочервено?

— Да, моля.

Мари разклати шишенцето, отвори капачето и започна да лакира ноктите на краката й.

— Жалко — въздъхна тя. — По душа Вивиан беше добър човек, но се чувстваше страшно несигурна. Тогава я видях за последен път. След три дни се удави.

45

„Каптънс Тейбъл“ се намираше в яхтклуба в Хаянис и гледаше към пристанището.

Като дългогодишен член на клуба и чест гост на ресторанта Джон беше осигурил приятна маса в остъклената пристройка. Настояваше Помили да седне с лице към прозореца, за да се наслаждава на гледката към Нантъкет Саунд, на елегантните платноходки, на изящните яхти и на масивните параходи, превозващи туристи до Мартас Виниърд и Нантъкет.

Когато Помили излезе от къщи в седем без петнайсет, Хана вече беше в креватчето си. Сега, докато си пиеше шампанското, една мисъл непрекъснато я глождеше. Дали докато е преглеждала огромния брой документи в папките на мисис Спрейг, не е зърнала портрет на капитан Андрю Фриман, който подсъзнателно й е направил впечатление? Изглежда, Джан Пейли си помисли точно това. А после се чудеше колко пъти през последните дни е използвала думите „несъзнателно“ и „подсъзнателно“. Напомни си, че дори транквилантите, които вземаше от време на време, можеха да я накарат да се чувства замаяна.

Поклати глава, за да отпъди тревожните мисли. Вече беше доволна, че е дошла в ресторанта. Навярно поради тази причина Адам настояваше тя да бъде сред хора. В миналото Помили беше изключително общителна, но след смъртта на Боби за нея беше истинско усилие да изглежда весела или заинтригувана от някого или нещо.

Докато беше бременна с Хана, пишеше последната книга от поредицата за Дейвид и беше изцяло отдадена на решението си да я завърши. Осъзнаваше, че когато не е заета, започва да се тревожи, да не би да се случи нещо лошо — спонтанен аборт или мъртво раждане.

След раждането на Хана се мъчеше да се пребори със симптомите на посттравматичния стрес — халюцинации, пристъпи на страх, депресия.

Доста мрачен списък от проблеми, с които трябва да се справи мъж като Адам, чиято работа е свързана със свръхнапрежение, помисли си Помили. Днес следобед й стана крайно неприятно от очевидните му усилия да я накара да излезе на вечеря и да я убеди да остави Ейми да пренощува при нея. Сега страшно много й се искаше той да е до нея на масата в ресторанта.

Помили знаеше, че най-накрая си е възвърнала предишната фигура. Талията й отново беше нормална и тази вечер реши да облече бледосив копринен костюм, който се състоеше от късо сако и широк панталон. Тъмносивите маншети на сакото бяха в тон с цвета на блузата. Косата й, избеляла от слънцето, беше прибрана в малък кок на тила. Тоалетът се допълваше от къса, прилепнала към шията огърлица в комплект с диамантени обици, които Адам й подари за годежа. Осъзна, че е добре за самочувствието, когато започнеш отново да се обличаш елегантно.

Изненада се приятно, когато разбра, че другият гост на Джон и Елейн е Скот Коуви. Помили видя възхищението в очите му, когато салонният управител я заведе до масата. Част от чара му, призна тя пред себе си, беше в това, че той сякаш въобще не осъзнава колко поразителна е външността му. Държеше се леко стеснително и притежаваше способността да отдава цялото си внимание на човека, с когото разговаря.

Разказа накратко за заповедта да се обискира дома му.

— Съветът ви беше съвсем разумен, Помили. Когато се свързах с Адам, той ми обясни, че не може да направи нищо, но ме предупреди да поддържам връзка с него и да оставя включен телефонния си секретар.

— Адам е много решителен мъж — отбеляза Елейн.

— Страшно съм доволен, че е готов да ми помогне. Но нека да не си разваляме вечерта, като говорим за това. Какво облекчение изпитва човек, който няма какво да крие. Обискът на собствената ти къща от полицията като опит да се докаже, че си престъпник, е ужасно посегателство върху личността, но има голяма разлика между оскърблението и тревогата.

Елейн разгорещено заяви:

— Не ме карай да си отварям устата. Семейство Карпентър е трябвало да покаже загрижеността си за Вивиан, докато тя все още беше жива, а не сега. Преди три години, когато купи къщата, горкото момиче изглеждаше толкова самотно. След време й занесох бутилка шампанско и нямате представа колко трогателно благодарна ми беше за жеста. Стоеше си у дома съвсем сама.

— Елейн — предупреди я Джон.

Когато видя, че очите на Скот се напълниха със сълзи, тя прехапа устни.

— О, боже! Извинявай, Скот. Ти беше прав. Хайде да сменим темата.

— Аз съм готов — разцъфна в усмивка Джон. — Сватбеното ни тържество ще бъде тук. Вие двамата сте първите, на които съобщавам официално, че то ще се състои в четири часа в събота, двайсет и шести ноември. Дори сме се спрели на ястието: задушена пуйка. Той се изсмя гърлено. — Не забравяйте, че се пада точно след Деня на благодарността. — Джон стисна ръката на Елейн.

Елейн прилича на младоженка, помисли си Помили. Колието от злато и перли подчертаваше великолепно бялата й рокля с яка качулка. Бухналата коса омекотяваше слабото й, леко ъгловато лице. Големият диамант на лявата ръка беше явно доказателство за поредната проява на щедрост от страна на Джон.

А единственият недостатък на Джон е, помисли си Помили, когато им поднесоха десерта, че обича да говори за застраховки и не умее да се шегува. Беше свикнала с духовитостта и находчивостта на Адам и за нея беше мъчение да слуша как Джон непрекъснато подхваща: „Това ми напомня за една история…“

По време на поредния му досаден монолог Скот я погледна и повдигна вежди. Помили усети как устните й потрепнаха. Имам си съмишленик, каза си тя.

Но Джон беше солиден, приятен мъж и сигурно много жени завиждаха на Елейн.

Когато станаха от масата, Помили нямаше търпение да се върне вкъщи. Джон предложи двамата с Елейн да я изпратят, за да са сигурни, че е стигнала, благополучно у дома.

— Не, благодаря. Ще си тръгна сама — отвърна Помили, като направи усилие гласът й да не прозвучи раздразнено.

Вече започвам да подскачам и при най-лекия намек, че се нуждая от закрила, помисли си тя.

Когато Помили се прибра вкъщи, Хана спеше спокойно.

— Държа се чудесно — заяви Ейми. — Утре да дойда ли по същото време, мисис Никълс?

— Не, не е необходимо — отвърна с равен глас Помили.

Стана й жал, когато видя разочарованието, изписано по унилото лице на Ейми, но й се искаше да остане сама с Хана до завръщането на Адам.

Тази вечер заспа трудно. Не защото беше нервна, а тъй като постоянно прехвърляше в ума си снимките и рисунките от папките на Фийби Спрейг. Бяха предимно портрети на ранни заселници, някои без имена, скици на характерни за времето сгради, карти на имения, рисунки на кораби. В главата й беше пълна каша.

Може би е попаднала на портрет без име и подсъзнателно го е нарисувала, докато се мъчеше да си представи как изглежда капитан Андрю Фриман. Той имаше съвсем обикновени черти. Повечето моряци от началото на осемнайсети век бяха с къси, тъмни бради.

Подигравателно си каза, че случайно е нарисувала точно неговото лице. Подсъзнателно, несъзнателно — пак тези думи, продължаваше да разсъждава тя. Боже мой, какво става с мен?

До два часа ходи три пъти да наглежда Хана. Бебето спеше дълбоко. За малко повече от една седмица сякаш порасна изведнъж, помисли си Помили, докосвайки леко вдигнатата й нагоре ръчичка.

Накрая усети, че клепачите й натежават. Настани се удобно в леглото и докосна възглавницата на Адам. Дали се беше обаждал тази вечер? Сигурно не. В противен случай Ейми щеше да й каже. Но защо не се опита да й позвъни към десет и половина? Знаеше, че тогава Помили вече ще се е прибрала вкъщи.

Може би аз трябваше да му позвъня, каза си тя. Би следвало да го уведомя, че съм прекарала приятно вечерта. Адам навярно се е страхувал да ми телефонира. Предположил е, че ще му се оплача, защото ме е накарал да вечерям навън.

Господи, искам да бъда такава, каквато бях преди, просто да бъда нормална.

В четири часа тътенът от летящия към нея влак разтърси къщата.

Помили беше на железопътния прелез и се мъчеше да премине навреме през него. Влакът се приближаваше застрашително.

Подскочи, запуши си ушите с пръсти, за да заглуши шума, и препъвайки се, хукна към детската стая. Трябваше да спаси Боби.

Хана пищеше, размахваше ръчички и риташе с крачета.

Влакът ще убие и нея, помисли си Помили, като се опитваше неистово да потърси някакъв реален смисъл в цялата тази бъркотия.

После шумът започна да утихва. Влакът отминаваше, а потракването на колелата му отзвучаваше в нощта.

Хана продължаваше да пищи.

— Млък! — изкрещя й Помили. — Млък!

Хана започна да се дере от плач.

Помили се отпусна на леглото до креватчето на бебето. Трепереше и стискаше раменете си, защото се чувстваше твърде несигурна в себе си, за да вземе Хана на ръце.

А после от долния етаж го чу да я вика. Гласчето му беше развълнувано и радостно: „Мами, мами!“

С протегнати ръце, хлипайки, Помили хукна надолу да търси Боби.

46

10 август

Областният прокурор свика заседание в кабинета си в Барнстабъл. Трябваше да присъстват тримата полицаи от персонала му, взели участие в обиска на къщата на Коуви, патоанатомът, извършил аутопсията, двама експерти от бреговата охрана в Удс Хоул — единият да удостовери какви са били теченията в океана в деня, когато се удави Вивиан Карпентър, а другият да опише състоянието на водолазния й костюм, — както и Нат Куган.

— Това значи, че утре трябва да тръгна рано — каза Нат на Деби в сряда сутринта. — Искам да огледам колата на Тина, за да видя изпуска ли масло, и да поговоря с адвоката на Вивиан, за да разбера дали се е свързала с него преди смъртта си.

Деб слагаше поредната купчинка вафли в чинията на съпруга си. Момчетата вече бяха приключили със закуската и отишли на работа, както правеха през лятото последните няколко години.

— Не биваше да ти давам допълнително — въздъхна тя. — Трябва да свалиш десет килограма.

— Днес имам нужда от повече енергия, момичето ми.

— Естествено — поклати глава Деби.

От масата Нат наблюдаваше лъскавите светли кичури в косата й.

— Наистина изглеждаш великолепно — заяви той. — Довечера ще те заведа на ресторант, за да се изфукам с теб. Между другото, не ми каза колко ти струва всичко това.

— Яж си вафлите — отвърна Деби и му подаде кленовия сироп. — Сигурна съм, че не би искал да разбереш.

Най-напред Нат се отби в „Уейсайд“. Надникна в залата. Както предполагаше, Тина беше заета с клиентите. После отиде в канцеларията, но откри само секретарката.

— Имам един въпрос — каза гой. — Отнася се за Тина.

Секретарката сви рамене.

— Мисля, че не пречи да го зададете. Онзи ден ви разрешиха да погледнете досието й.

— Кой би могъл да знае дали са й се обаждали често по телефона в ресторанта?

— Не е разрешено оттук да се водят лични разговори, освен ако не се отнася за нещо спешно. В противен случай приемаме съобщението, а сервитьорката се обажда през почивката си.

Умряла работа, помисли си Нат.

— Известно ли ви е каква кола кара Тина?

Тя посочи през прозореца към паркинга зад сградата.

— Зелената тойота е на Тина.

Колата беше най-малко на десет години. Ръждата по калниците беше започнала да разяжда ламарината. Пъшкайки, докато клякаше, Нат надникна под шасито. Лъскавите капки масло се виждаха ясно. По чакълената настилка имаше петна.

Точно както предполагах, развълнувано си помисли той. С мъка се изправи на крака и погледна през стъклото откъм мястото на шофьора. В колата на Тина бъркотията беше пълна. На предната седалка бяха разхвърляни касети. На пода се търкаляха отворени кутии от сода. Нат надникна и през задния прозорец. На седалката бяха натрупани списания и вестници. В този миг забеляза под книжните торби на пода две празни малки туби за масло.

Бързо се върна в канцеларията.

— Още един последен въпрос: понякога Тина приема ли заявки за резервации по телефона?

— Да — отвърна секретарката. — Замества Карън през почивката й от единайсет до единайсет и половина.

— Следователно по това време могат да й се обаждат, нали?

— Предполагам.

— Много ви благодаря. — Нат се отправи с бодри стъпки към следващата си спирка — при адвоката на Вивиан, с когото искаше да си поговори.

Ленард Уелс разполагаше с удобна кантора, състояща се от няколко стаи, на главната улица в Хаянис. Сдържан и възпитан мъж, прехвърлил петдесетте, той носеше очила с метални рамки, които правеха замислените му очи по-големи, и изглеждаше стегнат и елегантен в лекия си бежов костюм. Нат веднага доби впечатлението, че Уелс е човек, който никога не разхлабва възела на вратовръзката и не си разкопчава яката на обществени места.

— Както ви е известно, детектив Куган, вече ме посети помощник областният прокурор и представител на компанията, в която е бил застрахован смарагдовият пръстен. Не виждам с какво друго бих могъл да допринеса за разследването.

— Сигурно сте прав, сър — вежливо отвърна Нат. — Но винаги съществува вероятност да се пропусне нещо. Аз, разбира се, съм запознат с условията на завещанието.

— Всеки цент, който Вивиан притежаваше, както и нейният дом, лодката, колата и бижутата й се наследяват от съпруга й. — Гласът на Уелс преливаше от хладно неодобрение.

— Кое беше облагодетелстваното лице в предишното й завещание?

— Нямаше предишно завещание. Вивиан дойде при мен преди три години, по времето, когато придоби основната част от наследството си, пет милиона долара.

— Защо е дошла при вас? Родителите й със сигурност имат адвокати.

— Свърших една услуга на нейна приятелка, която очевидно остана много доволна от мен. А и Вивиан спомена, че не желае да бъде представяна от адвокатите на семейството. Помоли ме да й дам съвет в коя банка да си наеме сейф за съхранение на ценности. Попита ме дали не бих могъл да й препоръчам някой умерен брокер, който да й помогне да анализира солидния си портфейл от ценни книжа. Попита ме и кои според мен са бъдещите й наследници.

— Искаше да си направи завещанието?

— Не, всъщност изяви желание да разбере кой ще наследи имуществото й, ако умре. Отговорих й, че нейното семейство.

— И тя остана ли доволна от отговора ви? — попита Нат.

— Каза ми, че не иска да им го остави като подарък, защото не заслужават подобен жест. После добави, че тъй като няма никой на този свят, който да означава нещо за нея, де факто остават само близките й. Разбира се, всичко се промени, след като се запозна с Коуви.

— Настоявахте ли да сключи с него предбрачно споразумение?

— Беше твърде късно. Вивиан вече се беше омъжила. Опитах се да я убедя да си направи завещание с известни условия. Подчертах, че според сегашното завещание съпругът й ще наследи всичко, а трябва да включи клаузи и за бъдещите си деца. Заяви ми, че ще мисли по този въпрос, след като забременее. Обясних й, че би следвало също така да защити авоарите си, ако бракът се разпадне.

Нат огледа стаята. Стени с леко потъмняла ламперия, правни книги, наредени на лавиците от пода до тавана зад махагоновото бюро. Картини на английски ловни сцени в красиви рамки, персийски килим. Общото впечатление беше, че при обзавеждането е проявен добър вкус и усет към хармонията — подходящ интериор за Ленард Уелс. Нат хареса този човек.

— Мистър Уелс, Вивиан често ли се консултираше с вас?

— Не. Разбрах, че ме е послушала, като си е открила сравнително скромна текуща сметка. Остана доволна от експерта по ценни книжа, който й препоръчах, и се срещаше с него в Бостън на всеки три месеца. Държеше при мен ключа от сейфа си. От време на време идваше да го вземе и тогава си разменяхме по някоя любезност.

— Защо е съхранявала ключа от сейфа си тук? — попита Нат.

— Вивиан беше доста небрежна. Миналата година го губи два пъти и плати много пари, за да й направят нов. Тъй като банката е до кантората ми, реши, че е удобно да го оставя при мен. Докато беше жива, само тя имаше достъп до сейфа. След смъртта й всичко беше извадено оттам и описано, както, предполагам, знаете.

— Да ви е търсила три дни преди да умре?

— Да, идвала е, но аз бях на почивка.

— Известно ли ви е защо е искала да се срещне с вас?

— Не. Не е взела ключа и не е пожелала да разговаря със секретарката ми. Помолила да ми предаде да й се обадя веднага щом се върна. За жалост, след като се прибрах, научих, че от два дни издирват тялото й.

— Как се е държала, когато е дошла при секретарката ви? Изглеждала ли е разстроена?

— Вивиан винаги се разстройваше, ако не успееше да намери човека, когото търси.

Посещението ми не доведе почти до нищо, помисли си Нат. После попита:

— Срещали ли сте се със Скот Коуви, мистър Уелс?

— Само веднъж. Когато се четеше завещанието.

— Какъв човек е той според вас?

— Ще бъда откровен. Преди да се запозная с него, си мислех, че е сметкаджия, който се е възползвал от благоприятната възможност и е омагьосал една уязвима, твърде емоционална млада жена. Все още съм на мнение, че е жалко цялото състояние на семейство Карпентър да премине в ръцете на външен човек. Те имат някои далечни братовчеди, които биха се радвали да получат неочаквано наследство. Но трябва да призная, че впоследствие промених мнението си. Скот Коуви ми направи много приятно впечатление. Изглеждаше искрено опечален от загубата на съпругата си. Беше зашеметен от размера на богатството й, освен ако не е великолепен актьор.

47

Хенри Спрейг имаше неприятни предчувствия. Във вторник следобед видя полицейските коли, които се изкачваха по алеята към къщата на Скот Коуви. Осъзнавайки, че се държи като досадно любопитен човек, той видя през страничния прозорец как връчиха на Коуви лист, който му заприлича на заповед за обиск. По-късно, докато седеше с Фийби на терасата, забеляза, че и Коуви е на терасата на къщата си, а позата му издаваше потиснатост и отчаяние. Хенри се почувства неловко от присъствието му.

Ако не го бях засякъл с тази Тина в „Чешир“, нямаше да съществува никаква причина да изпитвам подозрения към него, каза си Хенри по време на безсънната нощ.

Спомни си първия път, когато срещна Фийби. Тогава тя подготвяше докторската си дисертация в Йейл. Той вече беше получил степен магистър по бизнес администрация от „Еймос Тък“ и се занимаваше с търговия — основната дейност на семейството му. Щом я зърна, всички останали момичета, с които се срещаше, престанаха да съществуват за него. Една от тях, името й беше Кей, се почувства пренебрегната и продължи да му се обажда.

Ами ако се беше съгласил да се види с нея просто за да си изяснят отношенията, и някой беше изтълкувал неправилно срещата, тогава какво? Хенри се чудеше дали всъщност случаят със Скот не е бил точно такъв.

В сряда сутрин реши, че трябва да предприеме нещо. Бети, жената, която от години чистеше къщата им, беше у тях и той със сигурност можеше да разчита на нея да наглежда Фийби.

Усещайки, че вероятно ще получи отказ, Хенри не се обади по телефона на Скот. В десет часа прекоси моравата и позвъни на задния вход на съседа си. През стъклото видя Скот, който седеше на кухненската маса, пиеше кафе и четеше вестник.

Хенри си припомни, че Коуви няма причини да бъде доволен от посетителя си.

Скот се приближи до вратата, но не отвори.

— Какво има, мистър Спрейг?

Хенри му отвърна направо:

— Дължа ви извинение.

Коуви беше облечен в спортна риза, светли къси панталони и плетени сандали. Тъмнорусата му коса беше мокра, сякаш току-що е излязъл от банята. Вече не гледаше Хенри намръщено.

— Защо не влезете?

Без да задава въпрос, той взе чаша от шкафа и сипа в нея кафе.

— Вивиан ми е казвала, че изпивате цели кани.

Хенри със задоволство установи, че кафето е отлично. Седна срещу Коуви на малката масичка и известно време мълчаливо посръбваше. После, подбирайки внимателно думите, се помъчи да убеди Скот колко много съжалява, че е споменал пред детектива за появата на Тина през онзи следобед в „Чешир“.

Беше благодарен на Коуви, че не се опита да му възрази.

— Вижте, мистър Спрейг, разбирам, че сте постъпили тъй, защото сте го сметнали за редно. Разбирам също и подбудите на полицията, и отношението на семейството и на приятелите на Вив. Трябва да ви уверя обаче, че Вив нямаше много приятели, които наистина да се интересуват от нея. Ала бих се радвал, ако можете да осъзнаете колко тежко е да загубите съпругата си, а в същото време хората да се отнасят към вас като към убиец.

— Мисля, че започвам да го осъзнавам.

— И знаете ли всъщност кое е най-страшното? — попита Скот. — Това, че семейство Карпентър подстрекават всички. Съществува реална опасност да бъда обвинен в убийство.

Хенри се изправи.

— Трябва да вървя. Ако мога да направя нещо, с което да ви бъда полезен, моля ви да разчитате на мен. Не биваше да се оставям да ме забъркат в тия клюки. Обещавам ви едно: ако бъда призован като свидетел, ще заявя ясно и категорично, че от деня, в който се оженихте с Вивиан, тя вече не беше същата нещастна млада жена.

— Това е всичко, което искам от вас, сър — отвърна Скот Коуви. — Ако всеки казваше истината, бих се чувствал добре.

— Хенри!

Двамата мъже се обърнаха. Фийби отвори вратата и прекрачи прага на стаята. Озърна се със замъглен поглед.

— Споменах ли ти за Тобаяс Найт? — попита отнесено тя.

— Фийби… Фийби… — Джан Пейли влезе задъхана след нея. — О, Хенри, страшно съжалявам. Отбих се за малко у вас и казах на Бети, че може да продължи да си върши работата, а аз ще поседя с Фийби. За секунда се обърнах и…

— Ясно — отвърна Хенри. — Ела тук, скъпа.

Той се ръкува сърдечно със Скот, прегърна жена си и търпеливо я поведе към къщи.

48

Обезумяла, Помили заснова из стаите на долния етаж, но така и не разбра откъде е долетял гласът на Боби. Накрая писъците на Хана стигнаха до съзнанието й и тя хукна нагоре по стълбите към детската стая. Когато влезе при Хана, хлипането беше преминало в хълцане, което я давеше.

— О, милото ми бебче — промърмори Помили, осъзнавайки с ужас, че детето плаче от дълго време.

Взе го на ръце, загърна го с одеялцето и се отпусна на леглото до креватчето.

После се пъхна под юргана, свали презрамката на нощницата и сложи бебето на гърдата си. Не можеше да го накърми, но гърдата й запулсира, когато малките устнички засмукаха зърното. Накрая хълцането спря и Хана заспа успокоена в ръцете й.

Искаше й се да я задържи при себе си, но се чувстваше като разглобена от цялото напрежение. Както преди няколко дни Помили пъхна възглавница в люлката, сложи Хана върху нея, зави я и самата тя потъна в дълбок сън, опряла ръката си на люлката, а едно малко пръстче бе обхванало палеца й.

Звънът на телефона я събуди в осем часа. Хана все още спеше. Помили изтича към спалнята, където имаше апарат.

Беше Адам.

— Да не искаш да кажеш, че двете с Хана още не сте се надигнали? Защо става така, че когато е с мен, тя никога не спи до късно?

Шегуваше се и Помили знаеше това. В гласа му имаше закачливост и нежност. Защо трябваше да търси скрит смисъл във всяка негова дума?

— Ами нали непрекъснато превъзнасяш свежия въздух на брега на океана — отвърна Помили. — Изглежда, Хана най-после ти е повярвала. — Изведнъж се сети за вечерята. — Адам, снощи прекарах чудесно.

— О, радвам се да го чуя. Страхувах се да те попитам.

Точно както предполагах, каза си Помили.

— Някой друг беше ли освен теб, Джон и Елейн?

— Да, Скот Коуви.

— Хубаво. Дадох му ясно да разбере, че трябва да ме уведомява за всяко нещо. Спомена ли за обиска?

— Сподели, че му било неприятно, но не се притеснил.

— Добре. А ти как се чувстваш, скъпа?

Чувствам се прекрасно, помисли си Помили. Въобразих си, че през къщата профучава влак. Въобразих си също, че детето ми ме вика. Оставих Хана да пищи половин час, докато търсех Боби.

— Прекрасно — отвърна тя.

— Защо ми се струва, че криеш нещо от мен?

— Защото си добър адвокат, свикнал да търси във всичко скрит смисъл — с усилие се засмя тя.

— Никакви халюцинации?

— Казах ти, че съм добре — отвърна Помили, като се мъчеше да потисне раздразнението и паниката в гласа си. Адам винаги усещаше, когато нещо с нея не е наред. Реши да смени темата. — Вечерята наистина беше приятна, но винаги когато чуеш Джон да подхваща: „Това ми напомня за една история…“, мисли как да се спасиш. Способен е да говори с часове.

Адам прихна.

— Лейн сигурно е влюбена. В противен случай не би изтърпяла подобно нещо. Пристигам в пет часа.

— Ще те чакам на летището.

Помили изкъпа Хана, нахрани я и я сложи в кошарката насред кухнята. След като бебето се заигра, тя се обади на психиатърката в Ню Йорк, която лекуваше посттравматичния й стрес.

— Малко съм притеснена — започна Помили, като се опитваше да звучи делово.

— Разкажи ми какво чувстваш.

Подбирайки внимателно думите си, тя обясни на доктор Кауфман за това как се е събудила и й се е сторило, че чува тътена на влака, а после гласа на Боби, който я викал.

— И ти реши да не вземаш Хана на ръце, когато тя се разплака?

Опитва се да разбере дали не съм се страхувала да не нараня бебето, помисли си Помили.

— Толкова силно треперех, че се боях да не я изпусна.

— А тя продължаваше ли да плаче?

— Пищеше.

— Много ли се разстрои, Помили?

Помили се поколеба за миг, а после прошепна:

— Да. Исках да спре да пищи.

— Ясно. Смятам, че би било добре да увеличим дозата на лекарството. Миналата седмица я намалих, но може би избързах. Ще ти изпратя една опаковка с бърза поща. Нямам право да го изписвам безплатно, след като ще го получиш от аптека извън щата, в който живееш.

Бих могла да я накарам да го изпрати в кантората на Адам, каза си Помили. Той ще ми го донесе. Но не искам Адам да разбере, че съм й се обаждала.

— Не си спомням дали ви дадох адреса — спокойно отвърна тя.

След като затвори телефона, Помили се приближи до масата. Вчера, когато Джан Пейли си тръгна, тя бързо прегледа папката на Фийби Спрейг със скиците. Търсеше портрет на капитан Андрю Фриман. Сега прекара няколко часа, като преобърна целия архив, но не откри нищо.

Сравни рисунката си с портрета, който беше донесла Джан. Всяка черта от лицето съвпадаше точно. Единствената разлика беше в това, че на копието от библиотеката в Брустър капитанът беше на щурвала на кораба си. Помили се чудеше откъде е могла да знае как изглежда мъжът.

Посегна към скицника. В съзнанието й се оформяше образът на Мехитабел и напираше да бъде нарисуван. Развяна от вятъра, стигаща до раменете кестенява коса, нежно продълговато лице, големи тъмни очи, малки ръце и крака, усмихващи се устни, люшнали се настрани поли на синя ленена рокля с дълги ръкави и дантела на предницата.

Рисуваше бързо и уверено. Пръстите й смело пресъздаваха образа върху хартията. След като свърши, Помили сложи рисунката до портрета, донесен от Джан Пейли, и осъзна какво е направила.

На портрета от библиотеката в Брустър зад фигурата на капитана се виждаха развените поли на роклята, която е носела Мехитабел.

Помили грабна лупата. Едва забележимите отпечатъци върху ръкава на Андрю Фриман от снимката, намерена в библиотеката в Брустър, бяха върхове на пръсти — на пръстите на Мехитабел. Помили гледаше портрета и в главата й изплуваха един след друг въпроси. Дали жената е стояла зад съпруга си на кораба, докато неизвестният художник го е рисувал преди близо триста години? Дали е изглеждала така, както аз си я представям?

Изведнъж й стана страшно. Пъхна трите рисунки в една от папките, взе Хана на ръце и излезе на слънце.

Хана гукаше и дърпаше косата й и докато Помили я освобождаваше от малките пръстчета, й хрумна една мисъл: снощи, когато се събуди от тътена на влака, Хана пищеше.

— Дали влакът не те е събудил и теб? — извика Помили. — Затова ли беше толкова изплашена? О, Хана, какво става с нас? Нима и ти полудяваш заедно с мен?

49

Областният прокурор Робърт Шор ръководеше съвещанието в една от заседателните зали на Областния съд в Барнстабъл. Седеше начело на масата, а от двете му стани се бяха настанили патоанатомът, детективите и експертите от бреговата охрана. Беше сложил Нат Куган на отсрещния край на масата, отдавайки му заслужена почит за огромната работа, която беше свършил по случая.

— С какво разполагаме? — попита Шор и кимна на Нат да изложи фактите.

Нат ги изброи един по един.

Следващият беше патоанатомът.

— Тялото беше обезобразено от морските хищници. Интересувате се най-вече от ръцете. Липсваха върховете на всичките пръсти, което може да се очаква. Раците нападат първо върховете на пръстите на удавника. Останалата част от пръстите на лявата ръка бяха невредими. На безименния пръст на жената имаше тясна златна брачна халка. — Той вдигна снимка, направена при аутопсията. — Състоянието на дясната ръка обаче е съвсем различно. Освен липсващите върхове на пръстите безименният пръст е оглозган до костта. Това предполага, че е бил разранен и на повърхността му е имало кръв, която е привлякла хищниците.

— Съпругът на жертвата твърди, че същата сутрин, когато настъпила смъртта, Вивиан дърпала и въртяла пръстена — намеси се Нат. — Възможно ли е раната да е била причинена по този начин?

— Да, ако обаче е изтеглила пръстена много силно.

Областният прокурор Шор взе снимката от патоанатома.

— Според съпруга й Вивиан е била на лодката с пръстена, но той предполага, че го е преместила на лявата си ръка. Ако е бил хлабав, дали е могъл да падне във водата?

— Разбира се. Но е изключено да се е изплъзнал от кокалчето на пръста на дясната й ръка. Бих искал да ви обърна внимание и върху още един факт. — Той вдигна друга снимка. — Почти нищо не е останало и от десния й глезен, но личат следи от въже. Възможно е да е била завързана с него и влачена на голямо разстояние.

Шор се наведе напред.

— Преднамерено?

— Никой не е в състояние да твърди със сигурност подобно нещо.

— Нека да преминем на съдържанието на алкохол в кръвта й.

— От пробите установихме, че е консумирала алкохол, равняващ се на три чаши вино. Ако инцидентът беше станал, докато е шофирала, щяхме да кажем, че е била „под въздействието на алкохола“.

— С други думи — заяви Шор, — не е трябвало да се занимава с подводно плуване в подобно състояние, но няма закон, който да забранява това.

Дойде редът на експертите от бреговата охрана в Удс Хоул. Единият носеше морски карти и ги сложи върху статив. Служейки си с показалка, той представи резултатите от проучването си, като първо посочи едно място на около миля от Монъмой Айланд и обясни:

— Ако е изчезнала тук, тялото й щеше да бъде отнесено към Виниърд и щеше да бъде открито някъде тук. — Той бодна мястото с показалката. — Другата възможност е силните течения, предизвикани от бурята, да я изхвърлят на брега на Монъмой. Не би могла да попадне единствено в Стейдж Харбър, където всъщност беше открит трупът й — заключи експертът. — Освен ако не се е оплела в някоя рибарска мрежа и течението да я е завлякло дотам, което не е изключено.

Специалистът по водолазна екипировка разстла костюма, в който е била облечена Вивиан Карпентър в деня на смъртта си.

— Доста е износен — отбеляза той. — А всъщност момичето е било богато, нали?

— Мисля, че съм в състояние да дам обяснение на този факт — каза Нат. — За сватбата Вивиан е подарила на съпруга си водолазен костюм. Според него тя решила да използва стария му костюм, докато се увери, че подводното плуване наистина й харесва. Ако се окажело, че е така, щяла да си купи модерен костюм като неговия.

— Звучи съвсем приемливо.

Обсъдиха и евентуалната връзка между Тина и Скот. Областният прокурор зададе въпроса:

— Тина в момента е сгодена, нали?

— Да, за предишния си приятел — отвърна Нат и описа впечатленията си от Фред Хендин. После спомена за маслото по пода на гаража в къщата на Скот Коуви. — Твърде неубедително доказателство, бих казал — призна той. — Един добър адвокат — а Адам Никълс е върхът — би могъл да го разбие на пух и прах.

Прегледаха протокола от обиска в дома на Коуви.

— Коуви се е подготвил добре — изпъшка Шор. — Там няма нищо. А Вивиан? Къде е държала личните си документи?

— В сейфа си — отвърна Нат.

— И съпругът й не е имал достъп до него?

— Не.

В края на съвещанието за всеобщо разочарование на основание на фактите се стигна до извода, че почти не съществува надежда да се свикат съдебните заседатели, които да внесат в съда дело по обвинение в убийство.

— Ще се обадя на съдията Марън в Орлиънс и ще го помоля да назначи предварително следствие — реши. Шор. — По този начин всички факти ще станат достояние на обществеността. Ако съдията сметне, че разполагаме с достатъчно доказателства, ще постанови наличие на престъпно нехайство или непочтено отношение и тогава можем да свикаме съдебните заседатели. — Той се изправи. — Господа, приканвам ви към неофициално гласуване. Забравете какво е приемливо за съдебните заседатели и какво — не. Ако трябваше да се произнесете дали Скот Коуви е виновен или невинен, какво щяхте да кажете?

Шор обиколи масата. Един по един те отговориха тихо:

— Виновен… Виновен… Виновен… Виновен… Виновен… Виновен… Виновен.

— Виновен — решително се съгласи Шор. — Пълно единодушие. Може би няма да успеем да го докажем, но всички ние смятаме, че Скот Коуви е убиец.

50

Сюзан Портър, клиентката на Адам, плачеше тихо, докато седеше срещу него в правната кантора „Никълс, Странд и Милър“ на Парк Авеню. Двайсет и осем годишна, леко закръглена, с тъмночервена коса и синьо-зелени очи, тя би била много привлекателна, ако чертите й не бяха разкривени от страха и напрежението.

Беше обвинена в убийство на съпруга си. По молба на Адам делото щеше да бъде преразгледано. Заседанията на съда започваха през септември.

— Струва ми се, че не съм в състояние пак да мина през всичко това — заяви тя. — Толкова съм ви благодарна, че ме измъкнахте от затвора, но мисълта да се върна отново там…

— Няма да се върнете — увери я Адам. — Но, Сюзан, разберете веднъж завинаги — никакви контакти със семейството на Кърт. Затваряйте телефона, ако родителите му ви се обаждат. Целта им е да кажете нещо провокиращо, дори нещо, което може да се приеме като заплаха в широкия смисъл на думата.

— Знам. — Тя се изправи и се приготви да тръгва. — Вие сте на почивка, а вече два пъти идвате тук заради мен. Надявам се, че разбирате колко съм ви задължена.

— Когато ви освободя окончателно, тогава ще приема благодарностите ви. — Адам заобиколи бюрото си и я придружи до вратата.

Когато отвори, Сюзан го погледна.

— Всеки ден благодаря на бога, че поехте защитата ми.

Адам видя дълбоката признателност в очите й.

— Горе главата, Сюзан — заяви й делово той.

Петдесетгодишната му секретарка Рода беше в преддверието на кабинета. Последва го до бюрото му.

— Честна дума, Адам, вие наистина привличате жените. Всичките ви клиентки накрая се влюбват във вас.

— Стига, Рода. Адвокатът е като психиатъра. Повечето му пациентки се влюбват в него. Казва се „синдром на рамото, на което да се облегна“.

Тези думи продължаваха да звучат в ушите му, докато си мислеше за Помили. Беше сигурен, че е получила нов пристъп. Долови напрегнатостта в гласа й, както човек с идеален музикален слух би усетил фалшивия тон. Това беше част от опита му, една от причините да бъде преуспяващ адвокат. Но защо Помили не искаше да говори за състоянието си? Дали пристъпът е бил сериозен? Или не е бил само един?

„Вдовишката площадка“. Единственият достъп до тази опасна част на покрива беше тясната стълба. Ами ако се опита да качи Хана и й се завие свят? Ако изпусне бебето?

Адам почувства как нещо го стегна за гърлото. Споменът за лицето на Помили в момента, когато погледна в ковчега на Боби, непрекъснато го преследваше. Ако загубеше и Хана, Помили не би била в състояние да запази разсъдъка си.

Знаеше, че трябва да направи нещо. С нежелание се обади на психиатърката на жена си. Сърцето му се сви, когато доктор Кауфман каза:

— О, Адам, чудех се дали да ви позвъня. Не знаех, че сте в Ню Йорк. Кога се връщате в Кейп Код?

— Днес следобед.

— Тогава ще ви дам да занесете лекарството на Помили.

— Кога сте разговаряли с нея?

— Днес. — Тонът на доктор Кауфман се промени. — Не знаехте ли? Адам, защо ми се обадихте?

Обясни й, че се страхува дали Помили не получава пристъпи на посттравматичния стрес, без да признава пред него. Лекарката мълчеше.

После Адам й разказа, че бавачката на бебето я е видяла на „вдовишката площадка“, а Помили е отрекла.

— Носела ли е Хана?

— Не, детето е било с бавачката.

Последва пауза. После, подбирайки предпазливо думите си, доктор Кауфман заяви:

— Адам, не смятам, че е редно да оставяте Помили сама с Хана. Според мен трябва да се върнете в Ню Йорк. Искам да я приема за малко в болницата. По-добре е да вземем предпазни мерки. Не са нужни повече трагедии в семейството ви.

51

Ейми прекара деня на Носет Бийч с приятелите си. От една страна, й беше приятно с тях. От друга страна обаче, спестяваше парите, които получаваше като бавачка, за да си купи нова кола за колежа. Все още не беше събрала необходимата сума. Баща й обеща, че ще плати половината от стойността, но тя трябваше да даде останалите пари.

— Мога да ти купя колата — често й казваше баща й, — но не забравяй думите на майка си: „Човек цени най-много нещата, които е постигнал със собствения си труд.“

Ейми не ги беше забравила. Помнеше всичко, което майка й говореше. Мама не приличаше на Елейн, помисли си Ейми. Тя беше обикновена жена — не носеше грим, не се обличаше модерно, не си придаваше важност. Но беше истинска. Момичето си спомни как с обич в гласа прекъсваше баща й, когато започнеше безкрайните си истории: „Джон, скъпи, стига с тия подробности.“ Не се хилеше необуздано като Елейн, все едно че той е някой клоун.

Вчера Ейми разбра, че мисис Никълс й е сърдита. Не трябваше да казва на баща си, че я видя на „вдовишката площадка“, а мисис Никълс отрече да е била там. Разбира се, баща й е споделил с Елейн. А Елейн го бе съобщила на мистър Никълс — Ейми беше в стаята, когато тя му се обади по телефона.

Едно нещо тревожеше Ейми. Вчера мисис Никълс беше облечена с къси панталони и бяла тениска. Но когато я забеляза на „вдовишката площадка“, тя носеше някаква дълга рокля.

Ейми се учуди и си помисли, че мисис Никълс може би е малко смахната. Беше чувала Елейн да споменава пред баща й, че жената преживява нервна криза.

Ами ако мисис Никълс е права, че е било само оптическа измама поради металната лента на комина? Изведнъж тя си спомни, че само няколко минути, след като зърна фигурата на покрива, мисис Никълс излезе от къщата, облечена с късите панталони и тениската.

Всичко е някак си страховито и призрачно, каза си Ейми. Или навярно съм слушала прекалено много истории за къщата и ми се привиждат разни неща също като на Кари Бел.

Искаше й се да се помъчи да обясни на мисис Никълс. Погледна си часовника. Беше четири часът. Реши да й се обади по телефона.

Мисис Никълс отговори още след първия сигнал. Звучеше леко задъхано.

— Ейми, съжалявам, но не мога да говоря точно сега. Тръгвам за летището и Хана вече е в колата.

— Моля само да ме извините, че си позволих да говоря за вас… — Ейми се запъна. — Нямах предвид нищо лошо. Просто… — Тя се опита да обясни за роклята и за това, че сигурно се е заблудила. — След като ми се стори, че ви забелязах на покрива, вие веднага излязохте от къщата.

После изчака да чуе отговора. Мисис Никълс дълго мълча, преди да каже:

— Ейми, радвам се, че ми се обади. Благодаря ти.

— Наистина ми е мъчно, че вече не идвам у вас. Страшно съжалявам.

— Няма нищо, Ейми. Можеш ли да дойдеш утре? Аз трябва да поработя върху данните от архива на мисис Спрейг и се нуждая от някой, който да наглежда Хана.

52

Хенри Спрейг изведе жена си на разходка — отидоха на любимото им място по плажната ивица, която минаваше пред къщата „Помни“. Беше шест и петнайсет, когато двамата видяха Адам, Помили и бебето там, където вълните миеха брега на океана. Спряха се да си поприказват.

— Току-що се прибрах от Ню Йорк — обясни Адам — и реших, че веднага трябва да ми влезе пясък в обувките. Елате вкъщи да пийнем по чаша вино.

Денят мина лошо за Фийби. След като тримата с Хенри и Джан Пейли се върнаха от дома на Скот Коуви, тя беше силно възбудена. Отиде в кабинета си и започна да си търси папките, като обвини Хенри и Джан, че са й ги откраднали. Сега Хенри реши, че би било добре Фийби да види къде са. Междувременно отново щеше да й обясни защо ги е дал на Помили. Искаше също така да сподели с Адам, че е говорил със Скот.

Прие поканата и двамата с Фийби последваха семейство Никълс. Докато прекосяваха моравата, той спомена пред Помили какво смята да направи.

Помили го слушаше със свито сърце и се молеше Фийби да не си прибере архива.

Но когато влязоха в кухнята, Фийби Спрейг остана доволна при вида на грижливо подредените купчини от папки, документи и книги. С обич прокара пръстите си по тях и съпругът й, Помили и Адам забелязаха, че лицето й се проясни, а погледът й се избистри.

— Исках да разкажа историята й — промърмори Фийби, отваряйки папката със скици.

Помили разбра, че Фийби възнамерява да прегледа всички картини. Когато стигна до онези, които Помили беше нарисувала, тя извика:

— О, вие сте използвали портрета, който имам — Мехитабел и Андрю на кораба. Не можех да го намеря. Мислех си, че съм го загубила.

Слава богу, помисли си Помили. Значи наистина има картина, която съм пресъздала. Знаех си, че от това лекарство главата ми не е наред.

Фийби изследва известно време лицето на Мехитабел, Усети, че съзнанието й отново се замъглява и губи ориентация. Наложи си да продължи да разсъждава. Съпругът й я е обичал, но не й е вярвал. Ето защо е умряла. Трябва да предупредя жената на Адам. Кроят планове да сторят същото и с нея.

Планове! Планове! Опита се да се съсредоточи върху думата, но тя вече беше загубила смисъла си.

Мехитабел. Андрю. И кой още? Преди умът й да се размъти, тя успя да прошепне на Помили:

— Мехитабел е била невинна. Тобаяс Найт. Отговорът е в папката за плячкаджиите.

53

В сряда късно следобед областният прокурор се обади на Греъм и Ан Карпентър. Бяха излизали да играят голф, но скоро се отказаха, понеже Ан не се чувстваше добре.

Греъм осъзна, че може би е сгрешил, като е упражнил натиск върху властите да отправят открито обвинение срещу Скот Коуви по повод смъртта на Вивиан. Журналистите с радост приеха крайно интересната новина и поместиха в изданията си всяка подробност за живота на Вивиан, която успяха да открият.

Сега във вестниците тя се описваше като „нещастното малко богато момиче“, „отхвърленото от обществото същество“, „непокорницата, която пушела марихуана“. Фактите от личния им живот бяха изкривени, за да звучат по-любопитно и да развихрят фантазията на читателите.

Ан се чувстваше сломена, унижена и огорчена.

— Може би не трябваше да се занимаваме повече с това, Греъм. Няма да я върнем обратно, а сега оскверняваме паметта й.

Поне предварителното следствие ще прочисти атмосферата, мислеше си Греъм, докато приготвяше мартинито, което пиеха в пет часа, и носеше подноса в остъклената веранда, където Ан си почиваше.

— Малко избърза, нали? — попита тя.

— Само малко — съгласи се Греъм. — Обади се областният прокурор. Съдията в Орлиънс е назначил предварителното следствие за понеделник следобед. — В отговор на тревожното изражение на лицето й той добави: — Поне ще се изяснят обстоятелствата. Разпитът на свидетелите ще бъде при открити врати и след като бъдат представени всички факти, ще настояваме съдията да постанови дали наистина липсват доказателства за преднамерено нехайство или дори предумишлено убийство.

— А ако съдията постанови, че няма такива доказателства? — попита Ан. — Тогава ще излезе, че сме раздухали безпочвени опасения.

— Не е така, скъпа, и ти го знаеш.

Чуха, че телефонът отново звъни. След малко икономката донесе апарата.

— Обажда се мистър Стивънс, сър. Настоява да говори с вас.

— Това е човекът, който бе назначен от застрахователната компания да направи разследване на Скот — обясни Греъм. — Настоявах да ме информира незабавно, ако открие нещо, свързано със случая.

Ан Карпентър наблюдаваше как съпругът й известно време слуша внимателно, а после започна бързо да задава въпроси. Когато остави слушалката, Греъм изглеждаше въодушевен.

— Стивънс е в Бока Рейтън, Флорида, където Скот е прекарал миналата зима. Оказа се, че е бил посещаван на няколко пъти от ефектна брюнетка на име Тина. За последен път е била при него една седмица, преди той да дойде отново тук и да се ожени за Вивиан!

54

Още на летището Помили почувства, че съпругът й е неспокоен. Разбра причината за притеснението му, когато се канеха да си лягат и той й подаде опаковката с лекарството от доктор Кауфман.

— Кой на кого се обади? — попита тя с равен глас.

— Аз й се обадих, а тя ми каза, че се чудела дали да не ми позвъни.

— Предпочитам да продължим разговора утре сутринта.

— Добре, щом така смяташ.

Това ми напомня отношенията ни през годината, след като Боби умря и още не бях забременяла с Хана, помисли си Помили. Целувахме се бездушно, лежахме далеч един от друг, а чувствата ни бяха коренно различни от преди, все едно помежду ни е сложена преградна дъска.

Тя се обърна на една страна и пъхна длан под бузата си. Преградна дъска. Странно, че й хрумна това сравнение. Неотдавна беше прочела за термина, съществувал през средновековието. През зимата къщата била толкова студена, че преди сватбата разрешавали на момичето и момчето да спят в общо легло с дрехите, увити в одеяла, а между тях поставяли дъска.

Помили се питаше какво е казала доктор Кауфман на Адам. Дали е сметнала за свое задължение да му предаде халюцинациите й за влака и за Боби, който я викаше?

Тя се вцепени. Дали лекарката е споменала пред мъжа й, че плачът на Хана силно я е обезпокоил и тя не е имала доверие на себе си да я вдигне на ръце? А дали е разбрала от Адам за „вдовишката площадка“? Помили беше премълчала пред нея тази случка.

Доктор Кауфман и Адам навярно се страхуват да не нараня Хана, мислеше си Помили. Какво са решили да направят? Дали щяха да настояват в къщата непрекъснато да има бавачка или сестра, докато Адам отсъства?

Не, продължаваше да разсъждава тя, съществува още една, по-страшна възможност. Със свито сърце Помили стигна до верния отговор. Адам ще ме върне в Ню Йорк, а доктор Кауфман ще ме настани в психиатрична клиника. Не бива да позволя да се случи подобно нещо. Не мога да си представя, че ще бъда далеч от Хана. Това ще ме съсипе.

Вече съм по-добре, каза си тя. Тази седмица успях безпрепятствено да премина през прелеза, когато карах Адам на летището. Дори през нощта, когато чух Боби да ме вика, дойдох на себе си, върнах се при Хана, не й причиних нищо лошо, успокоих я. И държа да остана тук.

Внимателно, за да не събуди Адам, тя придърпа одеялото към врата си. В дните, когато отношенията им бяха нормални, тя се събуждаше измръзнала и се сгушваше в топлата му прегръдка. Но сега не. Не по този начин.

Просто Адам не трябва да разбере, че пристъпите на страх продължават. Утре сутринта ще го убедя, че Ейми ми е нужна през целия ден, за да ми помага в грижите за Хана, После ще му кажа, че съм много по-добре. Ще му обясня, че доктор Кауфман наистина е била права. Просто е избързала, като е намалила дозата на лекарството.

Не ми се иска да го лъжа, но и той крие истината от мен, мислеше си Помили. Вечерята с Елейн беше уговорена предварително.

Ще бъде много по-удобно през целия ден да разполагам с бавачка. Няма да се чувствам така, сякаш непрекъснато ми се мотае в краката, както беше в апартамента. А и на Хана мястото й се отразява чудесно.

Проектът за новата книга е страшно интересен. Работата винаги ми е действала успокояващо. Историята на Дейвид, който пораства и става капитан на свой собствен кораб, може би ще е най-доброто нещо, което ще съм написала. Убедена съм, че ще е така.

Не вярвам в призраци, но разказът на Джан Пейли за хора, които твърдят, че усещат чуждо присъствие в къщите си, ме заинтригува и ще се опитам да събудя същия интерес и у читателите. От него би излязла великолепна историческа статия за „Травъл Таймс“.

Имам желание да разкажа и историята на Мехитабел. Фийби твърди, че жената е била невинна. Спомена, че доказателството за това е в папката за плячкаджиите. Нещастната жена била обвинена, че е извършила прелюбодеяние, била бита с камшик пред хората, презряна от съпруга си и принудена да се раздели с бебето си. Звучи ужасно, ако наистина е била виновна. И е просто трудно да си го представи човек, ако Мехитабел е била почтена съпруга. Бих желала да намеря доказателството за невинността й, ако то действително съществува.

Дали не чувствам близост с Мехитабел, защото мъжът ми може би заговорничи с лекарката да ме раздели с бебето и въпреки съмненията им, че не съм способна да се грижа за Хана, аз всъщност се справям добре?

Сигурно така е и със Скот Коуви, каза си Помили. Хората те гледат, шушукат, търсят начин да те сложат под ключ. На устните й се появи усмивка, когато си спомни за повдигнатите вежди и за едва забележимото намигване на Скот, докато слушаха една от безкрайните заплетени истории на Джон по време на вечерята.

Помили усети, че се отпусна, и се унесе. Стресна се, без да знае колко дълго е спала. Трябваше да провери дали Хана е завита. Когато се измъкна от леглото, Адам подскочи и попита:

— Помили, къде отиваш?

Тя потисна гнева си и се опита да му отговори спокойно:

— Събудих се, понеже ми стана студено, и реших да погледна Хана. Ти не спиш ли, скъпи? Вероятно си ходил да видиш дали не се е отвила?

— Не, спях.

— Веднага идвам.

В стаята миришеше на мухъл. Хана се беше обърнала настрани и спеше с вдигнато нагоре дупе и подвити крачета. Одеялцето й се беше свлякло на пода. Плюшените играчки, които стояха на скрина, бяха наредени около нея в креватчето.

Обезумяла, Помили нахвърли обратно играчките на скрина, вдигна одеялцето и го изтърси.

— Не съм го направила аз, Хана — прошепна тя, докато завиваше дъщеря си. — Не съм го направила.

— Какво не си направила, Помили? — попита Адам, застанал на вратата.

55

Утрото в четвъртък беше облачно и хладният, режещ вятър накара хората в Чатам бързо да отворят гардеробите си и да извадят ризи с дълги ръкави и якета. Денят беше от онези, за които Мардж, помощничката на Елейн, твърдеше, че я „изпълват с енергия“.

Агенцията за недвижими имоти „Аткинс“ се беше сдобила с няколко нови предложения и Елейн лично се зае да направи снимки на къщите. Прояви негативите и увеличи снимките, преди да ги занесе в кабинета си.

Когато се събуди, Мардж усети хладния въздух, реши да отиде по-рано на работа и да се възползва от възможността да подреди витрините, необезпокоявана от никого. Пристигна в агенцията в седем и половина и започна да сваля снимките.

В девет без десет вече беше приключила и стоеше отвън на тротоара, оглеждайки критично творението си. Много е красиво, помисли си тя, докато се наслаждаваше на постигнатия ефект.

Снимките бяха невероятно добри и показваха къщите в най-хубавия им вид. Имаше стара къща в традиционния за Кейп Код стил, която се намираше на Кокъл Коув, великолепна сграда с два етажа на предната страна и един на задната, разположена в Дийп Уотър Лейн, съвременна постройка на Санди Шус Лейн и още десетина не толкова впечатляващи, но очарователни жилища.

Най-важното предложение беше имението на крайбрежието в Уичмир Харбър. За него Елейн нае фотографа, който винаги използваше, за да прави въздушните снимки. Мардж я сложи в центъра на витрината, където досега стоеше снимката на къщата „Помни“.

Мардж чу одобрителни възгласи зад гърба си и бързо се обърна.

— Ще ги купя всичките — заяви Елейн и слезе от колата си.

— Продадени са! — Мардж я изчака да се приближи и попита: — Кажи ми честно, как ти се струва?

Елейн разгледа внимателно експонатите.

— Мисля, че са наредени прекрасно. Май вече беше време да свалим любимката ми, снимката на къщата „Помни“.

— И аз смятам така, особено след като си толкова сигурна, че семейство Никълс възнамеряват да я купят.

Елейн вървеше отпред, докато влизаха в агенцията.

— Боя се, че може да се откажат — отвърна със сериозен тон Елейн. — Останах с впечатлението, че Помили Никълс не е добре.

— Не я познавам — отбеляза Мардж, — но Адам Никълс е хубав мъж. Спомням си колко беше тъжен миналата година, когато пристигна тук сам и ти го доведе в агенцията. Нае Спарк Котидж близо до твоята къща, нали?

— Да. — Елейн забеляза снимката на къщата „Помни“, подпряна на един стол. — Имам идея — каза тя. — Хайде да я изпратим на Скот Коуви. Дано всичко се оправи. Тогава не бих се изненадала, ако реши да остане на Кейп Код. Двамата с Вивиан бяха луди по това имение. Така поне ще има предвид къщата, ако семейство Никълс се откажат да я купят.

— Ами ако вече не се интересува от нея? Ако отново трябва да я обявим за продан, ще съжаляваш, че си му я дала.

— Запазила съм негатива. Мога да направя копия.

Елейн влезе в кабинета си. Мардж започна да прибира снимките, които беше свалила, в големия албум на масата в приемната. Звънът на камбанката извести за пристигането на първия посетител.

Беше момчето, което доставяше цветя по поръчка. Носеше ваза с рози на дълги дръжки.

— За мис Аткинс са — каза то.

— Не бих си и помислила, че са за мен — отбеляза Мардж. — Занеси ги в кабинета й. Знаеш как да стигнеш до него, нали?

След като момчето си тръгна, Мардж влезе при Елейн, за да се полюбува на розите.

— Невероятно красиви са. Напоследък често се случва. Но не разбирам какво е това. — Тя посочи към панделката в букета, върху която беше залепена цифрата 106. — Знам, че още не си станала на толкова години.

— Джон се е разнежил. Цифрата означава колко дни остават до сватбата ни.

— Той е твърде романтичен и бог ми е свидетел, че почти не останаха такива като него. Елейн, смяташ ли, че вие двамата е него ще искате да си родите дете?

— Джон вече има едно. Радвам се, че двете с Ейми все повече се сближаваме.

— Но Ейми е на седемнайсет години. Започва да учи в колеж. Щеше да бъде различно, ако беше бебе.

Елейн се изсмя.

— Ако тя беше бебе, аз нямаше да се омъжа за Джон. Не съм чак толкова привързана към домашните задължения.

Телефонът иззвъня.

— Аз ще се обадя — заяви Елейн и вдигна слушалката. — Агенция за недвижими имоти „Аткинс“. — Тя се заслуша, а после възкликна: — Адам! Дотам ли се е стигнало? Имам предвид, че „предварително следствие“ звучи доста смущаващо. Естествено, че ще дам показания. Би било чудесно да обядваме заедно. В един часа става ли? Довиждане.

След като затвори телефона, тя каза на Мардж:

— Като че ли новините са добри. Ще се проведе предварително следствие за причините за смъртта на Вивиан Коуви, което означава, че ще присъстват и много журналисти. В такъв случай всички ние ще получим възможността да защитим Скот. — Тя се изправи. — Къде е снимката на къщата „Помни“?

— До бюрото ми — отвърна Мардж.

— Хайде да му я изпратим с бележка.

Елейн взе лист, върху който имаше нейния монограм, и набързо нахвърли няколко реда с ясния си делови почерк.

Скъпи Скот,

Току-що разбрах за предварителното следствие и с удоволствие ще съобщя на хората колко щастливи бяхте двамата с Вивиан през онзи хубав следобед, когато разглеждахте къщата „Помни“. Тя толкова ви хареса, че на мен ми се иска тази снимка да е при теб, за да не я забравиш никога.

Твоя Елейн

56

В четвъртък в десет часа сутринта, когато сервирането на закуската приключваше, Тина Аролди използва петнайсетминутната си почивка, за да изтича до канцеларията на „Уейсайд“. Секретарката беше сама.

— Джийн, защо онзи детектив надничаше под колата ми вчера? — попита Тина.

— Не разбирам за какво говориш — отвърна секретарката.

— Разбираш много добре. Няма смисъл да ме лъжеш. Няколко от помощник-сервитьорите са го видели през прозореца.

— Не виждам защо… да те… лъжа — изрече Джийн, запъвайки се. — Детективът ме накара да му посоча коя е твоята кола, а после се върна и се поинтересува дали понякога не приемаш заявки за резервации по телефона.

— Ясно.

Угрижена, Тина се запъти към масите, които обслужваше. Малко след един часа й стана неприятно, когато зърна Адам Никълс, адвоката на Скот, да влиза в ресторанта заедно с Елейн Аткинс, собственичката на агенцията за недвижими имоти, която често им водеше клиенти.

Забеляза, че Никълс й махна. Чудесно. Той искаше да се увери, че тя ще им сервира. Салонната управителка ги настани на една от масите и Тина неохотно се отправи с менюто, за да ги поздрави.

Изненада се от топлата усмивка, с която я удостои Никълс. Той определено е привлекателен, помисли си Тина. Не е чак толкова красив, че да се захласнеш по него, но има чар. Прави впечатление на доста интересен мъж. И безспорно е умен.

Днес се усмихва, но онази сутрин, когато дойде тук със Скот, беше съвсем различно, продължаваше да разсъждава Тина. Сигурно е от онзи тип хора, които се държат мило, когато имат нужда от теб.

Отвърна хладно на поздрава му и попита:

— Желаете ли да ви донеса нещо от бара?

И двамата си поръчаха по чаша шардоне. Когато жената се отдалечи, Елейн каза:

— Чудя се какво става днес с Тина.

— Предполагам, че е нервна, понеже ще трябва да дава показания на следствието — отвърна Адам. — Е, ще й се наложи да го преживее. Сигурен съм, че областният прокурор ще й изпрати призовка. Искам да се уверя, че ще направи добро впечатление.

Поръчаха си хамбургери и салата.

— За щастие не обядвам често с теб — заяви Елейн, — защото в противен случай щях да наддам десетина килограма. Обикновено обядвам само салата.

— Както в добрите стари времена — отбеляза Адам. — Спомняш ли си как през лятото, когато още бяхме деца, след като свършехме работа, всички се натъпквахме с разни боклуци, качвахме се на разнебитената ми моторница и си правехме традиционната разходка на залез-слънце?

— Да, спомням си.

— Онази вечер, когато бяхме у вас с тайфата, се почувствах така, сякаш съм се върнал петнайсет-двайсет години назад. Кейп Код ми действа по този начин. И ти, Лейн. Понякога е хубаво да се чувстваш като дете.

— А сега имаш достатъчно грижи. Как е Помили?

Той се поколеба.

— Добре е.

— От вида ти и от гласа ги личи, че не говориш искрено. Адам, пред теб е старата ти приятелка, забрави ли?

— Знам, че винаги мога да бъда откровен с теб. Лекарката смята, че трябва да върна Помили в Ню Йорк, за да я приеме в болницата.

— Надявам се, че нямаш предвид психиатрична клиника?

— Боя се, че е точно така.

— Адам, не действай прибързано. На събирането у дома и на вечерята в ресторанта Помили изглеждаше чудесно. Освен това разбрах от Джон, че Ейми вече ще бъде целодневно у вас.

— Тъкмо по тази причина мога да си позволя да бъда тук. Сутринта Помили ми каза, че иска да работи върху книгата си, а аз съм щял да бъда зает със следствието, та било добре за известно време да наемем Ейми да работи при нас целодневно.

— Тогава не смяташ ли, че е разумно да се съгласиш? Нали вечер си вкъщи?

— Да, пък и тази сутрин Помили се държа съвсем нормално. Беше спокойна, шегуваше се, възторжено ми говори за книгата си. Никой не би повярвал, че страда от посттравматичен стрес — всъщност от халюцинации. Вчера е споделила с лекарката си, че е чула Боби да я вика. Оставила Хана да пищи, докато го търсила из цялата къща.

— О, Адам!

— Ето защо за нейно добро и заради безопасността на Хана Помили би следвало да постъпи в болница. Но тъй като Ейми може да остава при нея през деня, а аз съм зает с подготовката за следствието, ще изчакам. После обаче ще я върна в Ню Йорк.

— А ти ще останеш ли?

— Просто не знам. Доколкото усетих, доктор Кауфман не желае да посещавам Помили в болницата през първите една-две седмици. В Ню Йорк е адски горещо, а и бавачката, която ползвахме, не е в града. Ако Ейми продължи да помага, като се грижи за Хана през деня, а аз определено ще се справя сам през останалото време, не е изключено да дойда поне за още една седмица. — Той си дояде сандвича. — Трябва да пием бира направо от кутията, а не вино от чаши, ако наистина искаме да бъде както през ония години. Но все едно, сега вече съм готов за кафето.

Адам смени темата.

— Тъй като при предварителното следствие свидетелите се разпитват при открити врати, имам право да представя списък на хората, които бих желал да дадат показания. Това обаче не пречи на областния прокурор да формулира въпросите си така, че да покаже Скот в неблагоприятна светлина. Хайде да видим какво би могъл да те попита.

Изпиха си кафето и помолиха за още. Най-накрая Адам доволно кимна.

— Ти си подходящ свидетел, Елейн. Когато се изправиш на свидетелското място, наблегни на факта, че Вивиан е била ужасно самотна, когато е купила къщата. Разкажи колко щастлива се е чувствала на сватбеното си тържество. Опиши как усърдно са търсели да купят къща, защото са възнамерявали да имат деца. Важно е всички да разберат, че на Вивиан не й е била чужда пестеливостта, типична за хората, чиито корени са в Нова Англия. Така фактът, че не е желаела да си купи нов водолазен костюм, ще е по-понятен.

Когато плащаше сметката, Адам вдигна очи към сервитьорката.

— Тина, работното ви време изтича в два и половина. Бих искал да поговоря с вас, след като се освободите.

— Заета съм.

— Ще получите призовка да се явите в съда следващата седмица. Предлагам да обсъдим заедно показанията, които ще дадете. Мога да ви уверя, че ако съдията стигне до неблагоприятно за нас заключение, това ще бъде, защото според него вие сте станали причина за убийството на Вивиан. Нищо чудно да реши, че сте съучастничка. А подобно обвинение е доста сериозно.

Тина пребледня.

— Ще ви чакам в заведението до книжарницата на ъгъла.

Адам кимна.

Излязоха от ресторанта. Адам изпрати Елейн до агенцията.

— Хей! — извика той, като погледна към витрината. — Къде е снимката на моята къща?

— На твоята къща ли?

— Да, може би. Не забравяй, че съм получил предложение, което не е изключено да приема.

— Съжалявам. Изпратих я на Скот. Длъжна съм да се подсигуря. Ако не я купиш, съществува голяма вероятност той да го направи. А и Джан Пейли би имала сметка къщата да се продаде. Двамата с Том вложиха много пари в ремонта. Ще ти направя копие. Дори ще го сложа в красива рамка.

— Разчитам на теб.

Докато разговаряше с Адам, Тина се държеше доста нападателно.

— Вижте, мистър Никълс, аз имам приятел, който е много добър човек. На Фред няма да му бъде приятно да давам показания по случая.

— Нищо не зависи от Фред. Но би могъл да ви помогне.

— Какво искате да кажете?

— Той е в състояние да потвърди, че миналото лято сте били заедно, разделили сте се заради Скот, а после отново сте се събрали и скоро ще се жените.

— Но аз не се върнах веднага при него. През зимата се срещах с други мъже.

— Това няма значение. По-важното е да се запозная с Фред, за да преценя дали би бил подходящ свидетел.

— Не знам…

— Тина, моля ви, разберете ме правилно. Колкото по-скоро отпаднат съмненията по отношение на Скот, толкова по-добре за вас.

Седяха на една от масичките пред кафето. Тина въртеше между пръстите си сламката от чашата със сода.

— Онзи детектив ужасно ме нервира — избухна тя. — Вчера е надничал под колата ми.

— Точно тази подробност исках да изясня — отвърна Адам. — Какво е търсел?

Тина сви рамене.

— Не знам. Скоро ще се отърва от нея. Маслото от тази проклета кола изтича като през сито.

Когато се разделяха, Адам си записа телефонния номер на Фред, но обеща да изчака до вечерта, за да успее Тина да му обясни за какво става дума.

Адам се качи в комбито и постоя замислено няколко минути. После посегна към телефона и избра номера на Скот Коуви.

Скот отговори и Адам рязко му заяви:

— Тръгвам към вас.

57

Фийби прекара нощта неспокойно. Няколко пъти вика на сън, преследвана от кошмари. Веднъж изпищя: „Не искам да влизам там“, друг път изстена: „Не правете това с мен.“

Накрая на разсъмване Хенри успя да я убеди да вземе силно успокоително и тя потъна в дълбок сън.

Докато закусваше сам, той се мъчеше да си обясни какво я е разстроило. Вчера изглеждаше спокойна, докато се разхождаха по брега. Стори му се, че гостуването у Помили и Адам в къщата „Помни“ й е приятно. Зарадва се, като видя архива си там, и определено имаше просветление, когато заяви на Помили, че отговорът е в папката за плячкаджиите.

Какъв отговор? Какво искаше да каже? Очевидно нещо от проучванията изплува в съзнанието й и тя се опита да го сподели с тях. Говореше ясно и за скицата на капитан Фриман и Мехитабел, която Помили беше нарисувала.

Хенри занесе кафето си в кабинета на Фийби. Директорът на дома му бе писал да подбере някои нейни неща, които да вземе със себе си, когато отиде да живее там. Той твърдеше, че познати предмети, особено ако са свързани с дълготрайната памет, помагат много за подобряване на състоянието на пациентите, страдащи от болестта на Алцхаймер. Трябва да реша какво да й приготвя, помисли си Хенри. Смятам, че би следвало да започна оттук.

Както винаги, когато седеше на бюрото на Фийби, в паметта му с невероятна острота изплува фактът, че за тях сега нещата са коренно различни. След като престана да се занимава с преподавателска дейност, Фийби прекарваше всяка сутрин тук, безкрайно щастлива, погълната от проучванията, така както Хенри си представяше, че работи Помили Никълс.

Чакай малко, каза си той. Портретът на капитана и съпругата му, за който Фийби спомена вчера, стоеше в голямата папка. Тази папка не беше сред нещата, които дадох на Помили. Не знаех, че съществува още един портрет на двамата. Струва ми се, че в голямата папка има много материали за семейство Фриман и за къщата „Помни“. Къде ли я е сложила Фийби?

Огледа стаята с етажерки от пода до тавана, а после очите му се спряха върху малката масичка до дивана. В ъгловия шкаф, естествено, помисли си той.

Приближи се до него. Откритите лавици на изящната старинна мебел съдържаха редки образци на стъклени съдове от Сандуич. Спомни си с каква любов ги беше събирала Фийби и реши, че няколко от тях би трябвало да са сред вещите, които щеше да занесе в дома.

Шкафът под лавиците беше претъпкан с книги и папки. Не съм предполагал, че тук има толкова много неща, каза си той.

Сред озадачаващия безпорядък все пак успя да открие папката, която търсеше. В нея наистина беше портретът на капитан Фриман и Мехитабел. Развяната дреха на жената и издутите платна на кораба говореха за силен, студен вятър. Мехитабел стоеше зад капитана, сякаш той я пазеше от поривите му. Неговото лице беше сурово и сериозно, а нейното — нежно и усмихнато. Пръстите й докосваха ръката му. Неизвестният художник беше уловил силното привличане, което е съществувало между тях. Човек веднага разбира, че са се обичали, помисли си Хенри.

Прегледа папката. Няколко пъти попадна на думата „плячкаджии“. Реши, че може би Фийби е искала Помили да прочете точно тези материали.

— О, тук ли съм прибрала куклата?

Фийби стоеше на вратата с разрошена коса и с петна по нощницата. Хенри си спомни, че е забравил шишето с успокоителното на нощното шкафче.

— Фийби, да не би да си взела допълнително от лекарството?

— От лекарството ли? — Изглеждаше изненадана. — Не, струва ми се, че не.

Олюлявайки се, стигна до шкафа и клекна.

— Ето тук сложих куклата от къщата „Помни“ — заяви възбудено и доволно тя.

Издърпа листовете от най-долния рафт и ги разпръсна по пода. После стигна до дъното на шкафа и извади старинна кукла с дълга пожълтяла памучна рокля. Около нежното й, красиво лице от порцелан имаше боне, обточено с дантела и със сатенени панделки.

Взираше се намръщено в куклата. После я подаде на Хенри.

— Тя е от къщата „Помни“ — заяви отнесено Фийби. — Възнамерявах да я върна, но съм забравила.

58

След като обядваха, Ейми застана пред столчето на Хана и започна да си играе с нея.

— Пляс ръчички, пляс ръчички и тати дойде. Тати има парички, тати има парички, а мама не. — Момичето пееше и удряше една в друга ръчичките на бебето.

Хана гукаше доволно. Помили се усмихна.

— Доста сексистка детска песничка — отбеляза тя.

— Да — съгласи се Ейми, — но ми се е запечатала в паметта. Мама ми я пееше, когато бях малка.

Горкото дете, непрекъснато си мисли за майка си, каза си Помили. Тази сутрин Ейми пристигна точно в девет часа, почти готова да се разплаче от радост, че са я приели отново. Помили осъзнаваше, че момичето е щастливо не само заради парите, които щеше да спечели. Ейми просто се чувстваше много добре в тази къща.

— Майка ми твърди, че е избягвала да ни пее, когато сме били малки с брат ми — отбеляза Помили, докато търкаше умивалника. — Никак не е музикална и се е страхувала да не ни увреди слуха. Но в крайна сметка го направи. — Тя пусна силно водата. — Ако трябва да бъда откровена, въобще не съм доволна от Хилди — оплака се тя. — Къщата блестеше след онази жена, която почисти, когато пристигнахме. Иска ми се да се върне.

— Елейн така я наруга!

Помили се обърна и погледна Ейми.

— Защо я наруга?

— О, не знам — бързо отвърна момичето.

— Знаеш, Ейми — настоя Помили, усещайки, че причината може би е важна.

— Просто Кари Бел се уплашила онази сутрин, когато пристигнахте. Твърдеше, че чула стъпки на горния етаж, но там не е имало никой. Влязла в детската и видяла, че люлката се люлее. Елейн заяви, че това е абсурдно и не желае да чува да се разказват подобни истории, защото къщата е обявена за продан.

— Ясно. — Помили се опита да овладее гласа си. Станахме три — Ейми, Кари Бел и аз, помисли си тя. — Известно ли ти е как мога да открия Кари?

— Да, разбира се. Тя от години чисти у нас.

Помили взе лист хартия и записа номера, който Ейми й продиктува на един дъх.

— Ще я попитам дали е в състояние да идва и тук и ще помоля Елейн да освободи Хилди.

Все още беше хладно и двете решиха да завият добре Хана и Ейми да я разходи с количката.

— Хана обича да е в течение на това, което става около нея — усмихнато отбеляза Ейми.

Нима с всички нас не е така, помисли си Помили, когато седна на масата и посегна отново към папката за плячкаджиите. За миг унесено се взря в пространството пред себе си. Сутринта Адам недвусмислено й заяви: „Помили, сигурен съм, че ако се обадиш на доктор Кауфман, тя ще е на същото мнение като мен. Докато страдаш от тези съсипващи пристъпи на страх и халюцинации, настоявам Ейми да бъде при теб, когато не съм вкъщи.“

Помили си спомни как едва се овладя да не му отговори гневно. Каза му просто, че идеята Ейми да остава през целия ден у тях е нейна, ето защо не е нужно да се държи толкова заповеднически. Въпреки всичко Адам изчака, докато колата на момичето се появи на алеята, и изскочи навън, за да си поговори с нея. После се затвори в библиотеката да продължи подготовката си за следствието. Излезе от къщи в дванайсет и половина и я предупреди, че ще се върне късно следобед.

Искаше да си поприказва насаме с Ейми, защото не ми вярва, че ще удържа на думата си, реши Помили. После си наложи да прогони тези мисли от главата си и да се залови за работа.

Преди да дойде време за обяд, тя се опита да проучи папката за плячкаджиите и да си води бележки по данните, които Фийби Спрейг беше събрала. Помили зачете страниците.

Петнайсетте мили по крайбрежието на Чатам, изобилстващи с коварни течения, тесни проливи и подводни пясъчни наноси, ставали причина за гибелта на безброй кораби. Те потъвали в кипящите води по време на буря или засядали в наносите, които разрушавали корпусите им.

„Плячкаджии“ били наричани хората, които ограбвали товарите на корабокрушенците и си ги поделяли. Приближавали до разбития кораб с малките си лодки, в които носели лостове, триони и брадви, за да свалят товара, както и дървените и металните му части. Варелите и сандъците закрепяли отстрани, така че да са извън борда на лодките.

В ограбването на разбитите кораби участвали дори свещеници. Помили попадна на бележките на Фийби за някакъв пастор, който погледнал през прозореца по време на службата, видял един потъващ кораб и моментално уведомил богомолците за него. „Да вървим“ — извикал той и се втурнал навън, последван от своите събратя грабители.

Друга документирана от Фийби история разказваше за един свещеник, който разбрал, че наблизо потъва кораб, и накарал енориашите си да сведат глави и да се молят мълчаливо, а самият той се измъкнал от църквата, за да търси плячка. Пет часа по-късно, след като скрил ограбените вещи, се върнал и заварил покорните богомолци на местата им със схванати вратове и капнали от умора.

Забавни истории, мислеше си Помили, но какво общо имат те с Тобаяс Найт? Продължи да чете. След един час попадна на името му. Споменаваше се, че осъждал „плячкосващите банди, свалили всичкото брашно и ром от заседналата край брега шхуна «Ред Джакит», лишавайки Короната от ценния товар“.

Тобаяс трябвало да отговаря за разследването. Не се споменаваше дали е успял, или се е провалил в мисията си.

Помили се чудеше каква е връзката с Мехитабел. Капитан Фриман със сигурност не е бил сред плячкаджиите.

После отново срещна името на Тобаяс Найт. През 1707 година избрали човек, който да го замести като член на Градския съвет и на съдебния състав, и възложили на Самюъл Тъкър да довърши кошарата, започната от Найт. Причината: „Тобаяс Найт изчезна яко дим за голямо неудобство на паството.“

Фийби Спрейг беше отбелязала: „Вероятно думите «голямо неудобство» означават, че са му платили предварително да построи кошарата. Но какво се е случило с него? Няма никакви данни за смъртта му. Дали е заминал, защото се е страхувал, че ще го принудят да воюва? Тогава се водела така наречената «Война на кралица Ана» между французите и англичаните. Или пък изчезването му е свързано с разследването, назначено от Короната?“

Разследването, назначено от Короната, помисли си Помили. Това е още един неочакван обрат. Бивало си го е този Тобаяс Найт. Зарязал Мехитабел. Водил разследването, за да възстанови откраднатото от „Ред Джакит“, което означава, че е разпитвал собствените си съграждани, а после е изчезнал, зарязвайки недовършена кошарата.

Помили стана и вдигна очи към часовника. Наближаваше два и половина. Ейми сама разхождаше бебето от близо два часа. Притеснена, тя се втурна към вратата и се отпусна, след като зърна количката да завива по черния път, откъдето започваше имението.

Дали някога ще спра да се тревожа толкова много за Хана? Престани да мислиш така, заповяда си тя. Дори не си погледнала към океана, откакто стана от леглото. Иди да му се полюбуваш. Той винаги ти действа добре.

Стигна до голямата гостна и отвори предните прозорци, вдишвайки с наслада соления въздух, който нахлу в стаята. Острият вятър люлееше водата, осеяна с разпенените гребени на вълните. Сигурно на брега беше прохладно и на Помили й се прииска да се разходи и да нагази до глезените във водата. Дали Мехитабел се е чувствала удобно в тази къща? Представяше си как ще напише книгата.

Завърнали се от пътешествието си до Китай и заварили къщата готова. Разгледали я стая по стая, коментирайки с радост колоните, гредите и дъсчената облицовка, изящните камини, изградени от тухлите, които Андрю бил поръчал от Уест Барнстабъл, резбованата каса и кръстосаните летви на входната врата.

Наслаждавали се на ветрилообразния прозорец над вратата, който си били харесали в Лондон. През стъклата му се процеждала светлина, образуваща красиви форми върху пода и стените на вестибюла. Слезли по стръмния склон, за да наблюдават къщата откъм брега.

„Тобаяс Найт е добър майстор“ — казал Андрю, докато стояли на брега с вдигнати нагоре очи. Вълните намокрили полата на Мехитабел. Тя я повдигнала и пристъпвайки към сухия пясък, рекла: „С удоволствие бих нагазила до глезени във водата.“

Андрю се засмял: „Водата е студена, а ти носиш дете в утробата си. Мисля, че не е за препоръчване.“

— Мисис Никълс, добре ли сте?

Помили се извърна рязко. Ейми стоеше на вратата и държеше Хана на ръце.

— Естествено, че съм добре. Ейми, моля те да ми простиш. Когато пиша или рисувам, аз съм в друг свят.

Ейми се усмихна.

— По същия начин говореше за себе си професор Спрейг, когато идваше на гости при мама.

— Не знаех, че майка ти и професор Спрейг са били приятелки.

— Мама и татко бяха членове на клуба по фотография. И двамата бяха добри любители фотографи. Татко все още е, разбира се. Запознаха се с професор Спрейг в клуба и двете с мама много се сближиха. — Гласът на Ейми се промени. — Там татко срещна Елейн. Тя също е член на клуба.

Гърлото на Помили пресъхна. Хана удряше с ръчички лицето на Ейми. Представи си Ейми по-различна. По-слаба. По-ниска. С по-тъмна коса, с по-дребно, продълговато лице. Усмивката й — по-нежна и тъжна, докато целува бебето по главичката и го люлее на ръце. Така щеше да нарисува Мехитабел през седмиците от раждането на бебето до деня, в който й е било отнето.

Изведнъж Ейми потрепери.

— Навън е страшно студено, нали? Може ли да си направя чай?

59

Когато пристигна в дома на Скот, Адам го завари да мие гаража с маркуч. Намръщи се, след като го видя, че се е съсредоточил върху изцапаната с масло част на пода.

— Много сте старателен — отбеляза той.

— Не чак толкова. Отдавна се каня да го направя. Преди няколко години Вив е карала курс по поддръжка на коли и известно време си въобразяваше, че е монтьор. Имаше един стар кадилак и й беше приятно да налива бензин и да сменя маслото.

— От кадилака изтичаше ли масло?

— Не знам дали изтичаше, или Вив го разсипваше. Винаги паркираше колата тук. Купи беемвето, след като се оженихме.

— Ясно. Дали полицаите са снимали пода, когато са били тук?

Скот сякаш се стресна.

— Какво искате да кажете?

— Вчера детектив Куган е надничал под колата на Тина. От нея изтича масло.

Скот рязко спря струята на маркуча и го хвърли на пода.

— Адам, разбирате ли как се чувствам? Ще се побъркам. Искам да ви кажа, че веднага щом приключи следствието, ще се махна оттук. Хората да си мислят каквото щат. Те, така или иначе, го правят. — После поклати глава, сякаш за да я проясни. — Извинявайте. Не биваше да си го изкарвам на вас. Да влезем в къщата. Тук е студено. Смятах, че август е най-хубавият месец на Кейп Код.

— С изключение на днешния ден, досега не съм имал повод да съм недоволен от времето — кротко отвърна Адам.

— Още веднъж ви моля да ме извините. Трябва да говоря с вас. — Скот се обърна рязко и се отправи към къщата.

Адам отказа на поканата да пие бира и докато Скот отиде да сипе за себе си, използва времето, за да разгледа внимателно всекидневната. Беше доста разхвърляна, но това може би се дължеше на обиска. Полицаите не се славеха с навика си да възстановяват реда в помещението, което са претърсвали.

Направи му впечатление обаче нещо друго — стаята беше някак си празна. Никъде нямаше лични вещи, снимки, книги, списания. Мебелите не бяха стари, но не се отличаваха с красотата си, нито пък се съчетаваха добре. Адам се сети какво му бе споменала Елейн: че са купили къщата обзаведена. Вивиан, изглежда, не беше направила нищо, за да остави дори частица от себе си в тази стая, а ако от личността на Скот имаше някакъв отпечатък, Адам определено не беше в състояние да го забележи.

Спомни си за кухнята в къщата „Помни“. За двете седмици, откакто живееха в нея, Помили успя да създаде приятна атмосфера, без да полага особени усилия. По первазите на прозорците накацаха саксии с мушкато. Огромната дървена купа беше препълнена с плодове. Тя довлече от малката гостна очукан стол-люлка и го сложи до камината. В плетената кошница, с която вероятно някога са носели дърва, сега слагаха списанията и вестниците.

Помили беше родена да създава домашен уют. Почувства се неловко, когато се сети как сутринта изхвърча навън, за да предупреди Ейми да не си тръгва до завръщането му у дома. Помили нямаше да я отпрати, помисли си той. Тя не по-малко от мен е загрижена за тези пристъпи. Вчера се е обадила на доктор Кауфман. Дори предложи Ейми да прекарва целия ден при Хана.

Защо се бави Коуви? Колко време е нужно, за да си налее човек чаша бира? И какво, по дяволите, правя аз тук? На почивка съм, продължи да разсъждава той. Жена ми се нуждае от мен, а аз се захванах с това дело.

Отиде в кухнята.

— Някакъв проблем ли има?

Скот седеше на масата със скръстени ръце, а чашата с бира беше недокосната.

— Адам — изрече глухо той, — не бях съвсем откровен с вас.

60

Нат Куган реши, че не би било зле да посети още веднъж Фред Хендин. Пристигна в дома му в четири и половина; сега разполагаше с информацията, която му предостави следователят, назначен от застрахователната компания.

Колата на Хендин беше на алеята. Нат с раздразнение забеляза, че зад нея е паркирана зелената тойота на Тина. От друга страна, може би ще е интересно да ги наблюдавам, когато са заедно, помисли си той.

Бавно се придвижи по алеята и натисна звънеца. Когато се приближи до вратата, Хендин беше видимо недоволен.

— Забравил ли съм, че имаме среща?

— Нямаме среща — учтиво му отвърна Нат. — Ще възразите ли, ако вляза?

Хендин се отдръпна встрани.

— Ще възразя, ако продължавате да разстройвате приятелката ми.

Тина седеше на канапето и бършеше очи с носна кърпичка.

— Защо непрекъснато ме безпокоите? — попита тя.

— Нямам намерение да ви безпокоя, Тина — с равен глас заяви Нат. — Провеждаме разследване за убийство. Задаваме въпроси, за да получаваме отговори, а не за да тормозим хората.

— Разговаряте с колегите и приятелите ми за мен, оглеждате колата ми… — В очите й отново се появиха сълзи.

Отвратителна артистка, помисли си Нат. Разиграва театър заради Фред. Погледна към Хендин и видя на лицето му раздразнение и състрадание. И от преструвките й има полза, продължи да разсъждава той.

Хендин седна до Тина и загрубялата му ръка стисна нейната.

— Какъв е този номер с колата?

— Не сте ли забелязали, че изпуска масло?

— Забелязал съм. Тина ще получи от мен нова кола за рождения си ден, тоест след три седмици. Няма смисъл да се хвърлят пари за ремонт на старата.

— На пода на гаража на Скот има доста голямо мазно петно — отбеляза Нат. — Не е възможно да е от беемвето.

— Не е и от моята кола — сопна му се Тина, а в очите й вече нямаше сълзи.

Хендин се изправи.

— Мистър Куган, разбрах от Тина, че ще има следствие. Адвокатът на Коуви ще дойде да поговорим и аз ще му кажа същото, което ще кажа и на вас. Слушайте ме внимателно. С Тина се разделихме миналото лято, защото тя започна да ходи с Коуви. През зимата имаше връзка с други мъже, но това не е моя работа. От април отново сме заедно и всяка вечер се срещаме. Ето защо не се опитвайте да правите генерални изводи от факта, че е налетяла на Коуви в онзи бар или че се отбила при него, за да му изкаже съболезнования след смъртта на жена му.

Обви с ръка раменете на Тина и й се усмихна.

— Жалко, че провалихте всичките ми изненади, но аз съм подготвил още една за тази млада дама. Освен колата съм й купил годежен пръстен, който щях да й подаря за рождения ден. Но така както вървят нещата, ще го носи на пръста си следващата седмица, когато се явим в съда. А сега си вървете, Куган. Повдига ми се от вас и от въпросите ви.

61

Значи тук се проваля защитата, помисли си Адам. В кухнята на Вивиан Карпентър.

— Какво имате предвид, като твърдите, че не сте били съвсем откровен с мен? — сопна се той.

Скот Коуви гледаше недокоснатата чаша. Не вдигна очи към Адам, когато отвърна:

— Казах ви, че не съм се виждал с Тина, след като с Вивиан се оженихме, с изключение на онзи ден в бара и когато тя дойде тук, за да ми изкаже съболезнования. Това е вярно. Не е вярно обаче впечатлението, което оставих у вас, че миналото лято приключих връзката си с нея.

— Значи сте се срещали отново след миналия август?

— Тя идва в Бока пет-шест пъти. Канех се да си призная, понеже следователят, така или иначе, ще разбере.

— Следователят, който бих искал да поеме случая, е в отпуск до края на седмицата. Но вие сте прав, че ще разбере. Същото се отнася и за областния прокурор, ако този факт вече не му е известен.

Скот бутна назад стола и се изправи.

— Адам, чувствам се нищожество, но фактите са си факти. Ние наистина се разделихме с Тина миналото лято. Не само защото се виждах с Вив. Тина гледаше на връзката ни сериозно, а аз — не. Когато заминах за Бока, осъзнах, че Вив страшно ми липсва. Ясно ми е, че обикновено летните романи завършват безславно. Обадих се на Вив и установих, че и тя държи на мен. Дойде в Бока, няколко пъти се срещахме в Ню Йорк и през пролетта и двамата бяхме сигурни, че искаме да се оженим.

— Ако сега ми казвате истината, защо не го направихте още в началото? — запита Адам с обвинителен тон.

— Понеже Фред не знаеше, че Тина се е срещала с мен през зимата. Той не се притесняваше от връзките й с другите мъже, но мен наистина ме мрази, защото през лятото аз станах причина Тина да го напусне. Тъкмо затова настояваше да се видим и да й обещая, че няма да споменавам пред никого за посещенията й във Флорида.

— След онзи ден в бара, когато не сте имали възможност да разговаряте, срещали ли сте се отново?

Скот сви рамене.

— Обадих й се и й заявих, че ако има да ми казва нещо, трябва да го направи по телефона. Когато чух за какво става дума, се изсмях. Попитах я според нея с кого бих могъл да споделя, че е идвала при мен в Бока. Нима ме смяташе за негодник?

— Смятам, че ще ни е необходим свидетел, който да докаже, че Тина ви е преследвала, а не обратното. Имате ли предвид някого?

Скот се оживи.

— Някоя от сервитьорките в „Даниъл Уебстър“. Отначало бяха приятелки с Тина, но впоследствие трудно я понасяха. Тина ми обясни, че й се сърдели, защото клиентите, които давали големи бакшиши, настоявали да сядат на нейните маси.

— Тина явно се прави на светица. Надявам се, че приятелят й Фред няма да има нищо против всички да разберат как го е лъгала.

Адам отново си зададе въпроса защо се остави да бъде въвлечен в този случай. Все още вярваше, че смъртта на съпругата на Скот Коуви е нещастен случай. Но в същото време беше убеден, че Коуви е използвал Тина, докато Вивиан е решила да се омъжи за него. Човекът може и да е невинен, но този факт не означава, че не е мерзавец, каза си той.

Изведнъж почувства, че се задушава в малката кухня. Искаше му се да се върне при Помили и Хана. Оставаше им да прекарат само още няколко дни заедно, преди да настани Помили в болницата в Ню Йорк. Трябваше да започне да я подготвя за това.

— Дайте ми имената на онези сервитьорки — рязко заяви той.

— Лиз Мърфи и Алис Риган.

— Напишете ги. Дано все още работят там.

Адам се обърна и излезе от кухнята. Докато минаваше покрай столовата, надникна вътре. На масата имаше голяма снимка. Беше на къщата „Помни“ — тази, която Елейн държеше на витрината. Влезе, за да я разгледа.

Красива е, помисли си той. Сградата изглеждаше царствено надменна. Цветовете бяха поразителни — тъмнозелените клони на дърветата, заобикалящи къщата, пурпурносините хортензии, растящи около основите й, синьо-зеленият океан, леко потрепващ от малките вълни, разбиващи се в брега. Дори се виждаха хора, разхождащи се по плажа, и малка лодка, хвърлила котва точно при хоризонта.

— Би ми се искало да е моя — отбеляза той.

— Подарък ми е от Елейн — бързо отвърна Скот. — Иначе щях да ви я дам. Елейн, изглежда, смята, че ако вие не купите къщата „Помни“, аз ще проявя интерес към нея.

— А така ли е всъщност?

— Ако Вив беше жива, да, но не и при сегашното положение на нещата. — Той се поколеба, преди да продължи: — Имам предвид нагласата си в момента. Може би ако съдията постанови, че съм невинен, ще променя решението си.

— Ако човек непрекъснато гледа картината, сигурно ще получи стимул да купи къщата. Това го казвам на себе си — заяви Адам. После се обърна и се приготви да тръгва. — Отивам си. Ще поговорим друг път.

Качваше се на колата, когато Хенри Спрейг му махна да се приближи.

— Открих още материали, които сигурно ще бъдат интересни за Помили — обясни той. — Влез. Искам да ви ги дам.

Папката лежеше на масата във фоайето.

— Фийби твърди, че тази кукла е от къщата „Помни“. Не ми е ясно защо е толкова категорична. Имаш ли нещо против да я вземеш?

— Навярно Помили ще й се зарадва — отвърна Адам. — Вижда се, че е оригинална антика. Не би трябвало да се учудваш, ако я видиш нарисувана в книгата й. Благодаря ти, Хенри. Как е Фийби?

— В момента спи. Снощи сънят й беше неспокоен. Не помня дали съм споделил с теб, че от първи септември ще я настаня в дом за психично болни.

— Не, не си. Съжалявам.

Докато пъхаше папката под мишницата си и вземаше куклата, Адам се стресна от писъка, който прониза къщата.

— Пак сънува кошмар — каза Хенри и се втурна към спалнята. — Няма нищо, скъпа — успокои я той.

Фийби отвори очи, погледна го, после обърна глава и видя Адам, който държеше в ръка куклата.

— О, те я удавиха — въздъхна Фийби. — Но се радвам, че решиха да оставят бебето живо.

62

В четири часа Помили позвъни на Кари Бел. Първоначалният предпазлив отговор на жената, когато Помили се представи, беше заменен с топлота, след като разбра причината за обаждането й.

— Чудесно! — възкликна Кари. — Парите няма да ми бъдат излишни. През последните две седмици си загубих работата в много къщи.

— В много къщи ли? — попита Помили. — Защо?

— О, не трябваше да го казвам. Утре сутринта идвам рано-рано. Благодаря ви, мисис Никълс.

Помили предаде на Ейми разговора си с Кари Бел.

— Знаеш ли какво означава това, че е загубила работата си в много къщи?

Ейми се почувства неудобно.

— Елейн я препоръчва на хора, които продават или дават под наем жилищата си. Кари работи по няколко дни и след нея всяка къща направо светва. Но според Елейн тя е клюкарка и не бивало да се задържа дълго на едно и също място. Дори се опита да убеди баща ми да я уволни.

По време на вечерята Помили разказа на Адам какво е научила от Ейми.

— Не мислиш ли, че е подло? — попита го тя, докато сипваше втора порция чили в чинията му. — Ейми ми каза, че Кари Бел е самотна майка с тригодишно дете, която работи усърдно.

— Това е най-вкусното чили, което някога си приготвяла — отбеляза Адам. — Но да ти отговоря на въпроса. Знам, че Кари е добра. Чистеше къщата, в която живеех миналата година, когато дойдох тук сам. Но знам също, че и Елейн работи усърдно. Не е учудващо, че бизнесът й върви, защото тя никога не рискува. Ако сметне, че клюките на Кари Бел й пречат да продава къщи, Кари ще остане без работа. О, споменах ли ти, че освен храната ми харесва и атмосферата?

Помили беше загасила централното осветление и беше запалила матовите аплици. Седяха един срещу друг на кухненската маса. Всичките папки на Фийби Спрейг и книгите сега бяха в библиотеката, както и бележките и скиците на Помили.

— Реших, че е срамота кухнята да е толкова разхвърляна, след като винаги се храним тук — обясни тя.

Това е само част от истината, призна пред себе си Помили. Останалото беше, че когато Адам се прибра късно следобед и й донесе тежката папка от Хенри Спрейг, тя я прегледа и страшно се изненада от портрета на Мехитабел и Андрю на кораба. Изглеждаха точно така, както си ги беше представяла. Очевидно в архива има и друга такава рисунка и аз съм я видяла, помисли си Помили. Но случката беше още един пример в подкрепа на факта, че забравя важни неща.

Тогава реши да прекъсне за няколко дни проучванията си за къщата „Помни“ и да напише статията за „Травъл Таймс“. Позвъни на Джан Пейли и тя се съгласи да й уреди посещение в няколко старинни сгради.

— Историите, които ми разказахте за домовете, чийто обитатели усещат чуждо присъствие, ще свършат добра работа — обясни тя на Джан. — Сигурна съм, че редакторката ще ги хареса.

А аз бих искала да чуя мнението на хората, които живеят в тях, разсъждаваше Помили.

— Написа ли доста днес, или все още се ровиш из папките на Фийби? — попита я Адам.

— Всъщност нито едното, нито другото — работих върху нещо съвсем различно — отвърна тя и сподели с него за разговора с Джан и за плановете си.

Чудеше се дали не постъпи прибързано, защото думите й звучаха като предварително подготвено обяснение.

— Разкази за призраци? — Адам се усмихна. — Не можеш да ме убедиш, че вярваш в подобни глупости.

— Вярвам в легендите. — Помили забеляза, че чилито отново изчезна от чинията му. Беше гладен. — Какво яде на обяд?

— Хамбургер, но това беше много отдавна. Бяхме с Лейн. Обсъдихме показанията, които ще даде на следствието.

Винаги имаше нежност, дори интимност в начина, по който Адам говореше за Елейн. Помили реши най-после да му зададе въпроса, който отдавна отлагаше.

— Адам, имал ли си някога връзка с Елейн? Питам дали ти е била нещо повече от близка приятелка.

Усети, че му стана неловко.

— О, като деца излизахме заедно, а после през лятото, когато идвах тук, докато бях студент по право, се срещахме от време на време.

— И оттогава никога повече?

— О, по дяволите, нима очакваш от мен да те целуна и да се разкая за нещо несъществуващо. Преди да се запозная с теб, понякога идвах тук с приятелката си през почивните дни, докато майка ми все още притежаваше онази голяма къща. Случваше се да бъда и сам. Ако и двамата с Лейн бяхме свободни, излизахме заедно. Нищо особено.

— Ясно.

Спри, каза си Помили. Последното нещо, от което се нуждаеш в момента, е да започнете да обсъждате Елейн.

Адам протегна ръка през масата.

— Аз съм с единственото момиче, което истински съм обичал — заяви той. Замълча, а после продължи: — През последните години минахме през толкова изпитания, колкото малка част от хората преживяват през целия си живот. За мен най-важното е да се справим и отново да стъпим здраво на крака.

Помили докосна върховете на пръстите му и изведнъж отдръпна ръка.

— Адам, ти се опитваш да ми кажеш нещо, нали?

С нарастващ ужас тя изслуша намеренията му.

— Мила, когато говорих с доктор Кауфман, тя ме увери, че се нуждаеш от сериозно лечение. Едно е от време на време да имаш ужасни спомени от катастрофата, а съвсем друго — да чуеш гласа на Боби, да тичаш из къщата и да го търсиш. Лекарката ще те приеме в болницата за кратко време.

Точно от това се страхуваше Помили.

— Вече съм по-добре, Адам.

— Знам, че правиш усилия да се справиш сама. Но след като приключи следствието, би било добре да се вслушаме в съвета на доктор Кауфман. Ти имаш доверие в нея.

В този момент тя изпита омраза към него и й беше ясно, че чувството е изписано на лицето й. Обърна се и видя, че Адам е сложил старинната кукла в столчето за хранене на Хана. Тя се взираше в нея с неподвижните си сини порцеланови очи, пародия на невероятното бебе, което представляваше Хана.

— Не става дума за доверие към доктор Кауфман, а към мен.

63

Джан Пейли се изненада приятно, че Помили Никълс й се обади. Помоли я да й покаже исторически къщи, свързани с легенди.

— Като казвам исторически, имам предвид добри образци на ранната архитектура, а думата „легенди“ предполага разкази за необяснимо чуждо присъствие, например за призрак — уточни Помили.

Джан с удоволствие се съгласи да стане неин водач. Веднага изготви списък на сградите, които възнамеряваше да й покаже.

Щяха да посетят къщата на рода Дилингъм в Брустър. Тя беше втора сред най-старите постройки на Кейп Код. През годините някои от хората, живели под наем в нея, твърдяха, че някаква жена минавала покрай вратата на една от спалните.

Кръчмата „Денис“ също си заслужаваше да бъде посетена. Собствениците й дори имаха прякор за палавия призрак, който вършел лудории в кухнята. Наричаха го Лилиан.

Можеха да отидат и при Сара Най, приятелката на Джан, за която тя спомена пред Помили на събирането у Елейн. Сара беше сигурна, че живее под един покрив с жената, за която е била построена къщата през 1720 година.

Ами къщата в Харидж, която се състоеше от два етажа на предната страна и един на задната? В нея сега се помещаваше ателие за вътрешно обзавеждане. Притежателите й бяха убедени, че от време на време им гостува момиче, живяло в къщата през деветнайсети век и починало само на шестнайсет години.

Джан проведе няколко телефонни разговора, уговори срещите и се обади на Помили.

— Всичко е наред. Ще дойда да ви взема утре сутринта към десет часа.

— Чудесно! Джан, чували ли сте нещо за една старинна кукла, която беше у Фийби Спрейг? Хенри казал на Адам, че според Фийби куклата била от къщата „Помни“.

— О, намерила ли я е? — възкликна учудено Джан. — Толкова се радвам! Том я откри на тавана. Един господ знае колко време е престояла там. Фийби искаше да я покаже на експерт по антики. Според проучванията й не е изключено куклата да е била на Мехитабел. Тогава още не бях разбрала, че Фийби започва да губи паметта си. Беше забравила къде я е сложила.

— Защо мисли, че е принадлежала на Мехитабел? — попита Помили.

— Прочела в някакви спомени, че след като съпругът на Мехитабел взел бебето със себе си, хората често виждали младата жена на „вдовишката площадка“ с кукла на ръце.

64

12 август

В петък Скот Коуви почти през целия ден беше с моторницата в океана. Приготви си обяд, взе въдиците и прекара най-спокойните си часове през последните няколко седмици. Августовската топлина пак беше в разгара си, прогонвайки студа от предишния ден. Лекият ветрец отново действаше успокояващо. Кошовете бяха пълни с омари.

След като се наобядва, той се опъна на палубата със сключени под главата ръце и още веднъж си повтори показанията, които щеше да даде на следствието. Не биваше да забравя, че Адам Никълс го предупреди за евентуални провокиращи въпроси, и трябваше да измисли начин, по който да ги парира.

Най-големият му проблем щеше да бъде връзката с Тина през миналата зима. Как да убеди съдията, без да изглежда мерзавец, че тя го е преследвала?

Изведнъж в съзнанието му изплува нещо, което Вивиан му беше казала. В края на юни, докато се мъчеше да я извади от поредния й пристъп, при който непрекъснато плачеше и твърдеше, че се чувства несигурна, тя въздъхна и му заяви: „Скот, ти си един от онези красавци, по които всички жени си падат. Опитвам се да го разбера. Знам, че и останалите инстинктивно го разбират. Вината не е твоя, ти нищо не можеш да направиш.“

— Виви — изрече на глас той, — благодаря ти, че ми посочи как да се справя на следствието.

Вдигна очи към небето, доближи пръсти до устните си и й изпрати въздушна целувка.

65

Цялото кралско войнство, помисли си Нат Куган, докато четеше списъка на свидетелите, призовани да дадат показания на следствието. Нат беше в кабинета на областния прокурор в Барнстабъл.

Областният прокурор Робърт Шор стоеше прав зад бюрото си и преглеждаше собствените си бележки. Беше го повикал на разговор по обяд, за да координира последните действия, свързани с подготовката за следствието.

— Добре. Сигурно ще има оплаквания, че не сме призовали навреме свидетелите, но процедурата го изисква. Делото е важно и не можем да си позволим да го протакаме. Някакви проблеми?

Съвещанието продължи час и половина. Когато свършваха, двамата мъже бяха на мнение, че ще се представят убедително пред съдията. Но Нат смяташе, че трябва да предупреди областния прокурор.

— Вижте, известно ми е как действа този човек. В състояние е да се разплаче, ако сметне за необходимо. Може и да не е успял като актьор в театъра, но, повярвайте ми, не е изключено да го направи в съда.

66

В петък сутринта Адам излезе от къщи веднага щом Ейми пристигна.

— Налага се да поговоря със свидетелите, които ще потвърдят посещенията на Тина при Скот във Флорида — обясни той на Помили.

— Джан ще дойде да ме вземе в десет часа — отвърна механично тя. — Ще се върна най-късно до два и половина. Кари Бел ще чисти днес, така че двете с Ейми ще бъдат вкъщи с Хана. Това устройва ли те?

— Помили! — Адам понечи да я прегърне, но тя се обърна и се отдалечи.

— Искате ли да ми кажете какво има? — попита Джан Помили, докато преминаваха по моста от Морис Айланд, за да излязат на пътя, който водеше към фара и шосе №28.

— Според съпруга ми и психиатъра, който ме лекува, мястото ми е в изолационната.

— Подобно твърдение е абсурдно!

— Да. И няма да им позволя да постъпят така с мен. Но нека да не го обсъждаме повече. Джан, останах с впечатлението, че Фийби се опитва да сподели нещо с мен. Завчера, когато беше у дома, тя видя папките си и мисля, че ги позна.

— Възможно е — отвърна Джан. — Понякога Фийби, изглежда, наистина има просветления.

— В тона й се долавяше възбуда. Убеждаваше ме, че Мехитабел е била невинна. Спомена нещо като: „Тобаяс Найт. Отговорът е в папката за плячкаджиите.“ Намирате ли някакъв смисъл в думите й?

— Не, наистина. Знаем, че Тобаяс Найт е построил къщата „Помни“, и вероятно те са свързани с този факт. Но днес, докато избирах местата, където да ви заведа, научих, че е направил една от най-старите къщи в Истхам. Ако разполагате с време, можем да се отбием там. В сградата се помещава историческото дружество и нищо чудно да са събирали сведения за майстора.

67

— Тина се запозна със Скот Коуви именно тук — каза Лиз Мърфи на Адам. — Той дойде да вечеря с някои хора от театъра и тя веднага започна да кокетничи с него. А едва ли някоя друга жена умее да го върши по-добре от нея.

Адам разговаряше с младата сервитьорка в канцеларията на „Даниъл Уебстър“ в Сандуич.

— Това беше през юли миналата година, нали?

— В началото на юли. Тогава Тина ходеше с Фред. Много приятен мъж. Но тя го заряза веднага щом Скот се появи на хоризонта.

— Смятахте ли, че Скот има сериозни намерения към Тина?

— Боже мой, не, естествено! Всички разбрахме, че Скот преследва много по-големи цели. Не би се оженил за жена, която работи, за да си изкарва прехраната. Разправяхме на Тина, че е луда, защото е зарязала Фред заради него.

— Известно ли ви е дали Тина се е виждала със Скот през зимата?

— Знаеше, че той е в Бока Рейтън, и искаше да започне работа там. Но според мен Скот я е уверил, че ако всичко е наред, ще се върне в Кейп Код.

— За Тина не беше тайна, че Скот се среща с Вивиан Карпентър, нали?

— Не, но този факт не я притесняваше. — Точно това, което ми каза Скот, помисли си Адам. — А Вивиан знаеше ли за Тина?

— Не виждам как е могла да разбере, освен ако самият Скот не си е признал.

— Известно ли ви е защо Тина напусна работата си тук?

— Обясни ми, че Скот се е оженил, а тя отново се среща с Фред. Държала да бъде свободна вечер, за да е с него. Почвал работа рано и си лягал най-късно в десет часа. Искаше да сервира само на закуска и на обяд, а тук не беше възможно.

— Лиз, ще бъдете призована като свидетел на следствието. Не се притеснявайте. Областният прокурор ще ви зададе почти същите въпроси като мен.

Другата сервитьорка, Алис Риган, идваше на работа в единайсет часа и Адам трябваше да я изчака. Нейният разказ потвърди думите на Лиз Мърфи. Адам знаеше, че областният прокурор ще се заяде с Тина, понеже е постъпила на работа в Чатам в ресторант, посещаван често от бившия й любовник, но това щеше да навреди на Тина, а не на Скот.

Адам потегли по шосе №6А и се отби в съда. Остави в кабинета на областния прокурор имената на Лиз Мърфи и Алис Риган, за да ги добавят в списъка на свидетелите, които искаше да бъдат призовани.

— Може би ще предложа още няколко — заяви той на помощник областния прокурор.

Следващата му спирка беше Орлиънс — искаше да разпита един рибар, чиято лодка бе потопена по време на бурята, отнела живота на Вивиан Карпентър.

68

Кари Бел бършеше кухненските шкафове и си бъбреше с Ейми.

— Очарователно бебе — каза тя. — И е толкова послушна.

Ейми хранеше Хана.

Бебето сякаш схвана комплимента, защото отправи ослепителна усмивка на Кари и бръкна с юмручето си в бурканчето с пюре от праскови.

— Хана! — запротестира Ейми и се разсмя.

— И ще прилича много на брат си — отбеляза Кари.

— И аз мисля така — съгласи се Ейми. — На снимката на нощното шкафче на мисис Никълс приликата е голяма.

— Още по-голяма е на касетата, която мистър Никълс донесе миналата година. — Кари сниши глас и продължи: — Нали знаеш, че чистех малката къща до жилището на Елейн, която той нае. Веднъж влязох и го видях да гледа касета, в която Боби тича към майка си. Кълна се, че сърцето ми се късаше, докато наблюдавах изражението на лицето му. — Тя вдигна старинната кукла. — Не ти ли омръзна да я вадиш от столчето на Хана, Ейми? Защо не я сложиш в старата люлка в стаята на бебето? Според мен мястото й е точно там.

69

Към един часа десетина страници от бележника на Помили вече бяха изписани. Разполагаше и с двучасов запис на разговорите, които беше провела.

Докато Джан караше по шосе №6 към Истхам, Помили разсъждаваше на глас върху приликите между историите, които беше чула.

— Всички хора, с които се срещнахме, смятат, че ако в къщите им има някакво необяснимо чуждо присъствие, то не им пречи, а напротив. Но Сара, приятелката ви от Брустър, го е усетила само веднъж.

Джан я погледна и попита:

— Тоест?

— Сподели, че рано сутринта, докато спели с мъжа си, се събудила от шум по стълбите. После вратата на спалнята се отворила и тя видяла, че по килима има следи от стъпки.

— Да.

Помили прелисти бързо бележника си.

— Сара твърди, че й станало много приятно. Ето как се изрази: „Почувствах се като дете, когато майка му подпъхва одеялото, докато го завива.“

— Правилно, точно това бяха думите й.

После усетила потупване по рамото и чула глас, сякаш някой й говорел. Но го е чула с ума си, а не с ушите си. Знаела е, че е Абигейл Хардинг, жената, за която е била построена къщата. Абигейл изказала задоволството си от възстановяването на някогашното великолепие на къщата.

— Сара винаги описва по един и същи начин преживяването си.

— Значи Абигейл е имала повод да потърси връзка със Сара. Искала е да й предаде нещо. Сара спомена, че оттогава не се е случило нищо необичайно. Но може би сега, когато долавя благоприятното присъствие на жената, тя просто усеща спокойната атмосфера в дома си. Тоест опитвам се да кажа, че навярно някаква недовършена работа кара покойниците да останат приковани към този свят.

— Възможно е — съгласи се Джан.

Спряха за малко, за да обядват в едно крайбрежно ресторантче в Истхам, а после отидоха да видят къщата, построена от Тобаяс Найт в града. Намираше се на шосе №6 и беше заобиколена от ресторанти и магазини.

— Не може да се сравнява с местността, където е издигната къщата „Помни“ — отбеляза Помили.

— Домовете на повечето морски капитани са разположени далеч от брега. Ранните заселници са се страхували от североизточния вятър. Но тази сграда прилича на къщата „Помни“, макар и да не е толкова красива. Построена е през хиляда шестстотин деветдесет и девета година. Както виждате, липсва ветрилообразният прозорец на входната врата.

— Капитанът и Мехитабел са го донесли от Англия — заяви Помили.

— Не знаех това. Сигурно сте го научили от архива на Фийби.

Помили не отговори. Влязоха в къщата и спряха на рецепцията, взеха материали за сградата и обиколиха стаите. По вътрешното разпределение красиво реставрираната постройка приличаше на къщата „Помни“.

— Стаите тук са по-големи — каза Джан, — но другата къща е по-изящна.

Докато се връщаха в Чатам, Помили мълча през целия път. Нещо я притесняваше, но не осъзнаваше какво точно. Нямаше търпение да се прибере вкъщи и да поговори с Кари Бел, преди да си е тръгнала.

70

Фред Хендин беше дърводелец при един дребен предприемач от Денис, който се занимаваше с преустройство на сгради. Харесваше си работата. Особено приятно му беше да докосва дървото. То имаше свой собствен дух и вродено достойнство. Фред смяташе същото и за себе си.

Тъй като сега къщите по крайбрежието се търсеха много, струваше си да се преустройват евтини сгради, разположени в хубави парцели. В момента работеха точно в такава къща. Беше на около четирийсет години и на практика я строяха наново. Част от проекта предвиждаше да се събори всичко в кухнята, освен стените, да се заменят секциите от талашит, които обикновено се мотаеха в подобни постройки, с направени по поръчка шкафове от черешово дърво.

Фред беше хвърлил око на една подобна къща на отсрещната страна на улицата — имаше собствен плаж и прекрасна гледка към океана. Наблюдаваше как местният агент по недвижими имоти води купувачи, но нито един от тях не се решаваше да я вземе. Не можеха да пренебрегнат факта, че сградата е в окаяно състояние. Фред знаеше, че ако я купи и се потруди шест месеца, ще притежава красиво жилище и ще е направил добра инвестиция.

До края на август има само още две седмици, помисли си той. После цената ще падне. През зимата много рядко се купуват къщи на Кейп Код.

Фред седеше на една маса с останалите момчета и обядваше. Разбираха се добре по време на работа, а през почивките си подхвърляха шеги и се смееха.

Заговориха за следствието по повод смъртта на Вивиан Карпентър Коуви. Мат, електротехникът, беше свършил някаква услуга на Вивиан през май наскоро след женитбата й.

— Никак не беше лесна — отбеляза той. — В деня, когато бях у тях, съпругът й отиде до магазина и се забави. Когато се върна, тя се нахвърли върху него и му заяви, че няма да се остави да я прави на глупачка. Каза му да си събира багажа. После започна да плаче и увисна на врата му, когато той й припомни, че е трябвало да се отбие в химическото чистене и затова е закъснял. Повярвайте ми, тази жена си я биваше.

Сам, който отскоро беше при тях, рече:

— Говори се, че Коуви имал приятелка, някаква сервитьорка, която била страхотна мадама.

— Няма значение — отвърна намръщено Мат, като погледна крадешком към Фред.

Фред напъха салфетката в пластмасовата чаша за кафе.

— Точно така. Няма значение — сопна се той и доброто му настроение се изпари. Бутна назад стола и стана от масата.

Когато отново се върнаха на работа, му трябваше известно време, за да се успокои. Не можеше да приеме много неща. Предишната вечер, след като детективът си тръгна, Тина призна, че през зимата е пътувала няколко пъти до Флорида, за да се вижда с Коуви.

Докато закачаше шкафовете, Фред се питаше какво значение има това. Както Тина подчерта, тогава двамата с нея бяха скъсали. Но защо е трябвало да лъже? Фред се чудеше дали казва истината, като твърди, че след женитбата на Коуви не е имала връзка с него. Ами през последните няколко месеца след смъртта на жена му?

В края на деня, когато се прибра вкъщи, за да изчака Адам Никълс, все още си задаваше въпроса дали отсега нататък ще е способен да вярва на Тина.

Не възнамеряваше да споменава нищо пред адвоката на Коуви. За момента реши да остане на страната на Тина. Щеше да й подари годежния пръстен, за да се яви с него на следствието. По думите на детектива полицаите спокойно можеха да обвинят Тина в съучастие в убийство. Тя сякаш не осъзнаваше колко сериозно е всичко.

Сега щеше да я подкрепи, но ако лошото чувство продължаваше да го тормози, едва ли щеше да се ожени за нея. Един мъж трябва да има достойнство.

Потънал в мрачни размисли, Фред си спомни за всичките красиви подаръци, които й беше направил през лятото — даде й златния часовник, перлите и брошката на майка си. Тя ги държеше в онази куха книга, която представляваше кутия за бижута, на една лавица във всекидневната в апартамента си.

След като приключеше следствието, ако решеше да прекрати връзката си с Тина, Фред щеше да си вземе годежния пръстен, а също и другите неща.

71

Следобедът в агенцията за недвижими имоти „Аткинс“ беше доста натоварен. Елейн получи две нови предложения и отиде да види къщите. Веднага фотографира едната — красиво копие на кораб с хоризонтални рейки на Райдърс Понд.

— Бързо ще се продаде — увери тя собственика.

Другата къща от години се ползваше от наематели и беше наложително да се постегне. Елейн тактично изказа предположението, че ако тревните площи се окосят и храстите се подкастрят, цялостният ефект ще се подобри значително. Къщата се нуждаеше и от сериозно почистване. С неохота предложи да изпрати Кари Бел — тя си имаше недостатъци, но никой нямаше да свърши работата по-добре от нея.

Обади се на Мардж по телефона в колата.

— Прибирам се направо вкъщи. Джон и Ейми ще дойдат на вечеря. Искам да проявя негативите, преди да се захвана с готвенето.

— Започваш да се привързваш към домакинските задължения — пошегува се Мардж.

— Може и да си права.

Когато се прибра вкъщи, Елейн проведе още един телефонен разговор, този път със Скот.

— Защо не дойдеш да вечеряш с нас?

— Само ако ми разрешиш да донеса вечерята. Току-що слязох от лодката с кофа омари.

— Знаех си, че си струва да ти се обадя. Получи ли снимката?

— Да.

— Дори не ми благодари — отвърна заядливо Елейн. — Но ти е известно защо ти я изпратих.

— Да, известно ми е — да ми напомня за нещо.

— До скоро виждане, Скот.

72

Кари Бел чистеше с прахосмукачката на горния етаж, когато Джан остави Помили пред къщата. Помили се качи при нея.

— Ейми изведе бебето с количката, мисис Никълс — обясни й Кари. — Златно бебе имате, така да знаете.

— Невинаги е толкова прекрасно — усмихна се Помили и се огледа. — Всичко свети. Благодаря ти, Кари.

— Просто обичам да си върша работата както трябва. Искате ли да дойда следващата седмица?

— Разбира се. — Помили си отвори чантата, извади портмонето и молейки се наум, започна да насочва разговора в желаната от нея посока. — Кари, от какво се уплаши миналия път, когато беше тук? Бъди спокойна, че това, което си приказваме, ще си остане между нас.

Кари явно се притесни.

— Мисис Никълс, сигурно съм си въобразила. Както казва мис Аткинс, доста съм тромава. Навярно съм стъпила на разхлабена дъска и съм разклатила люлката.

— Може би. Но също ти се е сторило, че чуваш стъпки на горния етаж. Или поне така разбрах от думите на Ейми.

Кари се приведе напред и сниши глас:

— Мисис Никълс, обещавате ли, че мис Аткинс няма да научи нито дума за разговора между нас?

— Обещавам.

— Мисис Никълс, тогава наистина чух нещо, а днес влязох с тежки стъпки в детската стая, но люлката не помръдна.

— Значи сега не забеляза нищо необичайно?

— Не. Но съм малко разтревожена за Ейми.

— Защо? Какво се случи?

— О, нищо. Преди Хана да се събуди, Ейми четеше в малката гостна. Вратата на стаята беше затворена. Стори ми се, че я чух да плаче. Не исках да проявявам любопитство и не влязох при нея. Знам, че е притеснена от предстоящата женитба на баща й и мис Аткинс. По-късно я попитах дали нещо не я безпокои, но тя отрече. Нали познавате децата на тази възраст — понякога си изливат душата, а друг път ти заявяват, че не е твоя работа.

— Да, права си. — Помили й подаде сгънатите банкноти: — Много ти благодаря.

— И аз ви благодаря. Вие сте добра жена. Ще ви кажа, че и аз имам тригодишно дете и мога да ви разбера колко ужасно сте се чувствали, когато сте загубили прелестното си момченце. Миналата година, когато гледах касетата, очите ми се напълниха със сълзи.

— Гледала си касета с Боби?

— Мистър Никълс я донесе, когато нае онази малка къща. Разправях на Ейми, че лицето му беше ужасно тъжно, докато я гледаше. Бяха двамата с Боби в плувния басейн, после мистър Никълс го извади от него и го сложи на терасата, а вие повикахте момченцето и го се затича към вас.

Помили преглътна бучката в гърлото си.

— Направихме записа две седмици преди катастрофата — отвърна тя, като се опитваше да запази гласа си спокоен. — Не можах да намеря сили да изгледам касетата. Беше толкова щастлив ден.

Сега искам да я видя, помисли си Помили. Готова съм да я изгледам.

Кари прибра парите в портмонето си.

— Тогава мис Аткинс беше при мистър Никълс и той й разказваше за Боби. Спомена, че се чувства виновен, защото в деня на катастрофата не бил с вас, а играел голф.

73

Добра работа свърших, мислеше си Адам, докато се движеше по тесния път, който водеше към къщата „Помни“. За жалост имам още един ангажимент. Наближаваше три часа, а в пет му предстоеше да се срещне с Фред Хендин.

Но поне щеше да си бъде у дома за малко, а времето беше идеално за къпане. Дано Помили имаше желание да отиде с него на плаж.

Колата на Ейми беше на алеята. Обзе го смесено чувство на облекчение и раздразнение. Момичето беше добро и съвестно, но би било чудесно, ако можеха да бъдат сами с Помили и Хана, без някой постоянно да им се мотае в краката.

Чудеше се, след като той реагира по този начин, какво ли й е на Помили. Със свито сърце осъзна, че двамата бързо се връщат към отношенията си, преди Помили да забременее с Хана — отдалечени един от друг, непрекъснато готови да избухнат.

В къщата нямаше никой. Ако Помили се е върнала, дали не бяха отишли на плаж? Приближи се до ръба на скалата и погледна надолу.

Помили седеше с кръстосани крака върху одеялото, облегнала на гърдите си Хана. Идеална картина, помисли си Адам. Косата на Помили се развяваше на гърба й. Стройното й тяло беше загоряло и красиво. Двете с Ейми изглеждаха потънали в разговор.

Ейми лежеше на пясъка с лице към Помили, подпряна на лакът и обхванала с длан брадичката си. Сигурно не й е лесно, каза си Адам. Винаги е малко страшно, когато човек отива да учи в колеж, а според Елейн момичето все още не може да се примири с факта, че баща й ще се жени втори път.

— Елейн заяви също: „Тя не разбира какъв късмет има, че Джон е в състояние да си позволи да я изпрати в Чапъл Хил.“

Елейн не беше завършила колеж. Преди двайсет и една години в края на лятото, когато всички от групата се подготвяха да постъпят в елитни училища, майка й току-що отново си беше загубила работата и на Елейн й се наложи да постъпи като машинописка в една агенция за недвижими имоти. Очевидно се е справяла много добре, разсъждаваше Адам, защото сега тя притежаваше агенцията.

В този момент Помили вдигна нагоре очи. Адам се спусна по стръмната пътека. Когато стигна до тях, усети, че присъствието му не е желано.

— Здравейте — неуверено ги поздрави той.

Помили не му отговори.

Ейми скочи на крака.

— Здравейте, мистър Никълс. Няма ли повече да излизате?

— И аз те питам същото, Адам — каза Помили. — Защото, ако оставаш, Ейми би искала да си тръгне.

Адам се опита да не обърне внимание на хладния й тон.

— Добре, Ейми, можеш да си вървиш.

Клекна на одеялото и изчака Ейми да се сбогува с Хана и с Помили. Когато момичето се отдалечи, Адам заяви:

— Ще отида да си сложа банския, щом тя се преоблече и си тръгне.

— И ние ще дойдем с теб. Стига ни толкова плаж за днес.

— По дяволите, Помили, няма ли най-после да престанеш?

— Какво имаш предвид?

— Мила, не бива да допускаш отново да се отдалечим един от друг — умолително й отвърна той.

Хана го погледна неуверено.

— Всичко е наред, миличка, просто се мъча да накарам майка ти да спре да ми се сърди — успокои я той.

— Адам, не става дума за сърдене. Говорих с доктор Кауфман. Ще ни се обади в четири и половина. Отказвам категорично да постъпя в болница. Опитах се да се свържа и с мама в Ирландия, но не я открих. Поръчах да й предадат да ми позвъни веднага. Ще я помоля да прекъсне пътуването си. Ако по някакъв начин ти и доктор Кауфман успеете да ме вкарате в болницата против волята ми, тогава моята майка, която по професия е медицинска сестра, ще се грижи за бебето ми, а не твоята приятелка Лейн.

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш?

— Адам, когато дойде тук миналата година, виждахте ли се с Елейн?

— С нея сме стари приятели. Естествено, че се виждахме. Но това не означава нищо.

— Както се изрази снощи, ти не си човек, който би ме целунал и би си признал всичко. Но на какво основание тя е гледала заедно с теб касетата със записа на моето детенце?

— За бога, Помили, Елейн просто се отби, докато бях пуснал касетата. А аз всъщност не гледах Боби, а теб.

— С любимата си.

— Не, с една стара приятелка.

— Която е споменала пред бъдещата си заварена дъщеря, че след като ме натикате в психиатричната клиника в Ню Йорк, ти ще се върнеш тук с Хана.

Адам се изправи на крака.

— Ще отида да се преоблека, а после ще поплувам.

— Нима ще оставиш Хана сама с мен?

Той не отговори, а се обърна и се отдалечи.

Помили го наблюдаваше, докато се изкачваше по пътеката. Беше се навел напред и вървеше с ръце в джобовете. Спомни си, че Кари Бел го е чула да споделя с Елейн за вината, която чувства, понеже не е бил с нея по време на катастрофата.

Точно след смъртта на Боби каза същото и на нея, а тя му отвърна гневно: „Не се опитвай да ме накараш да се чувствам по-добре. Отдавна се беше уговорил за тази среща. Не исках да променяш плановете си заради поканата, която получих в последния момент.“

Адам никога повече не спомена за това.

След няколко минути, когато той се върна, Помили му заяви:

— Адам, познавам се прекрасно. Ще обясня на доктор Кауфман, че вече съм в състояние да се справям сама с пристъпите си. Ще подчертая също, че ако ти не можеш да приемеш този факт, бракът ни няма да продължи дълго. В историята за къщата „Помни“ се разказва за един съпруг, който не вярвал на жена си. Не повтаряй грешката му.

74

По пътя към къщи Ейми си блъскаше главата дали да предупреди баща си. Според нея Кари Бел сигурно щеше да го уведоми, че е плакала. Мисис Никълс я попита за това.

— Не съм плакала — отрече тя. — Честна дума. На Кари й се счуват разни неща.

Сметна, че мисис Никълс й повярва, но баща й вероятно щеше да приеме думите на Кари Бел за истина. Напоследък той постоянно се тревожеше за нея. Можеше поне да спре да я уверява колко чудесно ще е отново да има майка.

През следващия месец навършвам осемнайсет години, мислеше си Ейми. Крайно време е татко да спре да превъзнася Елейн пред мен. Ще се радвам да се ожени, но не бих искала точно тя да му стане съпруга.

Тази вечер възнамеряваше да ходи с приятелите си в Хаянис. Но Елейн беше решила да ги покани на гости и баща й я помоли, всъщност почти й заповяда да отиде с него, като накрая заяви настоятелно: „Не наранявай чувствата на Елейн.“

С нетърпение очаквам да започне семестърът, каза си Ейми, когато зави от главната улица към околовръстния път. После въздъхна. О, мамо, защо си отиде толкова рано?

Може би по тази причина чувстваше мисис Никълс страшно близка. Точно както на нея й липсваше майка й, на мисис Никълс й липсваше нейното момченце. Но сега мисис Никълс имаше Хана.

А аз имам Елейн, горчиво си помисли тя, докато караше по алеята към дома си.

По-късно обаче беше доволна, че баща й я накара да го придружи на вечерята. Там беше Скот Коуви и тя му помогна да сварят омарите, които беше донесъл. Беше страшно мил и макар да имаше толкова много проблеми, не занимаваше хората с тях. Разказа й за Чапъл Хил.

— Една от пиесите, с които се представяхме на турнето, се игра в колежа десетина дни. Великолепен град. Ще ти бъде безкрайно забавно.

Ейми забеляза, че по време на вечерята избягваха да говорят за следствието. Елейн не пропусна да я попита дали Кари Бел отново не е чула стъпки, докато е чистила през деня.

Момичето се възползва от възможността да спомене за плача:

— Не, ала може би ще сподели с вас, че ме е чула да плача. Но се е заблудила.

— Чула е плач? — попита Елейн. — Помили ли беше?

— Не, защото мисис Никълс беше навън с мисис Пейли, а когато се върна, изглеждаше добре.

Ейми не желаеше да разговаря с Елейн за мисис Никълс. Елейн смяташе, че тя е на ръба на нервната криза. Ако бях дошла с колата си, мислеше си Ейми, щях да си тръгна. Не ми се стои повече тук.

Когато Скот Коуви се накани да си върви, реши да не пропуска тази възможност.

— Скот, имате ли нещо против да ме откарате у дома? — попита го тя. После положи усилие гласът й да прозвучи уморено и се обърна към баща си: — Татко, днес ми беше доста натоварено и ми се ще да се прибера. Освен ако не трябва да ви помогна да измиете съдовете, Елейн?

— Не, върви си. Да се грижиш за едно бебе цял ден не е лека работа.

След като ги убеди колко е уморена, Ейми осъзна, че няма какво да прави през останалата част от вечерта. Не можеше да им съобщи, че възнамерява да се срещне с приятелите си. По телевизията не даваха нищо интересно, а не й беше удобно да накара Скот да я заведе в някой видеоклуб. Чакай малко, каза си тя, Елейн има чудесна колекция от стари филми. Непрекъснато дава касети на татко.

— Елейн, може ли да взема няколко касети от вас? — попита тя.

— Да, избери си каквито искаш — отвърна Елейн. — Но не забравяй да ми ги върнеш.

Много добре знам, че трябва да й ги върна, помисли си обидено Ейми. Баща й тъкмо започваше една от безкрайните си, безсмислени истории, когато тя влезе във всекидневната.

Най-дългата стена беше покрита с шкафове. Половината от тях бяха пълни с видеокасети, а заглавията на филмите бяха подредени по азбучен ред. Ейми ги прегледа и избра „Момичето от провинцията“ с Грейс Кели и „Конски пера“, комедия с участието на братята Маркс.

Тъкмо се канеше да излезе от стаята, когато се сети за един стар филм, който отдавна имаше желание да гледа — „Раждането на една нация“. Дали Елейн го имаше?

Изчете бавно заглавията, започващи с буквата „Р“, и го откри. Когато го сваляше от лавицата, няколко касети паднаха на пода. Докато ги нареждаше на мястото им, разбра защо стърчат навън. Зад тях имаше касета, изправена отвесно до стената.

На касетата имаше етикет: БОБИ — ИСТ ХАМПТЪН — ПОСЛЕДЕН ЗАПИС. Дали беше онази с малкото момченце на семейство Никълс, която Кари Бел е гледала миналата година?

Страшно ми се иска да я видя, помисли си Ейми. Елейн може би е забравила, че е тук. Тъй като е на семейство Никълс, тя вероятно не би се съгласила да ми я даде. Ще я върна с останалите, без да споменавам нищо.

Пусна касетите в чантата си и се върна в столовата.

Баща й тъкмо свършваше историята си.

Скот Коуви се усмихваше учтиво. Елейн едва си поемаше въздух от смях. Винаги когато чуеше престорения й кикот, на Ейми и се искаше да я удуши. Спомни си какво казваше в подобни случаи майка й: „Джон, ще ми обещаеш ли твърдо, че поне една седмица няма да се натрапваш на никого с този многословен и скучен монолог?“

А после се смееше със, а не на татко.

75

— Не, не съм увеличила дозата на лекарството — заяви Помили на доктор Кауфман. — Не смятам, че е необходимо.

Говореше от апарата в библиотеката, а Хана седеше в скута й. Адам слушаше по телефона в кухнята.

— Помили, имам чувството, че гледаш на нас с Адам като на врагове — отвърна доктор Кауфман.

— Не, не е вярно. Не ви казах, че бавачката ме е видяла на „вдовишката площадка“, понеже според мен Ейми греши. Впоследствие тя самата стигна до този извод.

— Тогава кого е видяла?

— Смятам, че не видяла никого. На комина има метална лента. Когато слънцето я огрява, се създава впечатлението, че нещо там се движи.

— А халюцинациите за влака и за виковете на Боби? Каза ми, че си се страхувала да вземеш Хана от креватчето.

— Исках да спре да плаче, но се боях да я вдигна на ръце, защото цялата треперех. Съжалявам, че постъпих така. Но дори когато нищо им няма, понякога майките оставят бебетата си да поплачат известно време.

Докато говореше, Хана дърпаше косата й. Помили наведе глава.

— Ох!

— Помили! — стреснато извика Адам.

— Бебето ме дърпа за косата и аз изохках. Доктор Кауфман, моля ви да изслушате това, което се опитвам да ви обясня. Адам е готов да пусне слушалката и да хукне към мен при най-слабия звук, който издавам. Струва ми се, че трябва да лекувате не мен, а по-скоро друг. — Тя замълча и прехапа устни. — Сега ще затворя телефона и ще ви оставя да си поприказвате двамата. Ако сте в състояние да ме вкарате в психиатричната клиника против волята ми, ще трябва да изчакате, докато мама се върне от Ирландия, за да се грижи за бебето ми. Междувременно аз ще остана в тази самотна къща и ще продължа да пиша книгата си. Когато се появиха тия пристъпи, вие заявихте пред мен и пред Адам, че той трябва да ме подкрепи. Аз обаче не съм усетила подкрепата му, а всъщност се нуждая от нея. Но ще дойде време, когато повече няма да ми е необходима, и тогава ще се откажа и от него.

Помили тихо остави слушалката.

— Е, Хана, свършихме с тях.

Беше точно пет без двайсет. В пет без седемнайсет Адам се приближи до вратата на библиотеката.

— Непрекъснато ти повтарям, че не ми е приятно, когато ми се сърдиш. — Замълча за миг, а после продължи неуверено: — Трябва да се срещна с Фред Хендин. Не ми се ходи при него. Съжалявам, че се заех със случая. Но тъй като сме прекалено откровени, бих искал да ти припомня, че ти настоя да помогна на този човек.

— Така беше — отвърна Помили.

— Но след като се върна, бих желал да излезем да вечеряме навън. Нахрани нейно величество, докато ме няма, и ще я вземем с нас. Правехме го с Боби.

— Да.

— И още нещо. Когато се свържеш с майка си по телефона, не я карай да прекъсва почивката си. Доктор Кауфман смята, че си добре, а и аз също. От теб зависи дали ще задържиш бавачката на Хана, или не.

После Адам напусна библиотеката. Помили изчака, докато той затвори вратата на кухнята, и заяви:

— Хана, човек понякога трябва да им се противопостави. Спокойно, всичко ще се оправи.

В шест и половина, точно когато Помили излизаше от банята, майка й се обади от Уексфорд.

— Помили, предадоха ми да ти позвъня веднага. Било спешно. Какво има?

Помили се постара гласът й да прозвучи весело.

— Нищо особено, мамо. Исках просто да разбера как си. Хана си разказва смешки. Лежи на леглото ми и се хили… Не, не ти се обадих по някакъв специален повод… Добре ли са Джак и Филис?

Още говореше по телефона, когато Адам влезе в спалнята. Тя му махна.

— Мамо, нека да разкажа на Адам накратко за пътуването. Той ще се радва да научи някои неща. — Тя му обясни набързо: — Сега Фил проследява родословието на баща ми. Прегледала е пет поколения и е стигнала до хиляда осемстотин и шейсета година. Попаднала е на Ейдриън Маккарти, преподавател в колежа Тринити. Родът Маккарти страшно се е издигнал в очите й. Търсенето продължава. — Подаде му слушалката. — Кажи бързо „здравей“ на тъща си.

Докато Адам говореше с майка й, Помили го разглеждаше внимателно и осъзна колко уморен изглежда. Хубава отпуска кара, няма що, помисли си тя.

Когато той затвори телефона, Помили заяви:

— Не е задължително да вечеряме навън. Рибният пазар още е отворен. Защо не идеш да купиш нещо?

— Всъщност идеята ти е добра. Благодаря ти, мила.

Донесе ескалопи, зеленчуци и френски хляб.

Гледаха известно време залеза заедно с Хана. След като я настаниха в креватчето, двамата приготвиха вечерята. По мълчаливо съгласие не обсъждаха разговора с доктор Кауфман.

Адам й разказа за срещите, които бе имал през деня.

— Показанията на тези сервитьорки, както и на приятеля на Тина, ще влязат в работа. Оказва се, че Скот Коуви е сметкаджия.

— Но определено не е убиец.

— Не, разбира се.

След вечеря и двамата почетоха малко. Не бяха забравили острите реплики, които си размениха, и почти не разговаряха.

Легнаха си в десет и половина, като все още усещаха, че не са в състояние да се приближат един до друг. Помили се почувства ужасно изморена и бързо заспа.

„Мами, мами!“ Беше онзи следобед в Ист Хамптън две седмици преди смъртта на Боби. Прекарваха почивните дни с Луис Милър, единия от съдружниците на Адам. Луис правеше записи с видеокамерата си.

Адам и Боби бяха в басейна. Адам извади детето от водата, сложи го на терасата и го подкани: „Иди при мама.“

Боби се затича към нея с протегнати ръчички и с весела усмивка. „Мами, мами!“

Тя го вдигна на ръце, обърна го с лице към камерата и го попита: „Как се казваш?“

„Лобълт Адам Нико“ — гордо отвърна момченцето.

„А как ти викат всички?“

„Боби.“

„А ходиш ли на училище?“

„На забавачка.“

„На забавачка“ — повтори Помили, засмя се и записът свърши.

Боби! Боби!

Тя плачеше. Адам се беше надвесил над нея.

— Спокойно, скъпа.

Помили отвори очи.

— Този път беше просто сън.

Докато Адам я прегръщаше и успокояваше, Хана се обади от другата стая. Помили се изправи в леглото.

— Аз ще отида при нея — заяви Адам и бързо стана от леглото.

Донесе Хана в спалнята.

— Ето го момичето, мамо.

Помили обхвана с ръце бебето. Хана се сгуши в нея и тя се почувства спокойна и изцелена.

— Заспивай, скъпа — тихо промълви Адам. — Ей сега ще приспя бебка.

Помили се унесе, спомняйки си щастливия, жизнерадостен глас на Боби: „Мами, мами!“ Следващото лято и Хана щеше да може да й вика така.

След малко усети, че Адам взе Хана от ръцете й. Няколко минути по-късно той я притегли към себе си и прошепна:

— Скъпа, не бива да правиш само едно: да отричаш, че имаш халюцинации.

76

13 август

В събота към обяд Нат Куган покорно придружи жена си до центъра на града. Годишнината от сватбата им наближаваше и Деби беше видяла някаква картина в една от галериите. Смяташе, че ще стои чудесно над камината.

— Представлява панорамна гледка на океана и на брега — обясняваше му тя. — Според мен, ако човек всеки ден я гледа, ще има чувството, че живее във водата.

— Щом ти харесва, купи я, миличка.

— Не, искам и ти да я погледнеш.

Нат не разбираше много от изкуство, но когато видя акварела, реши, че картината е доста аматьорска и не струва двеста долара, както пишеше на етикета.

— Разбирам, че не ти харесва — отбеляза Деби.

— Хубава е.

Собственикът на галерията се намеси:

— Художникът е само на двайсет и една години, но е талантлив. Някой ден картината може би ще струва много пари.

Не съм очарован, каза си Нат.

— Ще си помислим още малко — заяви Деби. След като излязоха навън, тя въздъхна: — Днес не ми изглежда толкова красива. Е, нищо.

Галерията беше близо до главната улица.

— Ще обядваме ли? — попита Нат.

— Може би искаш да излезем с лодката?

— Не, предпочитам да отидем в „Уейсайд“. Тина днес е на работа и ми се иска да ме види в ресторанта. По-лесно ще разобличим Коуви, ако я накараме да се обърка, докато дава показания.

Минаха покрай агенцията за недвижими имоти „Аткинс“. Деби спря и се загледа във витрината.

— Винаги проверявам, за да видя дали няма нови снимки на къщи по крайбрежието — каза тя. — В края на краищата не е изключено някой ден да спечелим от лотарията. Страшно съжалявах, когато свалиха снимката на къщата „Помни“. Много ми харесваше. Мисля, че от нея дойде вдъхновението ми да проявя интерес към акварелите…

— Виж, като че ли Мардж се кани да я върне обратно на мястото й — прекъсна я Нат.

В кабинета на Елейн Мардж отвори задната страна на витрината и докато я наблюдаваха, сложи на празното място снимка в красива рамка. Забеляза ги, помаха им и излезе да си поговорят.

— Здравейте, детектив Куган. Мога ли да ви бъда полезна с нещо? Имаме няколко изключително привлекателни къщи.

— Засега не възнамеряваме да купуваме — отвърна Нат. — Съпругата ми се е влюбила в тази снимка. — Той посочи къщата „Помни“. — За съжаление е доста над възможностите ни.

— Тя просто привлича клиентите — отбеляза Мардж. — Всъщност е копие на снимката, която преди стоеше тук. Елейн го направи заради Адам Никълс и аз го слагам тук, докато той дойде да си го прибере. Елейн даде оригинала на Скот Коуви.

— На Скот Коуви?! — възкликна Нат. — За какво му е?

— Според нея той проявявал интерес към къщата „Помни“.

— Мислех си, че час по-скоро иска да се махне от Кейп Код — заяви Нат. — Ако, разбира се, му позволят да го направи.

Изведнъж Мардж се почувства неловко, усещайки, че навярно е навлязла в забранена територия. Знаеше, че Нат Куган води разследване на Скот Коуви. От друга страна, това му беше работата, а двамата с жена му й допадаха и не беше изключено в бъдеще да им станат клиенти. Мисис Куган продължаваше да се любува на снимката. Мардж си спомни, че Елейн би могла да направи още едно копие от негатива.

— Бихте ли желали да притежавате тази снимка? — попита тя.

— Разбира се — отвърна Деби. — Знам дори къде й е мястото у дома.

— Ще помоля Елейн да ви приготви копие — предложи услугите си тя.

— Значи въпросът е уреден — заключи Нат.

В „Уейсайд“ разбраха, че Тина е болна. Беше се обадила по телефона, за да съобщи, че ще отсъства.

— Вече съм я накарал да се страхува — заяви Нат. — Това е добре.

Докато ядяха руло с пълнеж от омари, изведнъж Деби възкликна:

— Снимката не е същата, Нат!

— Какво искаш да кажеш?

— В нея имаше нещо различно. Чак сега се сетих. Предишната беше с лодка. Не е ли странно?

77

В събота сутринта Адам напомни на Помили да се обади на Ейми, за да я уведоми, че няма да е нужно да идва този ден. Той имаше среща с един експерт, който му беше препоръчал началникът на пристанището в Чатам.

— Трябва ми някой, който да отговори на въпросите на хората от бреговата охрана в Удс Хоул относно мястото, където е било изхвърлено тялото на Вивиан. Но няма да се бавя. Ще се прибера най-късно до един.

По-добре малко, отколкото нищо, помисли си Помили. Може и да не ми повярва, че просто съм сънувала Боби, но поне не възразява да остана вкъщи сама с бебето.

— Тази сутрин искам да работя — отвърна тя. — Ще повикам Ейми да се грижи за Хана, докато дойде време за обяд.

— Ти решаваш, скъпа.

Ейми пристигна точно когато Адам излизаше. Притесни се, когато чу Помили да пита:

— Адам, къде е онази касета с Боби от Ист Хамптън? Вече съм готова да я видя.

— В апартамента е.

— Моля те, би ли я донесъл следващия път, когато ходиш в Ню Йорк?

— Естествено. Ще я гледаме заедно.

Може би трябва да им кажа, че е у мен, разсъждаваше Ейми. Ами ако им стане неприятно, че съм я гледала? Не, по-добре да я върна в къщата на Елейн колкото е възможно по-скоро. Не е изключено мистър Никълс да си спомни, че я е оставил в Кейп Код, и да попита Елейн за нея.

Когато влезе в библиотеката и затвори вратата, Помили веднага усети, че има нещо различно в атмосферата. Беше много студено. Сигурно защото сутрин в тази стая не влиза слънце, помисли си тя. Но все пак реши да не пренася документите в кухнята. Там губеше време да ги прехвърля непрекъснато. Щеше да ги подреди на пода в библиотеката, както правеше в кабинета си в Ню Йорк, и да прикрепи към всяка папка лист хартия, върху който да напише с големи букви какво съдържа. По този начин лесно щеше да намира това, което търси, а когато свършеше да работи за деня, щеше да затвори вратата, без много-много да разтребва.

Цял час разстила с удоволствие папките, после отвори една, до която още не беше се докосвала, и започна да я прелиства.

Скиците бяха най-отгоре. Отново внимателно разгледа портрета на капитана и Мехитабел на кораба, после го закачи на стената до бюрото си. До него сложи собствените си рисунки и портрета, който Джан й донесе от библиотеката в Брустър. Те са почти еднакви, помисли си Помили. Сигурно съм срещнала нещо подобно в папките.

Вече си беше съставила план за работа. Изчете новите материали, търсейки името на Тобаяс Найт.

За първи път попадна на него във връзка с наказанието, наложено на Мехитабел: „По време на църковната служба в Монъмой през третата сряда от август на лето Господне хиляда седемстотин и пето Мехитабел, съпругата на капитан Андрю Фриман, беше осъдена в присъствието на нейния съпруг, на обвинителите й, на човека, извършил прелюбодеяние с нея, който се покая, и на хората, напуснали домовете и задълженията си, за да станат свидетели на наказанието за изневяра.“

Третата сряда през август, каза си Помили. Било е горе-долу по това време. И Андрю е гледал, докато са я измъчвали. Как е могъл да го понесе?

Имаше бележка с почерка на Фийби: „Капитан Фриман е отплувал същата нощ, като е взел със себе си шестседмичното бебе и една робиня индианка за дойка.“

Оставил е Мехитабел в тежко състояние и й е отнел бебето. Помили вдигна очи към портрета, който беше направила на Андрю Фриман. Надявам се, че не си изглеждал силен и сигурен в себе си този ден, разсъждаваше тя. Откачи рисунката от стената, взе въглена и с бързи, уверени движения промени самонадеяното му изражение.

Възнамеряваше да изобрази жестокост, но колкото и да се опитваше, когато свърши, лицето на Андрю Фриман беше изкривено от мъка.

Може би все пак си благоволил да признаеш пред себе си, че съжаляваш за злото, което си й причинил, каза си Помили.

Ейми донесе Хана в кухнята, за да й даде да изпие шишето със сок. Както стоеше с бебето на ръце, нещо я смути. Откъм предната част на къщата долиташе тихо хлипане. Ето какво е чула вчера Кари, помисли си тя. Навярно мисис Никълс се е прибрала по-рано, а ние не сме разбрали.

Мисис Никълс успява да се владее, щом наоколо има хора, но когато е сама, се чувства много потисната, продължи да разсъждава Ейми, чудейки се дали е редно да обсъди случилото се с мистър Никълс.

Ейми се ослуша. Не, това не беше плачът на мисис Никълс. Вятърът отново духаше както вчера и издаваше звук, подобен на хлипане, който отекваше в комина. Пак си сгрешила, Кари, каза си Ейми.

78

14 август

В неделя сутринта Адам настоя след църковната служба да обядват навън.

— Снощи и двамата работихме, макар че плановете ни бяха други, а днес следобед трябва да прекарам най-малко половин час със Скот Коуви — заяви той.

Помили не можа да му откаже, макар да й се искаше да си остане на бюрото. От документите в последната папка на Фийби Спрейг, която прегледа, научи обстоятелствата около смъртта на Мехитабел.

Капитан Андрю Фриман плавал в продължение на две години, след като отвел малката си дъщеря. Мехитабел непрекъснато го чакала на „вдовишката площадка“ на „Никвенум“, както била наричана къщата по онова време.

Когато забелязала платната на кораба му, тя отишла на пристанището, за да го посрещне. „Сърцераздирателна гледка“ — споменаваше в писмото си членът на Градския съвет Джонатан Уийкс.

Страдаща, смирената жена коленичи пред него и го помоли да й върне детето. Той й отговори, че дъщеря й никога няма да види порочната си майка. Заповяда на Мехитабел да се махне от дома му. Но на всички им беше ясно колко болна и уморена е тя и я отнесоха там, а през нощта душата й отлетя на небето.

Според слуховете капитан Фриман станал свидетел на смъртта й и последните й думи били: „Андрю, тук ще чакам детето си и тук умирам, жестоко оскърбена, без да съм извършила грях.“

Докато Помили и Адам седяха в „Ред Фезънт“, където си поръчаха шунка с яйца и холандски сос, тя му разказа какво е прочела в последната папка на Фийби.

— Баща ми обичаше този ресторант — отбеляза Адам и се огледа. — Толкова ми е мъчно, че вече го няма. Ето, и на теб щеше да ти помогне сега. Знаеше с най-големи подробности историята на Кейп Код.

— Бог ми е свидетел, че и Фийби Спрейг я е знаела — заяви Помили. — Адам, според теб удобно ли е да се обадим на семейство Спрейг и да ги попитаме дали двете с Хана можем да им отидем на гости, докато ти си при Скот?

Адам се поколеба.

— Понякога Фийби говори налудничави неща.

— Да, но невинаги.

Адам отиде да позвъни и се върна усмихнат.

— Фийби е по-добре. Хенри ви чака.

Още осемнайсет дни, каза си Хенри, докато наблюдаваше как Фийби си играе на „пляс-пляс ръчички“ с Хана, която седеше в скута на Помили. Ужасяваше се от мисълта, че една сутрин ще се събуди и Фийби няма да е до него.

Днес тя вървеше по-нормално. Не влачеше толкова несигурно краката си — походка, станала напоследък съвсем обичайна за нея. Хенри знаеше, че подобрението няма да е за дълго. Моментите на просветление ставаха все по-редки, но, слава богу, вече не я преследваха кошмари. През последните нощи спа доста добре.

— Внучката ми също обича да си играе на „пляс-пляс ръчички“ — обясни Фийби на Хана. — Тя е горе-долу колкото теб.

Лора вече беше навършила петнайсет години. Болният загубва дълготрайната си памет най-накрая, точно така каза лекарят. Хенри беше признателен на съпругата на Адам за изпълнения с разбиране поглед. Какво красиво момиче е Помили, помисли си той. За две седмици косата й беше изсветляла, а кожата й имаше лек загар. Това още повече подчертаваше тъмносините й очи. Имаше приятна усмивка, но днес Хенри забеляза, че изражението й е променено — на лицето й се беше появила тъга, която преди отсъстваше.

После, когато я чу да говори с Фийби, той се зачуди дали проучването на къщата „Помни“ не й е повлияло зле. Защото историята на този дом наистина беше трагична.

Прочетох за смъртта на Мехитабел — рече Помили. — Според мен тя се е предала напълно, след като е разбрала, че Андрю няма да й върне детето.

Фийби искаше да каже нещо. Беше свързано с Мехитабел и с това, което щеше да се случи със съпругата на Адам. Щяха да я вкарат в онова тъмно място, където Андрю Фриман беше оставил Тобаяс Найт да се разложи, и после щяха да я удавят. Ех, ако можеше да го обясни. Ех, ако лицата и гласовете на хората, които щяха да убият съпругата на Адам, не бяха само смътни сенки. Как да я предупреди?

— Вървете си! — извика Фийби и започна да бута Помили и бебето. — Вървете си!

— Като свидетели майката и бащата на Вивиан ще подействат емоционално на съдебните заседатели — каза Адам. Искаше Скот да е подготвен за тази ситуация. — Ще ви опишат като сметкаджия, чиято бивша красива любовница го е посетила през седмицата, преди той да се ожени. Няма да пропуснат да споменат и факта, че след като е убил дъщеря им, е изтръгнал пръстена от ръката й като последно доказателство за алчността си.

Личеше си, че Скот Коуви е напрегнат от предстоящото следствие. Двамата седяха един срещу друг, а Адам беше разтворил бележника със записките си.

— Не мога да направя нищо друго, освен да кажа истината — тихо заяви Скот.

— От значение е начинът, по който ще я кажете. Ще трябва да убедите съдията, че бурята е застрашавала вашия живот не по-малко от нейния. Разполагам със свидетел, който едва не е загубил внука си, след като лодката им била залята от вълните. Хванал детето за крака, когато се премятало през парапета.

— Щяха ли да го обвинят в убийство, ако не беше успял да го спаси? — с горчивина попита Скот.

— Точно тази мисъл бихме искали да провокираме в съзнанието на съдията.

След час, когато си тръгваше, Адам заяви:

— Никой не е в състояние да предскаже изхода на следствието. Но смятам, че имаме шанс. Просто не забравяйте, че не бива да губите самообладание и да критикувате родителите на Вивиан. Приемете едно нещо — те са опечалените родители, а вие сте опечаленият съпруг. Непрекъснато си повтаряйте, че сте съпруг, докато те се опитват да ви изкарат убиец, който се е възползвал от възможността да се сдобие с богатството на дъщеря им.

Адам се изненада, когато видя, че Помили и Хана го чакат в колата.

— Боя се, че разстроих Фийби — каза му Помили. — Не биваше да споменавам името на Мехитабел. Кой знае защо, това я раздразни ужасно.

— По принцип за тези пристъпи не съществува обяснение — отвърна Адам.

— Не знам. Моите се отключват от определени стимули, нали?

— Не е същото.

„Мами, мами!“ Толкова весел звук. Нощта, когато й се стори, че чу Боби да я вика. Дали не беше сънувала гласа му, така както звучеше в Пет Хамптън? Дали беше щастлив спомен или халюцинация?

— Кога ще ходиш в Ню Йорк? — попита тя.

— Ще трябва да изслушаме решението на съдията или утре късно следобед, или във вторник сутринта. Възнамерявам да остана от понеделник вечер до четвъртък сутрин. Но ти се заклевам, че с това приключвам работата си за месеца, мила.

— Искам да донесеш онази касета с Боби в Ист Хамптън.

— Казах ти, че ще я донеса, скъпа.

Докато потегляше, Адам се чудеше защо Помили толкова настоява да види записа.

79

В събота вечер Фред Хендин заведе Тина на ресторант. Сутринта, когато й се обади, тя му се оплака, че я боли главата, но се съгласи да излезе. Реши, че пържената, риба с чипс и няколко питиета в „Клансис“ ще повдигнат духа й.

Седнаха на бара и пиха джин с тоник. Фред се изненада от веселото настроение и жизнеността на Тина. Тя познаваше бармана и някои от редовните посетители и взе да се шегува с тях.

Фред си мислеше, че Тина изглежда страхотно в червената си къса пола и сако на бели и червени райета. Забеляза, че няколко мъже непрекъснато й хвърлят погледи. Несъмнено Тина привличаше мъжете. Беше жена, по която един мъж спокойно можеше да си загуби ума.

Миналата година, докато се срещаха, тя постоянно му повтаряше, че е истински кавалер. Понякога се чудеше дали просто не му прави комплимент. После го заряза, без да й мигне окото, когато на хоризонта се появи Коуви. През зимата Фред се помъчи да я накара да подновят връзката си, но тя не искаше и да чуе за подобно нещо. Ала през април най-неочаквано му се обади: „Фред, защо не ми дойдеш на гости?“ Каза го така, сякаш нищо не се беше случило.

Докато Тина се смееше неудържимо на някаква шега на бармана, Фред се питаше дали не склони да се върне при него, защото разбра, че не може да спечели сърцето на Коуви.

От известно време не я беше чувал да се смее така. Тази вечер наистина изглеждаше щастлива.

Изведнъж му се стори странно, че макар и нервна заради предстоящото следствие, на което трябваше да дава показания, тя все пак беше щастлива.

По време на вечерята Тина изведнъж каза:

— Фред, бих искала да съм с годежния пръстен, когато застана на свидетелското място. Носиш ли ми го?

— Ех, опитваш се да провалиш и последната ми изненада. Добре, ще ти го дам, когато отидем у вас.

Тина живееше в апартамент над един гараж в Ярмът. Беше го наела обзаведен. Не обичаше да домакинства и почти по нищо не личеше, че е оставила частица от себе си в него. Но в момента, в който влезе, Фред забеляза, че малката всекидневна е променена. Някои от вещите липсваха. Тина притежаваше доста добра колекция от рок музика, но бяха останали много малко от касетите и компактдисковете й. Не видя и снимката от ски ваканцията, която беше прекарала със семейството на брат си в Колорадо.

Може би възнамеряваше да предприеме пътуване, без да сподели с него. И ако беше така, дали заминаваше сама?

80

15 август

Призори Помили се събуди от леко хлипане. Повдигна се на лакът и напрегна слух. Сигурно е някоя чайка, помисли си тя. Завесите на прозорците потрепваха и стаята беше изпълнена с приятния аромат на океана.

Отново отпусна глава на леглото. Адам спеше дълбоко и похъркваше. Помили си спомни нещо, което майка й беше казала преди много години. Навярно го беше прочела във вестникарска рубрика за полезни съвети. Някаква жена се оплаквала, че хъркането на нейния съпруг й пречело да спи. Отговорът бил, че за някои жени хъркането на съпруга представлява най-приятният звук на света. Ако не вярвала, жената трябвало да попита някоя вдовица.

Майка й отбеляза: „Нима не е така?“

Мама ни отгледа сама, мислеше си Помили. Като дете не успях да усетя връзката между хора, чийто брак е щастлив. Не знаех какво е съпрузите да се сблъскват с проблемите и да ги преодоляват.

Чудеше се защо точно сега се сети за това. Дали защото за първи път почувства, че Адам е уязвим? Аз май винаги съм се отнасяла прекалено внимателно с него, разсъждаваше Помили. Той е красив, преуспяващ, търсен мъж, който можеше да притежава всяка жена, която пожелае, но се ожени за мен.

Разбра, че е безсмислено да се мъчи отново да заспи. Стана тихо от леглото, нахлузи халата и чехлите и се измъкна на пръсти от спалнята.

Хана не даваше признаци, че скоро ще се събуди, затова Помили безшумно се спусна по стълбите и влезе в библиотеката. Ако имаше късмет, щеше да прекара два спокойни часа преди събуждането на Адам и Хана. Отвори нова папка.

След като я прегледа до половината, попадна на документи, в които се описваха корабокрушения. За някои вече беше чела, например за гибелта на пиратския кораб „Уилоу“ през 1717 година. Плячкаджиите задигнали целия му товар.

Изведнъж зърна името на Тобаяс Найт: „След като през 1704 година потънал корабът «Танкфул», властите се заели да преследват грабителите.“ Фийби беше отбелязала: „Извикали Тобаяс Найт за разпит в Бостън. Започнала да му се носи славата на човек, който участва в плячкосването на плавателни съдове, претърпели корабокрушение.“

На следващата страница се разказваше за гибелта на „Годспийд“, кораба на капитан Андрю Фриман. Документът представляваше копие от писмото на члена на Градския съвет Джонатан Уийкс до губернатора Шут. В писмото той уведомяваше негово превъзходителство, че „на трийсет и първи август, лето Господне хиляда седемстотин и седмо капитан Андрю Фриман отплавал в океана въпреки предупрежденията за североизточния вятър, който бил сигурен вестител на приближаваща буря“. Един от оцелелите след корабокрушението моряци споделил, че капитанът имал вид на безумец. Непрекъснато крещял, че трябва да заведе невръстната си дъщеря при майка й. Всички знаели, че майката на момиченцето е мъртва, и силно се разтревожили. „Годспийд“ заседнал на пясъчен нанос и огромните вълни го разбили. Загинали много хора. Тялото на капитан Фриман било изхвърлено на брега на Монъмой и по-късно погребано до съпругата му Мехитабел. Според думите на оцелелия моряк той предал богу дух, изплаквайки любовта си към нея.

Нещо го е накарало да се размисли, взе да разсъждава Помили. Какво ли е било то? Опитвал се да върне детенцето на мъртвата му майка. Предал богу дух, изплаквайки любовта си към нея.

81

Макар и да беше ясно, че денят ще е горещ, Скот Коуви реши да отиде в съда с лек тъмносин костюм, бяла риза с дълъг ръкав и вратовръзка със сиви и тъмносини шарки. Чудеше се дали да не си облече зеленото сако, светъл панталон и спортна риза, но осъзнаваше, че с тях няма да направи на съдията такова впечатление, каквото искаше.

Не можеше да прецени дали трябва да си сложи брачната халка. Да не би пък да изглежда така, сякаш парадира с нея? Едва ли. Накрая я нахлузи на пръста си.

На тръгване Скот застана пред огледалото. Вивиан казваше, че му завижда за тена, който толкова лесно получава. „Аз непрекъснато изгарям и се беля — въздишаше тя, — а ти просто добиваш този страхотен тен и очите ти стават по-зелени, а косата — по-руса. Момичетата ще си изкълчат вратовете да се обръщат да те гледат.“

„А аз гледам теб“ — закачаше се с нея Скот.

Отражението му в огледалото го накара да се намръщи. Беше обут в нови италиански мокасини.

Изглеждаха прекалено елегантни. Приближи се до шкафа и извади стария чифт. Така е по-добре, помисли си той, хвърляйки отново поглед в огледалото.

Устата му изведнъж пресъхна и той изрече на глас:

— Е, нищо друго не ми остава, освен да тръгвам.

Джан Пейли дойде да наглежда Фийби, докато Хенри е в съда.

— Вчера следобед беше разстроена — уведоми я той. — Когато Помили спомена за къщата „Помни“, тя стана неспокойна. Имам чувството, че се опитва да ни каже нещо, но не може да намери думите.

— Навярно, ако аз й спомена за къщата, ще успее да ми обясни — предположи Джан.

Ейми пристигна в къщата „Помни“ в осем часа. За първи път виждаше мистър Никълс в строг официален костюм и го разглеждаше с възхищение. У него има някаква изисканост, помисли си тя. Кара те да смяташ, че върши добре всичко, с което се захване.

Изглеждаше угрижен, докато проверяваше документите в чантата си, но й хвърли бегъл поглед и й се усмихна.

— Здравей, Ейми. Помили се облича и бебето е при нея. Защо не се качиш да вземеш Хана? Вече закъсняваме.

Той е толкова мил, каза си Ейми. Беше й неприятно, че ще си губи времето да търси онази касета с малкия Боби в Ню Йорк, след като беше съвсем наблизо, в къщата на Елейн. В изблик на откровение тя заяви:

— Мистър Никълс, позволете ми да споделя нещо с вас. Но все едно не сте го чули от мен.

Стори й се, че мъжът се притесни, но след известно колебание й отговори:

— Разбира се.

Обясни му накратко как е попаднала на касетата и добави, че я взела вкъщи, за да я гледа, а после я върнала обратно.

— Не споменах нищо пред Елейн… Вероятно ще се ядоса, ако разбере. Просто исках да видя как е изглеждало малкото ви момченце — рече тя извинително.

— Ейми, ти ми спести много неприятности. Нямаме други копия и жена ми наистина щеше да се разстрои, ако се окажеше, че касетата се е загубила. Миналата година си тръгнах от Кейп Код набързо и Елейн трябваше да ми изпрати някои неща. Няма да ми е трудно да я помоля да я потърси, без да намесвам теб. — Той си погледна часовника. — Трябва да тръгваме. О, те идват.

Ейми чу шум от стъпки по стълбите. Мисис Никълс влезе забързано с Хана на ръце.

— Готова съм, Адам, или поне така си мисля. Това дете непрекъснато се приближаваше до края на леглото. Ейми, Хана е изцяло твоя. — Ейми протегна ръце да поеме бебето, а мисис Никълс добави усмихнато: — Естествено, само временно.

82

В девет часа сутринта съдебната зала в Орлиънс беше препълнена. Присъстваха много журналисти. Огромният шум около смъртта на Вивиан Карпентър Коуви беше привлякъл търсачите на сензации, които се състезаваха с приятели и жители на града за ограничения брой места.

— Прилича на среща по тенис — чу Нат един репортер да шепне на колегата си някъде към обяд.

Става дума за убийство, а не за игра, помисли си Нат, но все още нямаме достатъчно доказателства.

Областният прокурор представи отлично уликите. Беше ги изброил точка по точка: връзката на Коуви с Тина до последната седмица преди брака му с Вивиан, охлузения пръст и липсващия пръстен, пропуска, изразяващ се в това, че не са слушали прогнозата за времето, факта, че тялото на Вивиан не е могло да бъде изхвърлено на брега на мястото, където е било открито.

Съдията често задаваше въпроси на свидетелите. Най-внимателно разгледа чертежите и протокола от аутопсията. Тина се оказа обезсърчаващо добра свидетелка в полза на Коуви. Веднага призна, че е била предупредена от него за връзката му с Вивиан и че го е посещавала в Бока Рейтън с надеждата отново да събуди интереса му.

— Бях луда по него — заяви тя, — но разбрах, че след брака му с Вивиан всичко е свършено. Той наистина я обичаше. А аз вече съм сгодена. — Тина отправи очарователна усмивка на Фред.

През почивката Нат забеляза как хората отместват очи от Скот Коуви, който имаше външност и държание на филмова звезда, към Фред — нисък и набит, с оредяваща коса, съвсем смутен. Не беше трудно човек да се досети какво си мислят — Тина се е примирила с Фред Хендин, след като не е успяла да откаже Коуви от Вивиан.

Показанията на Конър Маркъс, шейсет и пет годишен жител на Истхам, който едва не беше загубил внука си по време на бурята, биха могли да решат изхода на делото, дори и без Коуви да свидетелства.

— Никой, който не е бил там, навярно не е в състояние да разбере колко внезапно се разрази бурята — каза той, а гласът му трепереше. — Двамата с Тери, внука ми, ловяхме риба. Изведнъж се появи течение. След има-няма десет минути вълните започнаха да заливат лодката и без малко не погълнаха Тери. Всяка вечер падам на колене и благодаря на бога, че не съм на мястото на този млад човек. — Той посочи към Коуви с насълзени очи.

Спокойна и самоуверена, Елейн Аткинс описа промяната, настъпила у Вивиан Карпентър след запознанството й със Скот Коуви, и семейното им щастие, на което била свидетелка.

— В деня, в който разгледаха къщата „Помни“, заговориха, че биха желали да я купят. Искаха да имат много деца. Но Вивиан реши, че първо трябва да продаде къщата си.

Нат за първи път чуваше тази подробност. А тя придаде достоверност на твърдението на Коуви, че не е бил наясно относно размера на наследството на Вивиан.

Дойде време за обедната почивка. Следобед беше призован адвокатът на Вивиан от Хаянис. Оказа се, че и неговите лаконични показания са в полза на Коуви. Хенри Спрейг се представи успешно като съсед на обвиняемия, който потвърди привързаността на младоженците един към друг. Назначеният от застрахователната компания следовател просто повтори самопризнанията на Тина, че е посещавала Коуви в Бока Рейтън.

Родителите на Вивиан също свидетелстваха. Признаха, че дъщеря им винаги е имала емоционални проблеми и трудно се сприятелявала с хората. Според тях Вивиан била в състояние да развали отношенията си с всеки заради някаква обида, която съществува само във въображението й. Ето защо според тях не било изключено да се е случило нещо, което я е накарало да заплаши Скот, че ще го лиши от наследство.

Ан Карпентър повдигна въпроса за смарагдовия пръстен.

— Никога не я е стягал толкова много — подчерта тя. — А и Виви проявяваше невероятно суеверие, що се отнася до него. Беше се заклела пред баба си, че никога няма да го сваля от пръста си. — Когато я помолиха да опише пръстена, тя обясни: — Беше красив колумбийски камък, пет и половина карата, с по един голям диамант от двете страни, вграден в платинена подложка.

После на свидетелското място застана Коуви и заговори спокойно. Усмихваше се, докато разказваше за началото на връзката си с Вивиан.

— „Започвам да те опознавам“ беше любимата ни песен. — За смарагдовия пръстен заяви следното:

— Непрекъснато я притесняваше. Онази последна сутрин го дърпаше и го въртеше. Но съм абсолютно сигурен, че беше с него на лодката. Навярно го е преместила на лявата си ръка. — Накрая описа как я е загубил в бурята. Очите му се напълниха със сълзи, гласът му затрепери, той поклати глава и каза: — Не мога да понеса мисълта за това колко уплашена е била.

След тази реплика в съдебната зала се навлажниха много очи.

— Постоянно сънувам кошмари — търся я във водата и не мога да я намеря — продължи той. — Събуждам се, викайки името й.

После Скот се разхлипа.

Според заключението на съдията липсваха доказателства за проявено нехайство, а да се твърди, че става дума за предумишлено убийство, било изключено.

Журналистите помолиха Адам да направи изявление.

— Скот Коуви преживя ужасно изпитание — заяви той. — Не само че загуби младата си съпруга, но и по негов адрес се говорят скандални неща и се отправят нелепи обвинения. Надявам се, че заседанието, проведено при открити врати, допринесе както за изясняването на истината около обстоятелствата, съпътстващи трагедията, така и за възстановяването на душевното равновесие на този млад мъж и на спокойствието, от което той се нуждае толкова много.

Попитаха Скот какви са бъдещите му планове.

— Баща ми не се чувства добре и поради тази причина двамата с мащехата ми не присъстват в съдебната зала. Възнамерявам да отида с колата си до Калифорния, за да ги видя. По пътя ми се иска да се отбия в някои градове, където съм бил на турне и имам приятели. Но най-вече ми е необходимо усамотение, за да реша как ще живея оттук нататък.

— Ще останете ли в Кейп Код? — попита един от репортерите.

— Не знам — отвърна Коуви. — Това място ми причинява невероятна болка.

Помили стоеше отстрани и слушаше. Отново се справи, Адам, мислеше си с гордост тя. Ти си великолепен.

Усети леко докосване по ръката. Някаква жена, наближаваща седемдесетте, каза:

— Искам да ви се представя. Името ми е Норма Чеймбърс. Внуците ми много харесват вашите книги и останаха силно разочаровани, след като се отказахте да наемете къщата ми за месец август.

— Да наемем вашата къща? О, да, разбира се, имате предвид първото жилище, което Елейн ни беше намерила. Но се оказа, че има проблеми с канализацията, и тя ни насочи към къщата „Помни“.

Мисис Чеймбърс изгледаше изненадана.

С канализацията всичко е наред. Къщата ми беше наета в деня, след като вие се отказахте. Какво ви кара да смятате, че е имало проблеми?

83

След като даде показанията си, Хенри Спрейг се обади вкъщи, за да разбере как е Фийби. Джан настоя той да остане до края на заседанието.

— Ние сме добре.

Но денят всъщност съвсем не бе лек. Докато слизаше по двете стъпала, водещи към задния двор, Фийби загуби равновесие и Джан едва успя да я задържи да не падне. На обяд взе нож и се опита да яде супата с него.

Когато сложи лъжицата в ръката й, Джан с тъга си спомни за времето, когато често обядваха с Том у семейство Спрейг. Тогава Фийби беше сръчна, духовита домакиня, която ги настаняваше на красиво подредената маса с подложки и салфетки в еднакъв цвят, със свещи и с цветя от собствената й градина.

Беше мъчително да повярва, че жената, която я погледна с благодарност за проявеното разбиране, е същият този човек.

След като се наобядва, Фийби поспа. Когато се събуди, умът й сякаш се бе избистрил. Джан се помъчи да открие какво се е опитвала да каже за къщата „Помни“.

— Онзи ден двете със съпругата на Адам ходихме при някои хора, които притежават стари жилища — започна тя. — Съпругата на Адам пише статия за домове, свързани с легенди. Според мен „Помни“ е най-интересната къща. После отидохме в Истхам и разгледахме още една къща, построена от Тобаяс Найт. Много прилича на „Помни“, но не е толкова красива и стаите са по-големи.

Стаите. Къщата „Помни“. Фийби почувства в ноздрите си миризма на мухъл. Миришеше й като в гроб. Беше гроб. Тя стоеше на най-горното стъпало на тясна стълба. Навсякъде имаше струпани боклуци. Тръгна надолу по стъпалата, а ръцете й докоснаха череп. Гласовете идваха отдолу. Говореха за съпругата на Адам.

— Вътре в къщата — успя да каже Фийби.

— Има нещо вътре в къщата ли, скъпа? — попита я Джан.

— Тобаяс Найт — измърмори тя.

84

Скот Коуви настояваше Елейн, Адам, Помили и Хенри да се отбият в жилището му, за да пийнат по чаша вино.

— Не искам да ви задържам, но трябва да ми дадете възможност да ви благодаря.

Адам погледна към Помили, която кимна.

— Само за малко — съгласи се Адам.

Хенри Спрейг отказа да се отбие дори и за няколко минути.

— Джан стои при Фийби вече цял ден — обясни той.

Помили нямаше търпение да се върне при Хана, но реши да се възползва от шанса да попита Елейн за причината, поради която не ги е оставила да наемат жилището на мисис Чеймбърс, а ги е насочила към къщата „Помни“. Гостуването у Скот Коуви беше съвсем подходящо за случая.

По пътя двамата с Адам обсъждаха следствието.

— Не бих искала да съм на мястото на Фред Хендин и всеки да слуша годеницата ми, която разказва как се е хвърлила в обятията на друг мъж — отбеляза Помили. — Но той беше изцяло на нейна страна, докато даваше показания.

— Ако е умен мъж, ще я зареже — отвърна Адам, — но дано не го направи. Скот извади късмет, защото Тина изцяло потвърди версията му. Резултатът от следствието обаче не изключва свикване на съдебните заседатели, ако се появят нови факти. Скот би трябвало да бъде много внимателен.

Скот отвори бутилка отлежало бордо.

— Искаше ми се да го отворя точно по този повод — заяви той. След като напълни чашите, Скот вдигна своята. — Това не е празник — започна той. — Щеше да бъде, ако Вивиан беше сред нас. Но все пак имам желание да вдигна тост за вас, моите приятели, и за всичко, което направихте, за да ми помогнете. Елейн, какво друго бих могъл да кажа, освен че ти благодаря. — Отпи от виното и продължи: — А сега позволете ми да споделя бъдещите си планове с вас, само с вас. Утре сутринта заминавам и няма да се върна. Сигурен съм, че сте в състояние да ме разберете. Никога няма да мога да мина, по която и да е улица в този град, без някой да ме посочи с пръст или да прошепне нещо по мой адрес. Смятам, че семейство Карпентър биха се чувствали по-добре, ако не се страхуват, че може всеки момент да налетят на мен. Ето защо, Елейн, бих те помолил веднага да обявиш къщата за продан.

— Хубаво, след като това е желанието ти — промърмори Елейн.

— Съгласен съм с вашите доводи — отбеляза Адам.

— Адам, известно време ще бъда на път. Следващата седмица ще се обадя в кантората ви и ако сметката за хонорара е готова, ще ви изпратя чек. — Скот се усмихна. — Каквато и да е тя, вие си я заслужихте.

След известно време Адам каза:

— Скот, след като утре сутрин заминавате рано, трябва ви време, за да си приготвите багажа.

Помили и Адам се сбогуваха, а Елейн остана, за да обсъди със Скот подробностите по условията за продажбата на къщата.

Докато вървяха по пътеката към колата, Адам се чудеше защо не се чувства като победител. Защо имаше усещането, че не е постъпил както трябва?

85

След приключване на следствието Нат Куган не се поздрави с чаша вино. Стоеше във всекидневната, пиеше студена бира и прехвърляше в ума си събитията от деня.

— Излезе така, както предполагах — заяви той на Деби. — Убийците често остават ненаказани. С дни мога да ти цитирам примери, при които всички знаят, че съпругът, съседът или съдружникът е извършил престъпление, но липсват достатъчно доказателства, за да се предяви обвинение към него.

— Ще продължиш ли да работиш върху случая? — попита Деби.

Нат сви рамене.

— Проблемът е, че няма за какво да се хвана.

— Тогава хайде да решим как ще отпразнуваме годишнината от сватбата ни. Ще спретнем ли тържество?

Нат изглеждаше притеснен.

— Мислех си двамата да вечеряме сами в луксозен ресторант, а после да преспим в някой мотел — намигна й той.

— В немия мотел. — Деби си послужи с една стара шега, която двамата обичаха.

Нат си допи бирата.

— По дяволите, Деб! — извика той. — Има улика и тя ми е под носа. Но аз не мога да я видя.

86

Докато караше Тина към апартамента й след следствието, Фред Хендин имаше неприятното чувство, че вероятно никога вече не ще може да върви с изправена глава. Не му убягна фактът, че всички в залата го сравняваха с онова жиголо, Скот Коуви. Фред знаеше, че Коуви е сладкодумен лицемер, но от това не му ставаше по-леко, тъй като Тина все пак го беше преследвала през цялата зима.

Когато застана на свидетелското място, Фред направи всичко възможно, за да я подкрепи. А и от решението на съдията стана ясно, че връзката на Тина с Коуви и смъртта на Вивиан Карпентър са две съвсем отделни неща.

Фред познаваше Тина по-добре, отколкото самата тя се познаваше. Няколко пъти през почивките в коридора поглеждаше към Коуви. Очите й говореха съвсем ясно. Дори и слепец би разбрал, че все още е луда по него.

— Много си мълчалив, Фреди — заяви Тина и го хвана под ръка.

— Да.

— Толкова се радвам, че всичко свърши.

— И аз.

— Ще се опитам да си взема отпуск, за да ида малко при брат си. До гуша ми дойде да слушам как хората си шушукат зад гърба ми.

— Не те спирам, но ми се струва, че Колорадо е доста далеч, ако искаш да отидеш някъде само за да се махнеш оттук.

— Не е чак толкова далеч. Има-няма пет часа път от летището в Логан. — Тя облегна глава на рамото му. — Фреди, искам просто да се прибера вкъщи, да се стоваря на леглото си и да заспя. Имаш ли нещо против?

— Не.

— Но утре ще си приготвим хубава вечеря. Дори смятам да сготвя сама.

Фред изпитваше болезнено желание да приглади блестящата черна коса, която се беше разпиляла на ръкава му. Загубил съм си ума по теб, Тина, помисли си той. И скоро няма да ми мине.

— Не се притеснявай за готвенето, но можеш да пийнеш нещо, докато ме чакаш. Ще дойда към шест.

87

— Какво те накара да зададеш въпроса на Лейн за къщата в Истхам? — попита Адам, докато се прибираха от гостуването си у Скот Коуви.

— Фактът, че ме излъга за причината, поради която ни пренасочи към къщата „Помни“. В другото жилище канализацията била в ред.

— Според думите на Елейн собственичката мисис Чеймбърс никога не би признала за проблемите, които има с тръбите.

— Тогава защо Елейн я е дала под наем на други хора?

Адам се засмя.

— Струва ми се, че разбирам. Лейн вероятно е осъзнавала, че ние ще решим да купим къщата „Помни“. Обзалагам се, че заради това ни настани в нея. Тя винаги знае какво прави.

— Дори и когато лъже? Адам, ти си страшно добър адвокат, но се чудя как е възможно понякога да бъдеш толкова сляп.

— На стари години започваш да ставаш дребнава, мила.

— Не, ставам откровена.

Навлязоха в Морис Айланд и поеха по Куитнисет Лейн. Късното следобедно слънце вече не беше така топло. Листата на акациите шумоляха и вече започваха да капят.

— Тук сигурно е красиво и през другите сезони — отбеляза Помили.

— Е, след две седмици ще трябва да решим дали да не проверим това сами.

Ейми току-що беше нахранила Хана. Бебето весело протегна ръчички, когато Помили се наведе над него.

— Цялата лепне — предупреди я Ейми, когато Помили повдигна Хана от столчето.

— Няма значение. Липсваше ми — каза Помили на Хана.

— И на мен — намеси се Адам, — но твоята блуза се пере, а моят костюм — не. Здрасти, сладурче! — Той изпрати на Хана въздушна целувка, но не се приближи до нея.

— Ще я отнеса горе — заяви Помили. — Благодаря ти, Ейми. Удобно ли ти е да дойдеш утре следобед към два? След като оставя на летището човека, който се грижи за прехраната ни, бих искала да поработя няколко часа.

Ейми кимна и когато Помили се заизкачва по стълбите, прошепна:

— Говорихте ли с Елейн за касетата, мистър Никълс?

— Да, тя твърди, че ми я е върнала. Сигурна ли си, че точно нея си гледала?

— На записа бяхте вие. Извадихте Боби от басейна и го подканихте да изтича при майка си. Той извика: „Мами, мами!“ После мисис Никълс го попита как му е името и дали ходи на училище.

— На забавачка — уточни Адам.

Ейми забеляза сълзите в очите му.

— Толкова се радвам, че имате Хана — тихо каза Ейми. — Но вие търсите същата касета, нали?

— Да, Ейми. Елейн не обича да си признава, когато е сгрешила. Ще трябва да я вземеш следващия път, когато отидеш в къщата й. Би могло да се възприеме като дребна кражба, но касетата е наша, а аз няма да съм в състояние да твърдя, че е у нея, понеже ще ти създам неприятности.

— И аз предпочитам да стане така. Благодаря ви, мистър Никълс.

88

16 август

Във вторник сутринта в шест часа Скот Коуви натовари последната си чанта в беемвето и още веднъж огледа къщата. Елейн щеше да изпрати някоя жена да я изчисти, следователно това не беше негова грижа. Отново отвори чекмеджетата в спалнята и шкафовете, за да се увери, че няма някаква вещ, на която държи.

Чакай малко, помисли си той. Забравих десетината бутилки с хубаво вино, които все още са в мазето. Няма смисъл да ги оставям на жената, която ще дойде да изчисти къщата.

Едно нещо обаче продължаваше да го тормози — снимките на Вив. Искаше да остави зад гърба си всичко, което му се случи през лятото, но навярно би изглеждало коравосърдечно да ги зареже тук. Занесе и тях в колата.

Изхвърли боклука. Чудеше се дали да не свали от рамката снимката на къщата „Помни“ и да я накъса на парчета. Сви рамене и си каза, че не е нужно, защото след час щяха да вдигнат боклука.

Вчера на следствието помоли Ленард Уелс, адвоката на Вивиан, да уреди въпроса с наследството и да легализира завещанието й. След като съдията обяви, че Скот е невинен, семейството й нямаше право да бави прехвърлянето на авоарите. Уелс го предупреди, че ще трябва да продаде значителна част от ценните книжа, за да изплати данъците. Правителството наистина вземаше доста от парите на хората.

Независимо каква сума е наследил, човек все има подобно усещане, помисли си Скот.

Изкара колата от гаража и потегли покрай къщата. Спря за секунда, а после натисна педала на газта.

— Сбогом, Виви — изрече на глас Скот.

89

Във вторник прекараха цялата сутрин на плажа. Сложиха кошарата на Хана под чадъра. Адам лежеше на слънце и четеше вестници. Помили носеше списания и свитък листа от архива на Фийби.

Документите бяха завързани с ластиче и не бяха подредени по някакъв определен принцип. Помили остана с впечатлението, че след първите симптоми на болестта на Алцхаймер проучванията на Фийби бяха станали много по-непоследователни. Изглежда, просто беше събирала и трупала материали в папките. Имаше дори и готварски рецепти, изрязани преди няколко години от „Кейп Код Таймс“ и закачени с кламери към разказите за първите заселници.

— Трудна работа — промърмори Помили.

— Кое? — попита Адам, като, вдигна очи от вестника.

— Последните бележки на Фийби. Според мен са отпреди четири години. Очевидно вече е имала сериозни проблеми с паметта. За съжаление навярно е осъзнавала, че умствените й способности намаляват. Много от нещата, които е отбелязала, са доста неясни.

— Дай да видя — рече Адам и се зае да преглежда документите. — Ето нещо интересно.

— Какво?

— Справка за къщата. Лейн ми каза, че са я нарекли „Помни“, понеже по време на буря прилича на мях. Когато вятърът свири, сякаш някой вика: „Пооомниии“.

— Същото ми обясни и Джан Пейли.

— Но според това тук и двете грешат. Представлява копие на документ от 1712 година. „Имението, известно като «Никвенум», състоящо се от къща и ферма и граничещо на изток с брега на океана, на юг със земята на моряка Уилям Сиърс, на югозапад със земята на Джонатан Кроуел и на север със земята на Еймос Никърсън, според завещанието на капитан Андрю Фриман принадлежи на съпругата му, а след нейната смърт — на потомците му. Тъй като съпругата му Мехитабел почина преди него, единствена наследница е дъщеря им Помни, записана в регистрите ни, че е родена в лето Господне хиляда седемстотин и пето. Тъй като местонахождението на детето не е известно, къщата, наречена «Помни», се обявява за продан, за да се изплатят данъците.“

Помили потрепери.

— Какво има, скъпа?

— Четох нещо за една от ранните заселнички в края на седемнайсети век. Жената знаела, че след раждането на детето си ще умре, и пожелала да нарече дъщеря си „Помни“, та да я помни винаги. Чудя се дали тази история е била известна на Мехитабел. Тя навярно е подозирала, че ще загуби детето си.

— С една дума, ако купим къщата, вероятно ще е най-добре да възстановим първоначалното й име. Имаш ли представа какво означава „никвенум“?

— Думата е индианска и значи „прибирам се вкъщи“. По времето на първите заселници, когато някой пътник преминавал през неприятелска територия, трябвало да изрече тази дума и никой не му пречел да продължи.

— Сигурно си го научила, докато си чела материалите.

— Дали? — зачуди се Помили. — Отивам да поплувам малко — заяви тя. — И обещавам, че няма да влизам много навътре в океана.

— Ако се наложи, ще те спася.

— Надявам се.

В един и половина Помили остави Адам на летището в Барнстабъл.

— Отново на път — каза Адам. — В четвъртък, когато се върна, започва истинската ни ваканция. Вече няма да работя. И ако сутрин се грижа за нейно величество, за да можеш ти да пишеш, следобед ще ходим ли на плаж?

— Разбира се.

— Ще помолим Ейми да постои няколко вечери при Хана, за да излизаме.

— Само двамата, надявам се.

На връщане от летището Помили реши да се отбие за малко в Истхам, за да разгледа отново къщата, построена от Тобаяс Найт.

— А сега, Хана, обещай ми, че ще бъдеш послушна. Налага се пак да видя къщата. Има нещо, което не разбирам.

Този път на рецепцията завари друга жена, Летища Рали, която работеше на доброволни начала. Тя каза на Помили, че през целия следобед не е имало посетители и може да й отдели време да поговорят.

Помили подаде на Хана една бисквита.

— Много е твърда, но за нея е добре, защото й никнат зъби. Ще се постарая да не падат трохи на пода.

Доволна, Хана се зае с бисквитата и Помили повдигна въпроса за Тобаяс Найт.

— Не можах да открия много материали за него — обясни тя.

— Доста загадъчен човек — съгласи се мисис Рали. — Явно е бил отличен и свободомислещ майстор. Къщата е красива, но съм чувала, че онази, която е построил в Чатам, е уникален образец от онова време.

— Аз живея под наем в нея — отвърна Помили. — Хубава е, но стаите там са по-малки.

— Не разбирам защо е така. Би трябвало да са еднакви. — Мисис Рали започна да рови в бюрото. — Тук има биография на Тобаяс Найт, която обикновено не раздаваме на посетителите. Не говори особено ласкаво за него. Ето снимката му. Представителен е, а може да се каже и надут, не смятате ли? И малко конте за времето си.

От рисунката я гледаше човек с правилни черти, на възраст около трийсет години, с малка брадичка и дълга коса. Беше облечен с брич, жакет, наметало и риза с висока яка и жабо, а обувките му бяха със сребърни катарами.

Жената сниши глас.

— Според тази биография Тобаяс напуснал Ист Хамптън, понеже изпаднал в немилост. Навлякъл си неприятности, защото се забъркал с няколко от жителките на града, а и много хора били сигурни, че е участвал в плячкосването на потъващите кораби. — Прегледа набързо брошурата и я подаде на Помили. — Очевидно през 1704 година, няколко години, след като се установил в Чатам, Тобаяс Найт бил подложен на разпит от представители на кралската власт по повод изчезването на товара от кораба „Танкфул“. Никой не се съмнявал, че е виновен. Навярно е намерил начин да скрие откраднатото. Две години по-късно изчезнал. Говори се, че за него вече било опасно да остане в Чатам и заминал вероятно да продължи делото си някъде другаде.

— От какво се е състоял товарът?

— От дрехи, одеяла, покъщнина, кафе, ром. Но причината да се вдигне толкова много шум е, че всичко това било предназначено за дома на бостънския губернатор.

— Къде са държали плячката?

— В бараки или са я заравяли под земята по крайбрежието. Някои дори имали скривалища в къщите си. Намирали се зад камината.

90

Във вторник сутринта Нат Куган излезе за работа по-рано от обикновено. От чисто любопитство мина покрай къщата на Скот Коуви, за да разбере дали се готви да заминава. Нат не се съмняваше, че след като следствието приключи благоприятно, Коуви ще се изпари от Кейп Код.

Но макар и доста подранил, Нат видя, че Коуви вече е изчезнал. Щорите бяха спуснати, а от едната страна на къщата имаше, торби с боклук. Не ти е необходимо разрешително за обиск, за да преровиш нещо, което е приготвено за изхвърляне, помисли си той, докато паркираше колата.

В една от торбите имаше празни кутии и шишета и остри парчета от счупено стъкло. Другата беше пълна с отпадъци. Там бяха пъхнати рамката и остатъците от стъклото, което беше забито здраво в нея, както и снимка, цялата надраскана. Боже мой, каза си Нат. Та това е снимка на къщата „Помни“, направена от въздуха, същата, която стоеше на витрината на агенцията за недвижими имоти „Аткинс“. Макар и обезобразена, тя беше доста по-ясна от копието, което им беше показала Мардж. Но лодката беше изрязана. Нат се почуди защо. Защо Скот се е опитал да я унищожи? Защо просто не я е оставил, след като не е искал да я вземе със себе си? И защо е махнал лодката? Защо липсва и на копието?

Прибра раздраната снимка в багажника на колата си и подкара към главната улица. Елейн Аткинс тъкмо отваряше агенцията. Поздрави го любезно и заяви:

— Приготвих ви снимката. Мога да я сложа в рамка, ако желаете.

— О, не, не си правете труда — отвърна бързо Нат. — Ще я взема веднага. Деб с удоволствие ще избере сама рамката. — Той посегна към снимката и я разгледа внимателно. — Страхотна е! Невероятно майсторска фотография!

— Прав сте. Снимките от въздуха вършат добра работа при продажбите, но тази наистина е прекрасна.

— Понякога в участъка се нуждаем от подобни снимки. Ползвате ли услугите на някой местен фотограф?

— Да, работя с Уолтър Ор от Орлиънс.

Нат продължаваше да изучава копието. Беше същото като това, което Мардж сложи преди три дни на витрината.

— Може би греша, но ми се струва, че на първата снимка имаше лодка — заяви Нат.

— Негативът се повреди — бързо отвърна Елейн. — Наложи се да я изрежа.

Нат забеляза, че Елейн почервеня. Чудеше се защо е толкова нервна.

— Колко ви дължа?

— Нищо, аз сама си вадя снимките.

— Много мило от ваша страна, мис Аткинс.

91

Вторникът не беше лек ден за Фред Хендин. Страдаше от мисълта, че ще трябва да се откаже завинаги от Тина. Фред наближаваше четирийсетте и досега беше ходил с няколко момичета. Навремето поне половината от тях навярно биха се оженили за него.

Фред знаеше, че според някои общоприети норми е добра партия. Работеше усърдно и изкарваше хубави пари. Докато бяха живи родителите му, беше предан син. Щеше да бъде и предан съпруг и баща. Мнозина биха се учудили на банковата му сметка, макар и да имаше чувството, че Тина се досеща за размера й.

Ако в този момент се обадеше на Джийн, Лилиан или Марша, със сигурност още днес щеше да си уговори вечеря с някоя от тях.

Бедата беше в това, че се беше влюбил истински в Тина. Знаеше, че е капризна и непостоянна, но когато я водеше под ръка, се чувстваше като крал. А и с Тина понякога беше много забавно.

Трябваше да я изхвърли от съзнанието си. През целия ден беше разсеян, понеже непрекъснато мислеше за нея и за предстоящата раздяла. Дори шефът на няколко пъти му подвикна:

— Хей, Фред, престани да мечтаеш. Имаме работа, която сме длъжни да довършим.

Погледна отново към къщата на отсрещната страна на улицата. Сега тя сякаш не го привличаше чак толкова. Сигурно щеше да я купи, но нямаше да бъде същото. Винаги си беше представял, че ще живее в нея с Тина.

Но мъжът има достойнство и гордост. Беше наложително да приключи историята с това момиче. Днешните вестници бяха пълни с подробности от следствието. В тях бяха поместени всички факти — състоянието на дясната ръка на Вивиан, загубеният смарагдов пръстен, посещенията на Тина при Коуви във Флорида. Фред трепна, когато видя и своето име — споменаваше се, че той е приятелят й, с когото се е разделила и отново се е събрала, а сега й е годеник. Това, което прочете, го накара да се почувства като глупак.

Да, трябваше да сложи край на връзката си с нея. Утре, докато я караше на летището, щеше да й го каже. Но едно нещо го тревожеше. Не беше сигурен дали Тина ще върне бижутата на майка му.

В шест часа, когато стигна в апартамента на Тина и разбра, че както обикновено тя още не е готова, Фред пусна телевизора и отвори кутията с бижутата.

Перлите, часовникът и брошката на майка му бяха там, а също и годежният пръстен, който току-що й бе подарил. Този пръстен си изигра ролята и Тина навярно едва бе издържала да се прибере и да го свали, помисли си той. Прибра бижутата в джоба си.

Изведнъж отвори широко очи. Зърна пръстен, заровен под евтините верижки и гривни. Беше с голям зелен камък, вграден в платинена подложка, с по един диамант от двете страни.

Взе пръстена и го разгледа внимателно. Дори и най-големият глупак би разпознал смарагда. Фред осъзна, че държи семейния пръстен, свален насила от пръста на Вивиан Карпентър.

Когато се прибра у дома след посещението на другата къща, построена от Тобаяс Найт, Помили завари Ейми седнала отвън на стълбите.

— Сигурно си сметнала, че съм забравила за теб — започна да се извинява Помили.

— Не, знаех, че не сте — отвърна Ейми и откопча колана на столчето, в което седеше Хана.

— Ейми, вчера чух, че говорехте с мъжа ми за касетата с Боби. За какво става дума?

Ейми неохотно й разказа как е попаднала на нея.

— А къде е тя сега?

— Вкъщи. Снощи я взех от дома на Елейн заедно с още няколко касети. Ще я дам на мистър Никълс в четвъртък, когато се върне от Ню Йорк.

— Би ли ми я донесла утре сутринта?

— Разбира се.

92

В деня след следствието Греъм и Ан Карпентър решиха да заминат на морско пътешествие.

— Имаме нужда да се махнем за малко оттук — заяви Греъм.

Потисната от неотдавнашните събития, Ан се съгласи равнодушно. Двете им дъщери бяха пристигнали заради следствието и Емили, по-голямата, й каза направо: „Мамо, престани да се самообвиняваш. Горката Виви по свой си начин много ви обичаше двамата с татко и едва ли би искала да ви види в такова състояние. Заминете на пътешествие. Откъснете се за известно време от всичко това. Опитайте да се разсеете и се грижете един за друг.“

Във вторник вечерта, след като Емили, Барбара и съпрузите им си тръгнаха, Ан и Греъм седнаха на предната веранда и започнаха да кроят планове за пътуването. Гласът на Ан звучеше по-бодро и тя се смееше, докато си припомняха предишните екскурзии.

Греъм имаше нужда да изкаже на глас чувствата, които изпитваше в момента.

— Не беше приятно на нито един от двама ни да прочетем в пресата, че сме отвратителни родители. Сигурен съм, че журналистите с най-голямо удоволствие ще ни разнищят. Но ние сторихме необходимото и ми се струва, че Вивиан е усетила стремежа ни да бъдем справедливи с нея.

— Моля се също така да е разбрала, че не сме били в състояние да направим нищо повече.

— О, ето го и Прес Креншоу с Брут.

Наблюдаваха как възрастният им съсед бавно премина покрай тях с немската си овчарка, която водеше на каишка.

— Можеш да си свериш часовника. Точно десет часът е.

Миг по-късно чуха шум от кола.

— Прес би следвало да внимава. Улицата е доста тъмна — отбеляза Ан.

Двамата станаха и се прибраха в къщата.

93

Помили покани Ейми да вечерят заедно. Усещаше, че момичето е нещастно.

— Ще приготвя салата и спагети със сос от миди — обясни тя. — Бих се радвала, ако ми правиш компания.

— С удоволствие.

Тя наистина е мило дете, помисли си Помили. Вече е почти на осемнайсет години, тиха и изключително привлекателна. Освен това има много по-голямо чувство за отговорност от повечето възрастни хора. Но определено не се радва на предстоящата женитба на баща си с Елейн.

Помили обаче не възнамеряваше да повдига този въпрос. Реши да поговори с момичето за подготовката й за заминаването в колежа.

Когато започна да споделя плановете си, Ейми се оживи:

— Говорих с бъдещата си съквартирантка по телефона. Изглежда приятно момиче. Разбрахме се за покривките на леглата и за пердетата. Майка й ще помогне да ги изберат, а аз ще платя половината от цената.

— А помислила ли си за тоалетите?

— Елейн каза, че някой ден ще идем с колата до Бостън и ще… Чакайте, как всъщност се изрази тя? „Двете момичета ще прекарат един чудесен ден заедно.“ Не е ли отвратително?

— Ейми, не бъди във война с нея — посъветва я Помили. — Елейн ще се омъжи за баща ти.

— Защо? Тя не го обича.

— Разбира се, че го обича.

— Помили, исках да кажа мисис Никълс, баща ми е страшно досаден мъж.

— Ейми!

— Аз наистина смятам така. Той е мил, любезен, добър и преуспяващ, но не за това става дума. Елейн не го обича. Той й прави сантиментални подаръци или поне й ги поднася по сантиментален начин, а тя се преструва, че е страшно доволна. Ще го накара да се чувства нещастен и осъзнава, че на мен всичко ми е ясно. Ето защо не може да ме понася.

— Ейми, надявам се, че един ден Хана няма да говори така за баща си — отбеляза Помили и поклати глава, понеже признаваше, че Ейми е права.

— Вие се шегувате. Мистър Никълс е точно от този тип мъже, които жените харесват. И ако искате да знаете, Елейн е начело на списъка.

Когато Ейми си тръгна, Помили обходи къщата и заключи навсякъде. Пусна радиото на местната станция, за да чуе прогнозата за времето. Разбра, че се задава буря, която ще стигне до Кейп Код в късните следобедни часове или вечерта на следващия ден. Трябва да проверя дали тук има фенерче и свещи, в случай че се наложи да ги използваме, помисли си тя.

Точно когато сядаше на бюрото си в библиотеката, телефонът иззвъня. Беше Джан Пейли.

— Вчера, докато бяхте у Скот Коуви, страшно ми липсвахте — заяви Джан. — Исках да ви съобщя, че Фийби отново повдигна въпроса за Тобаяс Найт. Помили, според мен сте права. Тя се опитва да ни каже нещо за него.

— Вчера, след като закарах Адам на летището, се отбих в къщата в Истхам, която той е построил — отвърна Помили. — Жената, която беше на рецепцията, ми показа негов портрет. Джан, Тобаяс изглежда като подлец и конте. Не мога да си представя, че Мехитабел се е занимавала с него. Друг интересен момент е, че според данните, с които разполагаме, е била бременна в третия месец от Андрю Фриман, когато са я осъдили за прелюбодеяние. — Тя замълча. — Струва ми се, че разсъждавам на глас. Изкарала съм две бременности и любовната връзка е последното нещо, за което бих се сетила през първите три месеца, а дори и по-късно.

— В такъв случай какво мислите?

— Тобаяс Найт е бил един от хората, които са ограбвали претърпелите корабокрушение плавателни съдове. Разпитвали са го за изчезналия товар на „Танкфул“ приблизително по същото време, когато е бил видян да посещава Мехитабел в неподходящо време. Ами ако не е посещавал нея? Ако тя въобще не е знаела, че той се навърта около къщата? Ако не си е признал, че се среща с Мехитабел, хората са щели да потърсят друга причина, поради която е бил там. Не е изключено да е укривал част от плячката си от кораба „Танкфул“ в имението, а дори и в самата къща.

— О, в къщата едва ли — изказа несъгласието си Джан.

— Стаите на долния етаж тук са по-малки, отколкото в къщата в Истхам. Но погледнати отвън, двете къщи са еднакви. Ще се поогледам по-внимателно.

— Едва ли би било от полза. Ако е съществувало някакво помещение, което се е използвало за склад, то сигурно е било зазидано най-малко преди двеста години. Но все пак не е изключено.

— Някой някога споменавал ли е, че в къщата има скривалище?

— Пред мен не. Но последният предприемач свърши огромна работа. Казва се Ник Бийн и е от Орлиънс.

— Ще възразите ли, ако му се обадя по телефона утре?

— Не, естествено. И спокойно можете да огледате къщата. Лека нощ, Помили.

След като остави слушалката, Помили се облегна на стола и впери поглед в портрета на Мехитабел и Андрю. Изглеждаха толкова щастливи на кораба.

Мехитабел умряла, кълнейки се, че е невинна. Една седмица по-късно Андрю отплавал в океана, въпреки че се задавала буря, изгарящ от желание да й върне бебето, изплаквайки любовта си към своята съпруга. Дали е бил убеден, че Мехитабел е невинна, и затова е обезумял от скръб?

Интуицията на Помили й подсказваше, че е на прав път.

Седна отново на бюрото си, но вече не й беше интересно да преглежда папките. Трябваше да свикне с мисълта за онова, което Ейми спомена. Елейн беше сгодена за друг мъж, но обичаше Адам. Усетих го на онази вечеря, разсъждаваше Помили. Не е забравила, че касетата е у нея. Задържала я е нарочно, защото е знаела, че ние не притежаваме копие. За какво друго би й потрябвала, освен за да може да гледа Адам?

Дали пък не е открила нещо друго, за което да я използва?

В десет часа се качи на горния етаж, облече си нощницата, наметна халата и се обади на Адам в апартамента им в Ню Йорк.

— Тъкмо се канех да ти позвъня, за да ти пожелая лека нощ — заяви Адам. — Как са моите момичета?

— Добре сме. — Помили се поколеба, но беше сигурна, че трябва да зададе въпроса, който не й излизаше от главата. — Ейми остана да вечеря с мен и изказа интересно мнение. Смята, че Елейн е влюбена в теб, и аз съм съгласна с момичето.

— Това е абсурдно.

— Така ли? Адам, моля те, разбери, че след смъртта на Боби в продължение на една година не бях добра съпруга. Миналото лято те помолих да се разделим. Ако не бях забременяла с Хана, сега вероятно щяхме да сме разведени. Междувременно с Елейн станахте доста близки, нали?

— Зависи какво разбираш под близки. От деца сме приятели.

— Адам, престани с тази изтъркана история. Нима и преди не си разчитал на Елейн? Твърдеше, че е била истинска опора за теб след смъртта на баща ти. И винаги когато не си имал друга сериозна приятелка, си я търсил. Права ли съм?

— Помили, не мисли, че миналата година между мен и Елейн е съществувало нещо.

— А сега?

— За бога, Помили, не!

— Не можех да не попитам. Лека нощ.

Адам чу изщракването в ухото си. Когато влезе в апартамента, той разбра какво го тормозеше. През зимата веднъж Помили беше излязла и той гледа касетата със записа на Боби. Откри я в чекмеджето на бюрото си — там, където я беше оставил. Значи наистина я беше върнал вкъщи миналото лято. Защо Елейн бе направила копие, без да му каже?

94

В сряда сутринта Нат занесе втората си чаша кафе във всекидневната и започна да оглежда двете снимки на къщата „Помни“. С особено внимание свали раздраната снимка от рамката и я подпря на лавицата над камината до копието, което му даде Елейн.

Без рамката картината, извадена от боклука на Скот Коуви, изглеждаше още по-обезобразена. Драскотините сякаш бяха издълбани с остър нож, а може би дори и с парче от счупеното стъкло. Там, където е била лодката, зееше дупка.

На копието върху мястото с лодката имаше едва забележимо петно, сякаш Елейн се беше опитала да ретушира негатива, но не го беше направила добре.

— Довиждане, татко.

Кевин и Дани, двамата синове на Нат, единият на шестнайсет, а другият — на осемнайсет години, стояха на вратата и му се усмихваха.

— Ако се опитваш да решиш коя от двете да купиш, аз съм за тази вдясно — заяви Кевин.

— Определено другата не се е харесала на някого — отбеляза Дани.

— Съгласен съм — отвърна Нат. — Въпросът е защо не му е харесала. Ще се видим довечера, момчета.

След няколко минути в стаята влезе Деби.

— Все още ли не си разгадал мистерията? — попита тя.

— Не виждам никаква логика. Елейн Аткинс едва ли е вярвала, че Скот Коуви се кани да купи къщата. Защо Скот просто не е оставил картината в къщата, преди да замине, а се е потрудил да я смачка и да изличи лодката? И защо Елейн е махнала лодката от негатива? Сигурно има някаква причина.

Деби взе разкъсаната фотография и я обърна.

— Вероятно трябва да се обадиш на човека, който е снимал къщата. Виж, името му е на гърба. Уолтър Ор. Дадени са и адресът, и телефонният му номер.

— Аз знам името му — отвърна Нат. — Елейн ми го каза.

Деби отново обърна снимката и изглади нагънатите й ръбове.

— Долу са отбелязани датата и часът, когато е била направена. — Тя провери другата снимка и добави: — Тези неща липсват на копието, което си получил от Елейн.

Нат погледна датата.

— Петнайсети юли, петнайсет и трийсет часа! — възкликна той.

— С нещо важно ли е свързана датата?

— Разбира се — отвърна Нат. — На този ден се удави Вивиан Карпентър. Коуви се е обадил на бреговата охрана в шестнайсет и трийсет.

Нат взе разстоянието до телефона на две крачки. На лицето му се изписа разочарование, докато слушаше съобщението, записано на телефонния секретар. Остави името и телефонния си номер на полицейския участък и завърши с думите: „Мистър Ор, налага се да говоря с вас незабавно.“

Затвори телефона и обясни на Деби:

— Ор е излязъл по работа и ще се прибере към четири часа. Ще трябва да почакаме дотогава. Но Деб, току-що се сетих, че според Мардж негативът е у Елейн. А тя очевидно вече го е променила. Така че дори и да има нещо, никога няма да разберем какво е то, по дяволите!

95

Когато се събуди в сряда сутринта към седем, Помили почувства някакво напрежение. Вятърът беше влажен, а стаята — затъмнена. Светлината, която проникваше покрай щорите, беше слаба, а по перваза на прозорците не танцуваха слънчеви лъчи.

Помили спа добре. Макар и стаята на Хана да беше близо, тя остави и двете врати отворени и сложи интеркома на нощното си шкафче. Към два часа чу, че бебето се размърда, и стана да го погледне, но то не се събуди.

Не сънувах никакви сънища, нямах халюцинации, слава богу, каза си Помили, докато посягаше към халата си. Отиде до прозореца, който гледаше към водата, и вдигна щорите. Океанът беше сив, а вълните спокойно миеха брега. През тъмните облаци, които се носеха над водата, едва-едва надничаха лъчите на слънцето.

Океан, небе, пясък и обширно пространство, помисли си Помили. Прекрасна къща, невероятна гледка. Това място й беше приятно и тя започна да свиква с него. След като баща й почина, майка й остави малката спалня на брат й, а премести леглото на Помили при себе си. Когато Джак отиде в колежа, дойде ред на Помили да има отделна стая, а щом Джак си дойдеше, тя спеше на разтегателния диван във всекидневната.

Спомням си, че като малка рисувах красиви къщи с красиви стаи, продължи да си мисли Помили, докато гледаше океана. Но никога не съм си представяла такъв дом, такова място. Може би по тази причина не успях да свикна с къщата, която купихме в Рай.

Къщата „Помни“ ще бъде домът на мечтите ни. Ще идваме тук за Деня на благодарността, за Коледа и през лятото и ще се чувстваме така, както се е чувствал Адам, когато е бил дете. Ще прескачаме и в почивните дни през всички други сезони. Това ще допълва предимствата на живота в Манхатън, защото там работата на Адам е само на няколко минути път от апартамента ни.

Помили се чудеше какви ли са били плановете на Мехитабел за бъдещия й живот. Много жени на морски капитани са плавали със съпрузите си по целия свят, като са вземали и децата със себе си. Мехитабел е заминала с мъжа си след сватбата им. Преди всичко да се обърка, може би е възнамерявала отново да тръгне с него.

Имаше логика в предположението, че Тобаяс Найт си е построил скривалище в имението или в самата къща и по тази причина са го виждали да се навърта наоколо. Ще напиша историята точно така.

Недоумяваше защо тази сутрин толкова много разсъждава върху съдбата на Мехитабел. Изведнъж намери обяснението. През третата сряда на август преди много, много години осъдили Мехитабел за прелюбодеяние, били я с камшик и я върнали вкъщи, където установила, че съпругът й е отнесъл бебето й. Днес е третата сряда на месец август, сети се Помили.

След няколко минути Помили вече не се нуждаеше от интеркома, за да разбере, че Хана е будна и гладна.

— Идвам, капризно човече — извика Помили и се забърза към детската стая.

Ейми пристигна към девет часа. Личеше й, че е разстроена. Съвсем скоро причината за притеснението й стана ясна.

— Снощи, когато се прибрах, Елейн беше у нас — започна да разказва тя. — Мистър Никълс я попитал за касетата със записа на Боби и тя сигурно се е сетила, че аз съм я взела. Поиска ми я. Не й я дадох. Заявих й, че е ваша и съм обещала да ви я върна. Елейн твърди, че е направила копие. Тъй като миналата година мистър Никълс бил много притеснен, тя се страхувала съпругът ви да не я загуби, а знаела, че вие не сте я гледали. — В очите на Ейми блеснаха сълзи. — Татко застана на страната на Елейн. Той също страшно се ядоса.

— Ейми, съжалявам, че си имала неприятности заради касетата. Но не вярвам, че Елейн е направила копие заради мен. Радвам се, че не си й я дала. Къде е тя сега?

— Тук — посегна към чантата си Ейми.

Известно време Помили държа касетата в ръка, а после я остави на кухненската маса.

— Ще я гледам по-късно. Смятам, че не би било зле да сложиш Хана в количката и да я изведеш на разходка. Предполага се, че бурята ще утихне чак утре следобед.

Адам се обади след един час.

— Как вървят нещата при вас, скъпа?

— Добре — отвърна Помили, — но времето се разваля. Предсказват, че ще има буря.

— Ейми донесе ли ти касетата със записа на Боби?

— Да.

— Гледа ли я?

— Не. Адам, повярвай ми. Ще я гледам следобед, докато Ейми е с Хана. Сигурна съм, че мога да се справя.

След като остави слушалката, Помили вдигна очи към монитора на компютъра. Прочете последното изречение, което беше написала, преди телефонът да иззвъни. „Изглежда, Мехитабел е помолила съпруга си да й повярва.“

В седем часа се свърза с предприемача Ник Бийн, който беше извършил ремонта на къщата. Беше любезен мъж, който надълго и нашироко й отговори на всички въпроси.

— Това е едно майсторско творение, цена няма — рече той. — В първоначалната конструкция нямаше нито един пирон. Всички съединения бяха направени с помощта на длабове и жлебове.

Помили го попита дали знае нещо за тайните помещения в домовете на ранните заселници.

— Попадал съм на такива помещения в някои от старите къщи — отвърна той. — Хората си ги представят в романтична светлина. Първоначално са ги наричали „индиански стаи“, защото обитателите на къщите са се криели в тях, когато са ги нападали индианци. — Помили усети вълнението му, когато продължи да обяснява: — Съществува обаче една любопитна подробност. Индианците на Кейп Код не са били враждебно настроени към заселниците. В тези помещения хората криели ограбеното от плавателните съдове или скъпоценностите си, преди да заминат на пътешествие. Един вид сейфове, така да се каже.

— Смятате ли, че е възможно в къщата „Помни“ да има такова помещение? — попита Помили.

— Да. Струва ми се, че последният майстор, който работи по нея, спомена нещо подобно. Имало доста голямо разстояние между стаите и централната част на къщата, където са изградени комините. Но дори и да съществува такова помещение, едва ли ще го открием. Може би така умело е замаскирано, че няма как да се забележи. Едно от местата, където би могло да се търси, е вграденият шкаф в гостната. В някои случаи задната му стена е подвижна и води към тайника.

Подвижна стена. След като приключи разговора с мистър Бийн, Помили веднага отиде да провери вградения шкаф в голямата гостна. Намираше се вляво от камината. Отвори го и тутакси я лъхна мирис на мухъл. Трябва да оставя вратата отворена, за да се проветри, помисли си Помили. Но задната стена на вградения шкаф с нищо не издаваше, че е вход към тайно помещение.

Може би когато купим къщата, ще успеем да я проучим по-подробно, продължи да си мисли Помили. Не е възможно просто да започна да събарям стени. Върна се обратно на бюрото си, но си даде сметка, че все повече се разсейва. Искаше да види касетата с Боби.

Изчака да дойде време за обяд, когато Ейми прибра Хана, за да я нахрани и да я приспи. После взе касетата и я отнесе в библиотеката. Когато я пъхна във видеото и натисна бутона, в гърлото й вече беше заседнала бучка.

През почивните дни бяха отишли на гости при един от партньорите на Адам в Ист Хамптън. Лу Милър имаше видеокамера и я взе със себе си, след като се наобядваха. Адам и Боби бяха в басейна. Тя седеше на масата под чадъра и си говореше с Шери, съпругата на Лу.

Лу снимаше как Адам учи Боби да плува. Боби толкова много приличаше на Адам, помисли си Помили. Двамата се забавляваха чудесно. След известно време Адам вдигна Боби, извади го от басейна и го сложи на терасата. Спомни си, че Лу изключи камерата и каза: „За днес край на изпълненията във водата. Хайде да направим няколко снимки на Боби с Помили. Адам, извади го от басейна и го сложи на терасата. Помили, извикай Боби.“

После Помили чу собствения си глас: „Боби, ела тук. Искам да дойдеш при мен.“

Искам те, Боби.

Помили избърса навлажнените си очи, гледайки двугодишното си момченце, което тичаше към нея с протегнати ръчички и викаше: „Мами, мами!“

Дъхът й спря. Това беше същият весел глас, който чу миналата седмица, когато си помисли, че Боби я вика. Прозвуча й толкова ясно, толкова звънливо. А сега я порази начинът, по който беше започнал да казва: „Мами!“ Тогава двамата с Адам се шегуваха. Адам заяви: „Звучи ми повече като «мам-ми», сякаш набляга на «ми»“.

Точно така й извика детето през нощта, когато претърси цялата къща, за да го намери. Дали просто се беше събудила от съвсем живия сън? Доктор Кауфман й обясни, че щастливите спомени постепенно започват да изместват мъчителните. Но що се отнася до свирката на влака, тя определено беше халюцинация.

Лентата се въртеше. Боби се хвърли в прегръдките й, а тя го обърна с лице към камерата и го попита: „Как се казваш?“

Помили се разхлипа, когато той отвърна гордо: „Лобълт Адам Нико.“

Сълзите я задавиха и след като записът свърши, тя седя известно време, заровила лице в ръцете си. А после една окуражаваща мисъл смекчи болката: след две години Хана щеше да отговаря на същия въпрос. Как ли щеше да произнася Помили Хана Никълс?

Чу, че Ейми слиза по стълбите, и я повика. Момичето влезе в библиотеката с угрижено лице.

— Добре ли сте, мисис Никълс?

Помили осъзна, че очите й още са пълни със сълзи, и отвърна:

— Да, но бих искала двете заедно да изгледаме записа.

Докато Помили пренавиваше лентата, за да я пусне отново, Ейми стоеше права до нея. След като свърши, Помили я попита:

— Направи ли ти впечатление как ме викаше Боби?

Ейми се усмихна.

— Имате предвид „мам-ми“? Звучеше така, сякаш искаше да каже: „Хей, мами, ела ми!“

— И на мен ми се стори така. Просто ми се щеше да се уверя, че не си въобразявам.

— Мисис Никълс, дали човек е в състояние някога да преживее напълно загубата на някого, когото обича?

Помили знаеше, че момичето мисли за собствената си майка.

— Не — отвърна тя, — но свикваме да се чувстваме благодарни, че въобще сме имали това същество, макар и недостатъчно дълго. Ето, мама ни казваше на мен и брат ми, че предпочита дванайсетте години, преживени с баща ми, пред седемдесет, прекарани с който и да било друг мъж. — Тя прегърна Ейми през рамо. — Майка ти винаги ще ти липсва, както на мен ще ми липсва Боби, но и двете не трябва да забравяме тези думи. Поне аз ще се опитам да не ги забравя.

Докато Ейми й отправяше признателна усмивка, на Помили й мина през ума, че и двата пъти, когато се събуди от свирката на влака, Хана също я беше чула.

Викът на детето, влакът. Ами ако не си беше въобразила всичко това?

96

В сряда Греъм и Ан Карпентър започнаха да си стягат багажа. В два часа Греъм видя, че пощенската кола мина покрай тях, и се отправи към портата.

Когато извади пощата, той надникна в кутията и с изненада забеляза на дъното малко пакетче. Беше увито в амбалажна хартия и завързано с найлонова връв. Очевидно не беше от мострите на сапуни, които често намираха там.

Пакетчето беше надписано за Ан, но нямаше печат, нито адрес на подателя. Греъм го занесе в кухнята, където Ан разговаряше с икономката. Когато им каза какво е открил в кутията, забеляза, че лицето на жена му стана угрижено.

— Да го отворя ли? — попита той.

Ан кимна.

Докато прерязваше връвта, тя го гледаше в напрегнато очакване. Чудеше се дали и Ан си мисли същото като него. Определено имаше нещо странно в грижливо надписаното и стегнато опаковано пакетче.

Когато го отвори, очите му се разшириха от изненада. Пъхната в найлоново пликче, отвътре блесна семейната реликва — тъмнозеленият смарагдов пръстен.

Икономката също зяпна в почуда.

— Това ли е…

Ан сграбчи торбичката, извади пръстена и го стисна в дланта си. Гласът й се извиси до остър писък, сякаш бе на ръба на истерията.

— Греъм, откъде се взе това? Кой го донесе? Нали ти казах, че смарагдите винаги се връщат при собствениците си!

97

Нат Куган пътуваше с колата си към Орлиънс, когато в три и петнайсет му се обадиха от кабинета на областния прокурор. Един от помощниците на Робърт Шор го информира, че предишната нощ смарагдовият пръстен е бил върнат в дома на семейство Карпентър. Точно в десет часа възрастният им съсед Престън Креншоу забелязал непозната кола да спира пред пощенската кутия на Ан и Греъм Карпентър.

— Не можем да бъдем сигурни, че човекът, който е бил в колата, е оставил пръстена, но това все пак е някаква следа. Мистър Креншоу направи доста подробно описание на колата. Тъмнозелен или черен плимут с регистрационен номер от Масачузетс, в който е имало цифрите седем и три или осем. В момента извършваме проверка.

Плимут, разсъждаваше Нат. Тъмнозелен или черен. Къде беше забелязал наскоро такава кола? Изведнъж си спомни къде. Беше на алеята в двора на Фред Хендин, а после видя Фред и Тина в нея след приключване на следствието.

— Фред Хендин, приятелят на Тина Аролди, кара тъмнозелен плимут. Проверете номера.

Нат изчака. Помощникът на областния прокурор се обади отново с тържествуващ глас:

— Регистрационният номер на колата на Фред Хендин съдържа цифрите седем и три. Шефът иска да дойдете с нас, когато отиваме да го повикаме на разпит.

— Тогава да се срещнем в пет часа в дома му. Аз съм тръгнал да проуча нещо, което може да се окаже още едно уличаващо доказателство.

Уолтър Ор, фотографът, който се занимаваше със снимки от въздуха, беше получил съобщението на Нат и в четири часа позвъни в кабинета му.

Започва да се разплита, помисли си ликуващо Нат, като затвори с трясък телефона.

Десет минути по-късно вече завиваше по шосе №6 към Орлиънс. След пет минути беше в ателието на Ор в центъра на града.

Ор беше около трийсетгодишен мускулест мъж, който повече приличаше на докер, отколкото на фотограф. Тъкмо приготвяше кафето.

— Дълъг ден — заяви той на Нат. — Снимах в Ню Лондон. Повярвайте ми, доволен съм, че се прибрах. След няколко часа ще се разрази бурята, а на мен не ми се искаше да летя в такова време. — Подаде на Нат чаша и попита: — Кафе?

Нат поклати глава.

— Не, благодаря. — Извади обезобразената снимка. — Вие ли сте я правили?

Ор я погледна за миг и отвърна:

— Да. Кой я е разрязал?

— Това се опитваме да установим. Разбрах, че Елейн Аткинс ви е наела да снимате, а после е взела негатива.

— Точно така. Много държеше да го има и ми плати допълнително за него.

— Добре. А сега разгледайте тази. — Нат разви копието, което му беше дала Елейн. — Намирате ли някаква разлика?

— Естествено. Лодката липсва. Кой го е направил? Елейн?

— Така ми беше казано.

— Е, негативът е неин и има право да го разваля както си иска.

— По телефона ми обяснихте, че когато снимате от въздуха, върху филма се отбелязва точното време и датата.

— Да.

Нат посочи долния десен ъгъл на снимката.

— Тук е отбелязано петък, петнайсети юли, петнайсет и трийсет часа.

— А над датата и часа е годината.

— Виждам. Това е времето, когато е направена снимката, така ли?

— Да.

— Нужна ми е липсващата лодка в едър план. Колко пъти снимахте и дали имате подобна снимка?

Ор се поколеба.

— Толкова ли е важно за вас? Смятате, че с нея са пренасяли наркотици или нещо подобно?

— Може би ще се окаже важно за много хора — отвърна Нат.

Ор стисна устни.

— Знам, че не сте тук, за да се любувате на фотографията ми. Между нас да си остане, аз наистина продадох на Елейн целия филм, но на тази снимка си направих дубликат. Нямам намерение да го предлагам на никого, но снимката е страшно красива и ми се щеше да си я запазя.

— Това е прекрасна новина — заяви Нат. Бихте ли направили бързо едно копие?

— Разбира се. Точно същото ли?

— Да, точно като оригинала, но аз се интересувам най-вече от лодката.

— Какво искате да научите за нея?

— Всичко, което умението ви е способно да ми разкрие. — Надраска бързо номера на мобифона си. — И колкото е възможно по-скоро. Ще чакам да ми се обадите.

98

В пет и нещо откараха Фред Хендин в кабинета на областния прокурор. Той отговаряше спокойно и учтиво на отправените му един след друг въпроси. Не, не познавал Вивиан Карпентър. Не, не се бил срещал лично със Скот Коуви, макар че миналата година го бил виждал в кръчмата „Даниъл Уебстър“. Да, бил сгоден за Тина Аролди.

Пръстенът? Нямал представа за какво става дума. Предишната вечер не е бил в Остървил. Излизали с Тина, а после се прибрал направо вкъщи и си легнал.

Да, на следствието чул да се говори много за някакъв пръстен, който липсвал. Във вчерашния брой на „Кейп Код Таймс“ имало подробно описание на пръстена. Близо четвърт милион долара според него била доста солидна сума. Този, който го е върнал, сигурно е бил честен човек.

— Трябва да си вървя — заяви Фред на служителите, които го разпитваха. — Ще карам годеницата си на летището в Логан. В девет часа излита за Денвър.

— Струва ми се, че Тина ще пропусне полета, Фред — каза Нат. — След малко ще я доведем тук.

Видя как по врата на Фред се появи издайническа червенина, която плъзна нагоре по лицето му. Вече не успяваше да се владее.

— Тина възнамерява да отиде на гости при брат си и семейството му — гневно отбеляза Фред. — Цялата тази история ужасно я разстрои.

— Тя разстрои много хора — тихо отвърна Нат. — Ако сте в състояние да изпитате съчувствие към някого, би следвало да започнете със семейство Карпентър. Не го хабете за Тина.

Нат отиде в апартамента на Тина заедно с Бил Уолш, един от следователите в областната прокуратура. Отначало тя отказа да ги пусне да влязат, но накрая отвори вратата.

Беше заобиколена с багаж. Във всекидневната липсваха лични вещи. Няма намерение да се връща, помисли си Нат.

— Не мога да си губя времето с вас — сопна им се Тина. — Трябва да хвана самолета. Чакам Фред.

— Фред е в кабинета на прокурора, Тина — заяви Нат. — Налага се да поговорим с него. Много е важно да си поприказваме и с вас. Ако изясним всичко бързо, ще успеете да хванете самолета.

99

Помили изпрати Ейми до вратата.

— Днес ще ходим с татко на вечеря у Елейн — заяви Ейми. — Предстои ни двете да си изясним отношенията.

— Имаш предвид да се опитате да ги поогладите? — попита Помили.

— Снощи тя спомена, че не приема сегашното ми враждебно отношение. — Ейми сви рамене. — Ще й обясня, че след няколко седмици заминавам за колежа и ако престоят ми по време на ваканциите е проблем за нея, няма да си идвам тук. Баба ми все още живее в Пенсилвания и ще се радва да й гостувам. Поне няма да гледам как Елейн превръща татко в мижитурка.

— Понякога, преди да се оправят, нещата още повече се объркват — отбеляза Помили и отвори вратата. В стаята нахлу силен вятър. — Радвам се, че Адам няма да лети днес — добави тя.

След като Ейми си тръгна, Помили нахрани Хана, изкъпа я и в шест часа гледа новините от Бостън с бебето на скута си. В шест и петнайсет в долната част на екрана се изписа бюлетин за времето, в който се съобщаваше, че бурята ще се разрази около седем часа. Отправяше се специално предупреждение към жителите на Кейп Код и на островите покрай него.

— Най-добре да приготвим фенерчето и свещите — каза Помили на Хана.

Небето беше забулено от облаци. Вълните, тъмносиви и бурни, се разбиваха в брега. Първите дъждовни капки зачукаха по стъклата на прозорците. Помили обходи стаите и запали лампите.

Хана захленчи и Помили я сложи в креватчето. Скоростта на вятъра се усилваше и вече се чуваше слабото му свистене около къщата: „Пооомниии.“

Адам се обади по телефона в седем без петнайсет.

— Миличка, вечерята, на която трябваше да присъствам, се отмени в последната минута. Отидох с такси до летището, за да хвана директния самолет. Вече бяхме на пистата, когато съобщиха, че летището в Барнстабъл е затворено. Ще взема самолета до Бостън, а оттам ще наема кола. Ако имам късмет, ще се прибера вкъщи между девет и половина и десет.

Адам щеше да се прибере тази вечер!

— Чудесно! — отвърна Помили. — Ще устоим заедно на бурята.

— И сега, и завинаги.

— Не си имал възможност да хапнеш, нали? — попита тя.

— Не.

— Ще приготвя вечерята. Сигурно ще се наложи да ядем на свещи, но не просто за да бъде по-ефектно.

— Скъпа… — Адам започна нерешително и спря.

— Не се притеснявай да ме попиташ дали съм добре. Да, добре съм.

— Гледа ли касетата с Боби?

— Два пъти. Втория път Ейми беше при мен. Адам, спомняш ли си как Боби беше започнал да казва „мам-ми“?

— Да. Защо?

— Не съм сигурна…

— Скъпа, вече викат пътниците. Трябва да тръгвам. Скоро ще се видим.

Адам затвори телефона и се затича към входа за заминаващи пътници. Беше гледал касетата, която откри в библиотеката в апартамента. „Мам-ми“. Звучеше така, сякаш Боби вика Помили при себе си. О, боже, защо не успях да се прибера в Кейп Код, преди да затворят летището, помисли си Адам.

100

Нат и следователят Бил Уолш, внесоха куфара и чантите на Тина в една от заседателните зали. Тина седна срещу тях на масата и демонстративно си погледна часовника.

— Ако до половин час не изляза оттук, ще изпусна самолета — заяви тя. — Къде е Фред?

— В коридора — отвърна Нат.

— Какво е направил той?

— Може би нищо. Само е изиграл ролята на доставчик. Тина, хайде да поговорим за смарагдовия пръстен на Вивиан Карпентър, който се загуби.

Тя присви очи.

— Какво е станало с него?

— Значи сте чували за пръстена?

— Всеки, който чете вестници, е чувал за него, пък и на следствието се казаха сума неща по този повод.

— В такъв случай ви е известно, че не е пръстен, който би могъл да се сбърка с друг. Нека да ви прочета описанието му, депозирано в застрахователната компания: „Колумбийски смарагд, пет и половина карата, тъмнозелен, без видими примеси, вграден в платинена подложка с по един голям диамант от двете страни, един карат и половина всеки, на стойност четвърт милион долара.“

Остави документа и поклати глава.

— Разбирате защо семейство Карпентър искат да бъде намерен, нали?

— Не ми е ясно за какво говорите.

— Много хора смятат, че е бил изтръгнат от пръста на Вивиан след смъртта й, Тина. Ако това е вярно, възможно е всеки, у когото е той в момента, да си навлече огромни неприятности. Защо не поразсъждавате малко върху тази страна на въпроса? Мистър Уолш ще постои с вас, а аз отивам да си поприказвам с Фред.

Двамата със следователя се спогледаха. Сега Уолш щеше да подходи бащински към нея и, най-важното, нямаше да я остави сама, за да си прерови вещите. Нат забеляза как Тина бързо и нервно стрелна с очи багажа си, когато той спомена за пръстена. Смята, че е в куфара й, помисли си той.

Фред Хендин вдигна поглед, когато Нат влезе в стаята.

— Тина тук ли е?

— Да — отвърна Нат.

Нарочно оставиха Фред Хендин сам почти цял час.

— Кафе? — попита Нат.

— Да.

— И аз ще пия. Денят се оказа доста напрегнат.

На устните на Фред Хендин се появи лека усмивка и той отвърна:

— Би могло да се каже и така.

Нат изчака, докато донесоха кафето, а после се наведе напред и заговори делово на Хендин:

— Фред, вие не сте човек, който би се притеснил, че може да остави отпечатъци от пръсти. Предполагам, че ще ги открием върху пакетчето, което някой, подчертавам, някой с тъмнозелен плимут, чийто регистрационен номер от Масачузетс е съдържал цифрите седем и три, е оставил снощи в пощенската кутия на семейство Карпентър.

Изражението върху лицето на Фред не се промени.

— Така както аз виждам нещата, пръстенът е бил у някоя жена, която вие познавате. Спомнили сте си, че сте го видели на пръста й, на тоалетната й масичка или в кутията й за бижута. След като приключи следствието и сте прочели вестниците, вие сте се притеснили. Навярно не сте искали тази жена да бъде замесена в престъпление, ето защо сте й помогнали да се освободи от пръстена. Моля ви да ме избавите от затруднението, Фред. Не съм ли прав?

Хендин не каза нищо и Нат продължи:

— Фред, ако пръстенът е бил у Тина, следователно тя е дала лъжливи показания по време на следствието. Това означава, че ще отиде в затвора, ако не си признае. Всъщност не е кой знае колко страшно, освен ако не е участвала в заговор за убийството на Вивиан Карпентър. Ако имате желание да й помогнете, би следвало да отговорите на въпросите ми. А после Тина ще последва примера ви.

Фред Хендин седеше със сключени ръце, вперил поглед в пръстите си. Нат се досещаше какво си мисли. Фред е честен човек, разсъждаваше той. И горд. Спечелил е почтено всеки долар, който притежава. Познава достатъчно добре законите и осъзнава очевидния факт: след като е заявила под клетва, че не е чувала нищо за смарагдовия пръстен, Тина би могла да си навлече голяма беда. По тази причина Нат му загатна, че ще си спести главоболията, ако си признае.

Нат беше наясно как ще постъпи Тина. Щеше да отрича, докато я притиснат. Дано успееха да го направят тази вечер. Беше сигурен, че в крайна сметка ще открият Коуви, но не му се щеше да чака прекалено дълго.

— Не искам Тина да пострада — заяви Фред, като най-после наруши мълчанието. — Не бива никоя жена да си навлича неприятности само защото си пада по Коуви.

Вивиан Карпентър със сигурност си навлече неприятности, помисли си Нат.

Фред Хендин заяви:

— Снощи взех смарагдовия пръстен от кутията за бижута на Тина.

Следователят Бил Уолш запази състрадателното си изражение, когато Тина му се сопна:

— Сякаш живеем в нацистка Германия.

— Понякога се налага да молим невинни хора да ни помагат да разследваме престъпления — утешително отвърна Уолш. — Тина, вие непрекъснато поглеждате към багажа си. Нуждаете ли се от нещо?

— Не, чуйте ме, ако Фред не може да ме закара до Логан, ще взема такси, което ще ми струва цяло състояние.

— Според мен в това отвратително време полетът ви ще се забави. — Уолш вдигна слушалката. — С кои линии ще пътувате и кога излита самолетът ви?

Тина го слушаше, докато Уолш потвърди резервацията й. Когато затвори телефона, той се усмихваше доволно.

— Закъснението ще бъде най-малко час, Тина. Имаме достатъчно време.

След няколко минути при тях влезе Нат.

— Тина, ще ви прочета какви са правата ви като заподозряна.

Очевидно изненадана и объркана, Тина слушаше, невярваща на ушите си. После прочете и подписа документа, който Нат й даде, и се отказа от правото си на адвокат.

— Не се нуждая от адвокат. Не съм направила нищо. Ще ви обясня всичко.

— Тина, знаете ли каква е присъдата в този щат за съучастие в убийство?

— Какво ме интересува?

— Интересува ви, защото сте приели ценен пръстен, свален от пръста на жертвата.

— Това е лъжа.

— Пръстенът е бил у вас. Фред го е намерил и го е върнал на семейство Карпентър.

— Какво!

Тя се хвърли към купчината багаж в ъгъла на залата и сграбчи спортната си чанта. С рязко движение отвори ципа и извади някаква книга.

Една от онези имитации на кутии за бижута, помисли си Нат, понеже се оказа, че е куха, когато Тина я отвори. Цветът се отдръпна от лицето й.

— Жалък подлец — измърмори тя.

— Кой, Тина?

— Фред знае къде държа бижутата си — сопна му се тя. — Сигурно е взел… — Тя замълча.

— Какво е взел, Тина?

След дълга пауза жената отговори:

— Перлите, брошката, часовника и годежния пръстен, които ми подари.

— И това ли е всичко? Тина, ако продължавате да ни разигравате, ще ви обвиним в лъжесвидетелстване.

Тя дълго се взира в Нат. После седна и зарови лице в ръцете си.

Стенографката записа показанията на Тина. След трагичната смърт на съпругата си Скот Коуви потърсил утеха при нея и те отново се влюбили. Скот намерил смарагдовия пръстен в кутията за бижута на Вивиан и й го подарил като символ на бъдещия им съвместен живот. Но когато започнали да се разпространяват отвратителните слухове, решили, че е невъзможно Скот да си признае за лъжата. Споразумели се тя да продължи да се среща с Фред, докато историята се забрави.

— Възнамерявате ли да се съберете със Скот?

Тя кимна.

— Ние наистина много се обичаме. А когато имаше нужда от утеха…

— Знам — отвърна Нат. — Скот се обърна към вас. — Той замълча, а после продължи: — Искам да ви попитам само от любопитство: понякога вие ходехте в къщата му късно през нощта и прибирахте колата си в гаража, нали?

— Фред винаги си тръгваше рано. От време на време посещавах Скот.

Тина се разплака. Нат не разбра дали го направи, защото осъзна колко сериозно е положението й, или защото не успя да се измъкне.

— Къде е Скот сега?

— На път за Колорадо. Ще се срещнем в дома на брат ми.

— Очаквате ли да ви се обади, преди да пристигне?

— Не. Решихме, че е по-добре да изчакаме. Според него семейство Карпентър имат достатъчно връзки, за да уредят телефонът в колата му да се подслушва.

Нат и помощниците на областния прокурор обсъдиха сериозно показанията на Тина.

— Естествено, имаме основания да поискаме да се свикат съдебните заседатели. Но ако Тина се придържа към версията, че Коуви й е дал пръстена, след като го е намерил, а тя може би вярва в това, не разполагаме с нищо друго, освен с факта, че е излъгал за него — заяви един от тях. — След смъртта на съпругата му Коуви е станал собственик на пръстена и е негово право да го даде, на когото си ще.

Мобифонът в джоба на Нат иззвъня. Обаждаше се Уолтър Ор.

— Е, какво точно желаете да знаете за лодката? — попита той, а гласът му звучеше тържествуващо.

Този пък се опитва да се прави на интересен, помисли си Нат.

— А вие какво можете да ми кажете?

— Обикновена моторница, дълга шест-седем метра. На палубата има човек, който се припича на слънцето.

— Сам? — попита Нат.

— Да. Като че ли пред него има остатъци от храна.

— А на лодката пише ли някакво име?

Отговорът беше точно този, който Нат се надяваше да чуе.

— „Играчката на Вив“ — отвърна Ор.

101

Преди да кацне, самолетът обикаля над летището в Логан десетина минути. Адам изхвърча навън и хукна по коридора към изхода. На гишето за коли под наем имаше дълга опашка. Изминаха още десет минути, докато получи необходимите документи. Обади се на Помили, че вече тръгва.

Тя съвсем се беше объркала. Каза му:

— Държа фенерчето и се опипвам да запаля свещите. Токът спря току-що. Не, всичко е наред. Отново го пуснаха.

Адам бавно напредваше по претовареното шосе, което минаваше през Съмър Тънъл. В девет без петнайсет вече беше на шосе №3, водещо към Кейп Код.

Гласът на Помили звучеше съвсем спокойно, мислеше си Адам, като се мъчеше да си дава кураж. Дали не трябва да позвъня на Елейн и да я помоля двамата с Джон да постоят при нея, докато се прибера вкъщи?

Не. Помили никога няма да ми прости, че съм го направил.

Но защо имам отвратителното чувство, че нещо не е наред?

Усети, че му се гади, както в деня на катастрофата. През онзи следобед игра голф и се прибра у дома навреме, за да вдигне телефона.

Все още чуваше сдържания, съчувствен глас на полицая: „Мистър Никълс, боя се, че трябва да ви съобщя лоша вест.“

102

След като Адам се обади от летището, Помили се качи на горния етаж, за да погледне Хана. Тя се въртеше неспокойно, макар че не се събуди. Докато оправяше одеялцето и го пъхаше под гърба на дъщеря си, Помили се чудеше дали я мъчат зъбите, или й пречи шумът отвън. Тъжният писък на вятъра, бушуващ около къщата, приличаше на глас, който вика: Пооомниии.

Въобразявам си, естествено, каза си твърдо тя. Това са само предположения.

Чуваше се как някъде на долния етаж се хлопа капак на прозорец. Потупа за последен път бебето по гърба и слезе по стълбите, за да потърси отворения капак и да го залости. Беше на един от прозорците в библиотеката. Отвори прозореца и дъждът я намокри, докато се пресегна, за да дръпне двата капака и да затегне ключалката.

Сигурно е ужасно трудно да се кара в такова време, помисли си Помили. Адам, внимавай. Каза ли му го, когато й позвъни? Изведнъж осъзна, че забрави да прояви загриженост към мъжа си, понеже ненавиждаше моментите, когато той се безпокоеше за нея.

Опита се да се залови за нещо, но беше твърде неспокойна, за да гледа телевизия. Адам едва ли щеше да се прибере по рано от девет и трийсет. Оставаше още час и половина. Реши да се помъчи да подреди книгите в библиотеката.

Личеше си, че Кари Бел е избърсала праха, след като Помили ги прегледа преди две седмици. Но страниците на много от най-старите книги бяха смачкани и скъсани. Предишните собственици на къщата очевидно са купували книги от антикварни книжарници. Написаната с молив цена на някои от тях беше само десет цента.

Прегледа част от книгите, докато ги подреждаше. Безразборното четене й помагаше да не забелязва времето. Най-накрая стана девет часът и трябваше да започне да приготвя вечерята. Книгата, която държеше в ръце, издание от 1911 година, беше скучна хроника на плавателните съдове, илюстрирана с рисунки. Спомни си, че я бе разлиствала няколко дни след като се настаниха тук. Тъкмо когато се канеше да я затвори, Помили зърна познатия портрет на Андрю и Мехитабел на кораба. Надписът под илюстрацията гласеше: „Портрет на капитан и съпругата му от началото на XVII век, нарисуван от неизвестен художник.“

Помили почувства как й олекна. Наистина съм видяла рисунката и съм я възпроизвела подсъзнателно, помисли си тя. Сложи книгата разтворена на бюрото си под портретите, които беше закачила на стената. Светлината примигна отново, като за момент силно намаля. В полумрака на стаята изведнъж с тревога почувства, че изкривеното от мъка лице на Андрю Фриман й напомни за Адам.

Така ще изглежда Адам съвсем скоро, изведнъж си каза Помили.

Странно, продължи да разсъждава тя, докато вървеше към кухнята. Там за всеки случай запали всички свещи, защото се притесняваше токът да не спре за дълго.

103

Адам зави от шосе №6 на шосе №137. Оставаха му още седем мили. Най-много двайсет минути, ако, разбира се, успея да накарам шофьора пред себе си, който пълзи като охлюв, да се размърда, гневеше се наум той. Не смееше обаче да го изпревари. Насрещното движение не беше натоварено, но шосето беше толкова мокро, че не беше изключено да се удари челно в някоя кола.

Само още шест мили, каза си Адам няколко минути по-късно. Но тревогата му нарастваше непрекъснато, докато преминаваше през участъците от пътя, потънали в пълен мрак.

104

Помили включи радиото, завъртя копчето и намери станцията, по която пускаха музика от четирийсетте години. Вдигна учудено вежди, когато чу оркестъра на Бени Гудман, засвирил мелодията „Помни“.

Много подходяща песен, помисли си тя. Взе назъбен нож и започна да реже доматите за салатата. „Но ти не помниш“, пееше изпълнителят.

Свистенето на вятъра отново се усили. Пооомниш.

Помили потрепери, докато посягаше да вземе целината, Адам скоро ще дойде, каза си тя.

Изведнъж се чу шум. Какво беше това? Дали не се отвори някаква врата? Или прозорец? Нещо не беше наред.

Помили загаси радиото. Бебето! Плачеше ли? Дали не се давеше? Хукна към плота, сграбчи интеркома и се заслуша. Последва тежко дишане. Бебето се задушаваше!

Хукна през фоайето към стълбището. Краката й едва докосваха стъпалата, докато бягаше нагоре към втория етаж. Прекоси бързо коридора и се озова пред вратата на детската стая. От креватчето не се чуваше никакъв звук.

— Хана, Хана! — извика Помили.

Хана лежеше по очи с разперени ръце и не помръдваше. Обезумяла, Помили се наведе, повдигна бебето и го обърна към себе си. Очите й се разшириха от ужас.

В ръката си държеше старинната кукла. Изрисуваното лице сякаш се взираше в нея.

Помили понечи да изпищи, но от гърлото й не излезе звук. Зад гърба й някакъв глас прошепна:

— Съжалявам, Помили. Всичко свърши.

Тя се обърна рязко. Скот Коуви стоеше зад люлката и държеше в ръка пистолет.

Люлката. Хана беше в нея. Хана, която се беше размърдала и започваше да хленчи. Изведнъж Помили изпита облекчение, а после я обзе ужас. Главата й се замая и тя загуби чувството си за реалност. Скот Коуви. Защо?

— Какво правите тук? — успя да попита тя, като едва изговаряше думите с пресъхналите си устни. — Нищо не разбирам. Как влязохте?

Изражението на лицето на Коуви беше любезно както обикновено. Беше облечен с анцуг и маратонки. Но те бяха сухи. Помили се почуди защо не се е намокрил.

— Не е важно как съм влязъл, Помили — отговори спокойно той. — Лошото е, че това ми отне повече време, отколкото предполагах. Но тъй като Адам е в Ню Йорк, няма значение.

Адам. Дали е говорил с него?

Скот сякаш четеше мислите й.

— Елейн ми каза, Помили.

— Елейн ли? Не разбирам. — Умът й работеше трескаво. Какво става? Не е възможно. Това е кошмар! Скот Коуви? Защо? Двамата с Адам му помогнаха, когато беше в беда. Тя настоя Адам да поеме защитата му. Адам го избави от обвинение в убийство. А Елейн? Какво общо има Скот с Елейн? Всичко изглежда толкова нереално.

Но пистолетът в ръката му беше истински.

Хана хленчеше по-силно и вече се събуждаше. Помили видя раздразнението, изписано на лицето на Коуви. Той погледна към бебето и ръката, в която стискаше пистолета, помръдна.

— Не! — извика Помили. Наведе се и извади Хана от люлката. Точно когато я притисна до себе си, светлината изгасна и тя избяга от стаята.

В тъмнината се втурна към стълбите. Трябваше да напрегне очи. За разлика от Скот тя познаваше всяка педя от къщата. Само ако можеше да се добере до вратата на кухнята, преди Скот да я настигне. Ключът от колата висеше на кукичката зад нея. Комбито беше зад къщата. Трябваше й само една минута. Затича се надолу по стълбите, близо до парапета, като се надяваше, че ще избегне скърцането на стъпалата.

Скот не беше зад нея. Сигурно беше поел в обратна посока и я търсеше в спалнята. Моля те, господи, моля те, господи, дай ми една минута, повтаряше си тя.

Над къщата изтрещя гръм и Хана се разплака.

Тътенът на влака, викът на Боби, собствените й писъци.

Помили се върна назад в спомените си. Чу бързи стъпки над главата си. Стискайки здраво Хана, тя изтича през вестибюла и влезе в кухнята. Прелетя през нея, като съжали, че е запалила свещите. Сега те светеха прекалено ярко. Погледна назад през рамо и видя Коуви на вратата откъм вестибюла. Изражението на лицето му беше променено — гледаше я с присвити очи, а устата му приличаше на изрязана с нож цепка.

Пръстите й тъкмо сграбчваха ключа, когато той я хвана и я дръпна силно към себе си.

— Помили, или само ти, или двете с бебето. Имаш право на избор. Сложи я обратно в люлката и ела с мен, защото, ако не го направиш, Адам ще загуби и теб, и детето.

Гласът му беше тих, равен, делови. Щеше да бъде по-лесно, ако беше нервен, ако в него се долавяше известна нерешителност. Тогава може би щеше да се разбере с него. Защо го правеше? Опитваше се да намери обяснение. И все пак той определено възнамеряваше да извърши това, което казваше. Помили трябваше да отклони вниманието му от Хана.

— Ще я сложа да спи — обеща с отчаян глас Помили. — Ще дойда с вас.

Коуви взе една от свещите. Помили усещаше дулото на пистолета, опряно в гърба й, докато вървеше към детската стая и оставяше плачещото бебе в креватчето.

— Сложи я в люлката, а куклата върни обратно в креватчето.

— Защо? — Помъчи се да печелиш време, мислеше си тя. Карай го да говори. Адам сигурно вече е наблизо. Бързай, Адам. Моля те, бързай.

— Защото ти си луда, Помили. Имаш халюцинации и си в депресия. Всички, дори и Адам, ще бъдат благодарни, че не си взела бебето със себе си, когато си се самоубила.

— Не. Няма да го направя.

— Или сложи Хана в люлката, или я вземи със себе си. Избери едната от двете възможности. Както и да постъпиш, след малко тръгваме.

Трябваше да го отстрани от Хана. Ако беше сама, в случай че се канеше да я откара с кола, Помили може би щеше да успее да скочи и да избяга. Навярно все някак щеше да се спаси, но не тук, не, докато съществуваше опасност за Хана. Налагаше се да я остави в къщата.

Помили положи детето в люлката. То отново се разпищя уплашено.

— Шшшт… — Бутна люлката да се залюлее и вдигна очи. — Идвам с вас — заяви тя, като полагаше усилия да запази спокойствие. Но при вида на това, което зърна, едва потисна писъка си.

Част от стената се отмести зад гърба на Скот. От пространството зад нея нахлу застояла миризма на мухъл. Коуви й кимна.

— Оттук, Помили.

105

Адам караше в тъмнината по главната улица на Чатам, а дъждът шибаше по предното стъкло на колата. Виждаше само на няколко педи пред себе си и се стараеше да не увеличава скоростта. Пътят зави надясно. Сега вече се движеше покрай океана.

Отмина фара. След пет минути щеше да си е вкъщи. Стигна до малката падина, където шосетата от Литъл Бийч и Морис Айланд се съединяваха. Пътят беше затворен.

Без да се колебае, Адам мина през бариерата. Толкова ясно усещаше, че Помили го вика, сякаш беше в колата до него.

106

Когато Скот я бутна да влезе през отвора в стената на детската стая, Помили осъзна, че дупката е широка не повече от половин метър.

— Хайде, Помили — каза той.

Вратата се затвори зад гърба й и виковете на Хана станаха приглушени. Потрепващата светлина на свещта хвърляше чудати сенки в тясното пространство. Скот я загаси и взе фенерчето, което беше оставил на купчина боклуци. Лъчът му прободе мрака в малкото помещение, пълно с изгнили дрехи и изпочупени мебели.

Миризмата на мухъл беше много силна. Това беше същата миризма, която беше усетила няколко пъти в стаята на Хана и във вградения шкаф на долния етаж.

— Не сте тук за първи път — извика Помили. — И преди сте влизали в стаята на бебето.

— Идвал съм тук колкото е възможно по-рядко, Помили — отвърна Коуви. — В ъгъла има стълба. Ще вървя след теб. Докато слизаш по нея, не се опитвай да предприемаш на своя глава каквото и да било.

— Няма — заяви бързо тя, мъчейки се да си избистри ума, да преодолее чувството за нереалност. Той не знае, че Адам се прибира, помисли си Помили. Може би ще успея да го накарам да говори, да го разсея, да го спъна. По-силна съм, отколкото предполага. Навярно ще съумея да го изненадам, да му отнема пистолета и да избягам от него.

А дали щеше да се справи с пистолета? Да. Не искам да умра, продължи да разсъждава тя. Искам да живея и да бъда с Адам и с Хана. Искам да изживея остатъка от дните си. Почувства как у нея се надига гняв.

Огледа се, като се мъчеше да запомни всичко, което беше в състояние да види на неясната светлина. Скривалище. Точно в това се съмняваше. Винаги е смятала, че в къщата има такава стая. Всъщност беше повече от стая. Цялата централна част на къщата между комините беше тайно помещение. Чудеше се дали купчините изгнили парцали не са част от товара на „Танкфул“.

Протакай, за да печелиш време, каза си тя. Макар и да знаеше, че Хана сигурно все още плаче, вече не я чуваше. Стените бяха толкова дебели, че ако умре тук, никой никога няма да я намери.

Ако умре тук.

Питаше се какви са намеренията на Коуви.

— Няма да изляза оттук жива, нали?

— Нима? — Той се усмихна. — Какво те кара да мислиш така?

Помили усети, че я обзема омраза. Скот Коуви си играеше с нея.

— Помили, честна дума, съжалявам за това. Правя го по задължение. — Гласът му беше съвсем искрен.

— Защо? Няма ли поне да ми кажете по каква причина?

— Може и да не ми повярваш, но аз не исках да убия Вивиан: Беше луда по мен, винаги ми носеше подаръци, когато идваше във Флорида, но след като се оженихме, не получавах нито пени. Нямахме обща банкова сметка, никакви ценни книжа не бяха на мое име, нито пък разполагах с пари в брой. Всичко, което ми беше нужно, го купуваше тя. Трябваше да я моля дори за най-елементарни дреболии. — Той поклати глава, сякаш не вярваше на думите си. — А после ме накара да подпиша документ, че няма да получа от нея нищо, ако бракът ни не трае поне десет години. Твърдеше, че по такъв начин ще й докажа любовта си. Чула във фризьорския салон как жените си шепнат, че съм се оженил по сметка.

— Значи все пак сте я убили?

— Да, против волята си. Имам предвид, че Вивиан не беше лош човек, но се опитваше да ме прави на глупак.

… Но какво общо има това с мен? Аз ти помогнах. Изпитвах състрадание към вас. Настоявах Адам да поеме защитата ви.

— За сегашното ми посещение в къщата би следвало да се сърдиш на Адам.

— На Адам? Той знае ли, че сте тук? — Макар и да зададе въпроса, тя осъзнаваше, че подобно предположение е абсурдно.

— Трябва да побързаме, Помили. Ще ти го обясня съвсем просто. Елейн винаги е била влюбена в Адам. През всичките тези години няколко пъти й се е искало да вярва, че и той я харесва, но не се е получило нищо. Миналата година решила, че бракът ви се разпада. Била сигурна, че той ще отиде при нея. Но Адам се върнал при вас и тя престанала да се надява, защото сметнала, че е безсмислено. Но Адам й позвънил и я помолил да уреди наемането на онази къща в Истхам. Когато разбрала колко сте нестабилна емоционално, тя съставила този план.

— Нима искате да ми кажете, че го правите заради Елейн? Защо, Скот? Не мога да схвана нищо.

— Не, правя го заради себе си. Елейн разпозна лодката на снимката на тази къща, направена от въздуха. Видя, че съм бил сам на палубата на петнайсети юли в три и петнайсет следобед, и разби на пух и прах версията за случилото се с Вивиан. Беше готова да ме издаде. Ето защо сключихме сделка. Аз обещах да й помогна да те подлуди. Адам й беше споменал за халюцинациите и за депресията ти и Елейн реши, че тази стара къща с легендите и тайните си помещения, за които беше научила от работниците, е идеалното място да те накара съвсем да превъртиш. Тя подготви всичко, а аз само й помагах. Докара ме тук, разведе ме из сградата и ми обясни какво се иска от мен. Точно тогава онази побъркана жена влезе в къщата и ни проследи. Отърва кожата, понеже съпругът й пристигна тъкмо когато я бях повел на разходка в океана.

Помили потрепери. Сигурно й е говорел, че ще я разходи по брега. Сигурно това се опитваше да си спомни Фийби, за да ме предупреди, помисли си тя.

Карай го да продължава да говори. Карай го да продължава да говори.

— Пръстенът. Къде е смарагдът?

Коуви се усмихна.

— У Тина. Тя е страхотна жена. А хрумването ми да й дам пръстена беше гениално. Ако се опитат да ме осъдят за убийство, тя ми става съучастничка. Ще трябва да си държи устата затворена. Оказа се, че двамата с Елейн сме чудесен екип. Разсъждаваме еднакво. Тя два-три пъти влиза в къщата през нощта. Изигра ти няколко номера, които те, извадиха от равновесие — презаписа гласа на сина ти от онази касета и през нощта ти го пусна заедно с тътена на приближаващия влак. Дума да няма, постигна целта си. Из Чатам се носят слухове, че си на ръба на тежка нервна криза.

Помили трескаво се питаше защо се бави Адам. Дали щеше да го чуе, когато влезе в къщата? Не и оттук. Забеляза, че Коуви погледна към стълбата.

— Хайде, Помили. Сега вече ти е известно всичко.

Той размаха пистолета. Мъчейки се да следва лъча на фенерчето, Помили си проправяше път по неравната настилка на пода. Препъна се, когато стигна до зеещата дупка. Видя горната част на стълбата. Коуви я задържа да не падне.

— По теб не бива да има никакви следи — заяви той. — Достатъчно трудно ми беше да обясня охлузването на пръста на Вивиан.

Стълбата беше от грубо дърво и в дланта й се заби тресчица. Търсеше внимателно с крак стъпалата и се спускаше бавно надолу. Дали нямаше да успее да избяга, ако скочи? Не, понеже ако си изкълчеше глезена, щеше да бъде съвсем безпомощна. Изчакай, каза си тя, изчакай.

Стигна до първия етаж. Тук помещението беше по-широко, отколкото горе, но навсякъде бяха нахвърляни боклуци. Коуви беше точно зад нея. Слезе от последното стъпало.

— Погледни това. — Той насочи фенерчето към нещо, което приличаше на купчина дрипи, и го ритна с крак. — Отдолу има кости. Елейн ги откри в деня, когато ми показваше мястото. Някой лежи погребан тук от дълго време. Обсъдихме въпроса, че би било добра идея да постъпим така и с теб — да те оставим в скривалището. Но Елейн не иска просто да изчезнеш, защото Адам сигурно ще прекара останалата част от живота си, очаквайки, че някой ден може би ще се появиш отново.

За миг в съзнанието на Помили проблесна надежда. Коуви нямаше да я убие тук. А навън може би щеше да има шанс да се отърве. Когато той тръгна пред нея, тя обърна назад глава и погледна към костите. Фийби твърдеше, че Тобаяс Найт е в къщата. Дали имаше предвид това?

— Оттук. — Коуви посочи с фенерчето към отвора на пода. Помили усети влагата, която идваше отдолу.

— Спусни се бавно. Няма стълба. — Коуви я изчака, докато тя слезе. После предпазливо се смъкна до нея и затвори тежкия капак. — Застани ей там.

Помили бързо се ориентира — намираха се в тясното скривалище в мазето. Коуви движеше лъча на фенерчето напред-назад. На пода, където скочи през дупката, беше разстлан голям жълт дъждобран, а до него имаше чифт ботуши. Тя осъзна, че по тази причина дрехите му не бяха мокри. Беше влязъл оттук.

С бързо движение Коуви вдигна дъждобрана, зави в него ботушите и пъхна вързопа под мишницата си.

Помили усети промяната, която настъпи у него. Бързаше да приключи със задачата. Бутна я към широката врата на мазето и я отвори.

— Всички ще си помислят, че си излязла оттук — заяви той. — Така ще изглежда, че си още по-смахната.

Щяха да сметнат, че е оставила бебето само и е изчезнала в бурята. Къде беше колата на Коуви? Навярно щеше да я откара някъде. В колата може би щеше да се появи възможност да скочи навън или да го принуди да се блъсне в нещо. Помили се насочи към алеята, но той я хвана за ръката.

— В тази посока, Помили.

Тръгнаха към плажа. Изведнъж осъзна, че Коуви има намерение да я удави.

— Почакай, Помили — извика той. — Дай ми пуловера си. Ако тялото ти не бъде изхвърлено на брега, така поне ще се досетят какво е станало.

Дъждът валеше като из ведро, а вятърът развяваше дрехите й. Косата й беше мокра, падаше върху лицето й и покриваше очите й. Опита се да я отметне назад. Скот спря и пусна дясната й ръка.

— Вдигни ръце нагоре, Помили.

Тя вцепенено се подчини. С бързо движение Коуви изтегли пуловера през главата й и освободи първо лявата, а после дясната й ръка. Пусна дрехата на земята, отново я сграбчи за ръка и започна да я тегли надолу по пътеката, която, водеше към скалата, а след това към океана. На следващия ден нямаше да има никакви следи от стъпките му, понеже пороят щеше да ги заличи.

Ще открият пуловера ми, помисли си Помили, и ще решат, че съм се самоубила. Дали тялото й ще бъде изхвърлено на брега? При Вивиан бе станало така. Навярно разчитаха и при нея да се получи същото. Адам, Адам, имам нужда от теб.

Вълните яростно се разбиваха в брега. Подводното течение щеше да я дръпне навътре в океана и нямаше да успее да се спаси. Спъваше се, докато Коуви я караше да бърза надолу по стръмната пътека. Колкото и да се мъчеше, не можа да се откопчи от ръката му, която я стискаше като менгеме.

Бурята се разрази с пълна сила, когато стигнаха до мястото, където предишния ден лежаха върху одеялото с Адам и Хана. Сега нямаше плаж, а само вълни, които се удряха в брега, рушаха го и се опитваха да го превземат.

— Наистина съжалявам, Помили — каза Скот. — Но давенето не е чак толкова страшно. На Виви й бяха нужни само една-две минути. Просто се отпусни. Всичко ще свърши съвсем скоро.

Бутна я под водата, клекна и задържа главата й под бушуващата вълна.

107

Когато нахлу в къщата, Адам видя блещукащата светлина на свещите в кухнята. Не намери никой, грабна едно фенерче и хукна нагоре по стълбите.

— Помили! — изкрещя той и се втурна към детската. — Помили!

Освети стаята с фенерчето. Лъчът се отрази в порцелановото лице на старинната кукла.

— О, господи! — извика Адам.

Тогава чу хленчене зад гърба си. Обърна се и започна да движи фенерчето, докато лъчът му попадна върху леко поклащащата се люлка. Хана беше в нея! Слава богу! С Хана всичко беше наред!

Но Помили…

Адам се обърна и изтича в спалнята. Беше празна. Хукна надолу по стълбите и обиколи една по една стаите.

Помили беше изчезнала!

Не й беше присъщо да оставя Хана сама. Никога не би го направила. Но въпреки това я нямаше в къщата!

Какво се беше случило? Дали отново не беше чула гласа на Боби? Не биваше да й позволява да гледа онази касета. Не биваше да я оставя сама.

Навън! Сигурно е излязла навън! Обезумял, Адам се втурна към входната врата и я отвори. Дъждът го намокри в момента, в който пристъпи прага и закрещя: „Помили! Помили, къде си?“

Хукна през моравата и се насочи към пътеката, водеща към плажа. Подхлъзна се върху гъстата мокра трева и падна. Фенерчето изхвърча от ръката му и полетя надолу.

Плажът! Изключено е да е слязла там, трескаво разсъждаваше Адам. Въпреки всичко беше длъжен да погледне. Тя трябваше да е някъде.

— Помили! — отново извика той. — Помили, къде си?

Стигна до пътеката, клекна и се спусна по нея. Под краката му вълните ревяха, а мракът беше непрогледен. Внезапно слаба светкавица проблесна на небето и освети разгневения океан.

Изведнъж я видя. Тялото й се показа върху гребена на огромна вълна.

108

Помили трябваше да си наложи да не изпада в паника. Задържа въздуха, докато белият й дроб едва не се пръсна, отпускайки тялото си, макар че то се опитваше неистово да се съпротивлява. Усети как водата се надигна около тях. Силните ръце на Коуви я държаха и я натискаха надолу. После внезапно я пусна. Помили бързо обърна глава и пое въздух. Защо я освободи? Дали си мислеше, че е мъртва? Все още ли стоеше до нея?

Изведнъж Помили разбра какво се е случило. Адам! Чу, че Адам я вика. Викаше името й!

Започна да плува в мига, в който една вълна се разби над нея. Зашеметена, усети как потъва. Силното подводното течение я дърпаше надолу.

О, господи, не ме оставяй да умра. Давеше се и се мъчеше да си поеме въздух, за да се задържи над водата. Огромните вълни я обгръщаха отвсякъде, теглеха я, засмукваха я надолу, изхвърляха я напред. Правеше усилия да не диша, докато водата я заливаше, да се изтласка към повърхността. Единствената й надежда беше да попадне в някоя вълна, която се издига нагоре, за да я изхвърли на брега.

Погълна вода и размаха ръцете и краката си. Не бива да изпадаш в паника, помисли си Помили. Хвърли се във вълната.

Усети как водата се повдигна зад нея и изтласка тялото й към повърхността.

Сега, продължаваше да си мисли тя. Сега! Плувай! Бори се! Не се оставяй да те завлече отново навътре.

Изведнъж ярка светкавица освети всичко наоколо — океана, скалата, Адам! Адам се спускаше към нея по стръмната пътека.

Когато гръмотевицата изтрещя над главата й, Помили се хвърли във вълната и се понесе към брега, към Адам.

Той беше само на няколко метра от Помили, когато силното течение пак я тласна назад.

После Адам се озова до нея — стискаше я в прегръдките си и я теглеше към брега.

109

В единайсет часа Ейми и баща й казаха лека нощ на Елейн. Вечерта беше пълно разочарование. Елейн за втори път заговори на момичето колко е важно човек никога да не взема нищо без разрешение, а още повече да не го дава другиму. Баща й се съгласи с нея, но тя продължи да ги занимава с въпроса, макар че накрая той отбеляза:

— Смятам, че вече изчерпахме темата, Елейн.

Вечеряха късно, понеже повече от час нямаше ток и месото не можа да се опече навреме. Когато довършваха десерта, Елейн отново заговори за Помили Никълс.

— Трябва да разберете, че Адам е много притеснен за Помили. Изпаднала е в тежка депресия, а и преживяването, докато е гледала касетата с малкото си момченце, сигурно я е разстроило ужасно. Тревогата на мъжа й е голяма.

— Не смятам, че мисис Никълс е в депресия — заяви Ейми. — Беше тъжна, след като гледа касетата, но според нея би следвало да се чувстваме благодарни, че сме имали възможност да обичаме някой прекрасен човек, макар и недостатъчно дълго. Майка й казвала, че предпочита дванайсетте години, преживени с баща й, пред седемдесет, прекарани с който и да било друг мъж. — Ейми погледна към баща си и добави: — И аз съм напълно съгласна с нея.

Забеляза със задоволство, че баща й се изчерви. Беше му сърдита, защото застана твърдо на страната на Елейн, докато обсъждаха въпроса за касетата. Сигурно отсега нататък ще е така, помисли си тя.

През цялата вечер разговорът си остана напрегнат. На всичкото отгоре Елейн изглеждаше страшно нервна. Дори и бащата на Ейми го забеляза и накрая я попита какво става с нея.

Тогава Елейн хвърли бомбата.

— Джон, от доста време разсъждавам и стигнах до заключението, че би следвало да отложим за малко женитбата. Моето желание е да се чувстваме добре, което очевидно не е възможно, докато Ейми е толкова нещастна.

Въобще не те интересува дали съм нещастна, или не, каза си Ейми. Обзалагам се, че има нещо друго.

— Елейн, както през цялото лято повтаряте, аз заминавам в колежа и започвам свой собствен живот като голям човек. Вие ще се жените за баща ми, а не за мен. Единственото, което ме засяга, е той да е щастлив. Смятам, че същото би трябвало да се отнася и за вас.

Елейн бе изплюла камъчето точно когато се канеха да си тръгват. Ейми хареса категоричния тон, с който баща й заяви:

— Смятам, че това е нещо, което двамата с теб би следвало да обсъдим друг път, Елейн. Ще ти се обадя утре.

Когато Елейн отвори входната врата, тримата видяха, че по алеята се задава полицейска кола с мигаща светлина.

— Какво ли се е случило? — попита Елейн.

Ейми усети нещо странно в гласа й. Звучеше напрегнато, сякаш беше уплашена.

Нат Куган слезе от колата и спря за миг, загледан в Елейн Аткинс, която стоеше на входа. Тъкмо се беше прибрал вкъщи, когато му се обадиха от управлението. Скот Коуви отишъл на Морис Айланд и се опитал да убие съпругата на Адам Никълс. Побягнал, когато забелязал, че Никълс се появил, а по-късно бил заловен на шосе №6.

А сега Нат Куган с най-голямо удоволствие щеше да арестува Елейн Аткинс. Без да обръща внимание на дъжда, който плющеше върху плочите, той тръгна по пътеката и се качи на верандата.

— Мис Аткинс, имам заповед да ви арестувам. Ще ви прочета какви са вашите права, а после ще ви помоля да ме придружите.

Ейми и баща й впериха поглед в Елейн, чието лице пребледня.

— Това е нелепо — отвърна тя с удивен и гневен глас.

Нат посочи към алеята.

— Скот Коуви е в колата. Караме го в участъка. Бил е толкова уверен в себе си, че е разказал на Помили Никълс за интересната сделка между вас двамата. Не е пропуснал и факта, че сте искали да се отървете от нея, за да имате Адам за себе си. Извадихте късмет, защото Коуви не е успял да я удави. В този случай ще ви обвинят само в опит за убийство. Но ще ви е нужен добър адвокат. Според мен обаче е по-добре да не разчитате на Адам Никълс да поеме защитата ви.

Джон Нелсън зяпна.

— Елейн, какво става? За какво говори той? Нат, вие, разбира се, не…

— О, Джон, няма ли да млъкнеш? — сопна се Елейн и го погледна с презрение.

Последва дълго мълчание, докато двамата се взираха един в друг. После Ейми почувства, че баща й я хвана за ръката.

— Хайде, скъпа, стояхме тук достатъчно дълго. Време е да се прибираме вкъщи.

110

В четвъртък сутринта, когато Помили се събуди, лъчите на слънцето танцуваха по перваза на прозореца и се стрелкаха по широките дъски на пода. В главата й нахлуха спомените от предишната нощ. В ума й изплува моментът, когато осъзна, че е в безопасност, и двамата се прибраха вкъщи. Адам се обади в полицията, а тя изтича при Хана.

След като полицаите най-сетне си заминаха и двамата останаха сами, Адам и Помили дълго се прегръщаха и се редуваха да държат Хана на ръце. После, прекалено уморени, за да се сетят за ядене, внесоха люлката в спалнята, понеже не можеха да оставят Хана сама в детската, преди да се почисти и да се затвори завинаги тайното помещение.

Помили се огледа. Адам и Хана все още спяха. Отмести очи от единия към другия, наслаждавайки се на чудото, че е с тях, че е силна и невредима.

Ще съм в състояние да продължа да живея, помисли си тя. На Мехитабел и Андрю им е била отнета тази възможност.

Предишната нощ полицаите обиколиха тайното помещение и заявиха, че ще дойдат да направят снимки, които ще са им необходими като доказателство при бъдещите дела. Разгледаха и скелета. Сребърните катарами, които намериха между костите на ходилата, носеха инициалите „Т. Н.“ Тобаяс Найт.

Черепът беше хлътнал от едната страна, сякаш някой му беше нанесъл силен удар. Според мен капитан Фриман е изненадал Тобаяс Найт тук, разсъждаваше Помили. Навярно е разбрал или се е досетил относно истинската причина за нощните му посещения в къщата и го е убил, понеже подхранил лъжите, довели до гибелта на Мехитабел. После е оставил тялото заедно с откраднатия товар в тайното помещение. Сигурно е прозрял истината за невинността на съпругата си. Известно е, че е отплавал в бурята, обезумял от мъка.

Двете с Фийби не сме се лъгали. Мехитабел е била невинна. Тя е умряла, като е твърдяла, че е праведна, и е копнеела за бебето си. Когато пиша книгата, ще сложа името и на Фийби, защото тя толкова искаше да разкаже историята.

Усети, че Адам протегна ръка към нея и я прегърна. После я притегни към себе си.

— Снощи споменах ли ти, че си страхотна плувкиня? — попита я той. После шеговитостта изчезна от гласа му. — Миличка, само като си помисля колко тъп съм бил и че ти едва не умря заради мен, ми идва да се гръмна.

Тя допря пръст до устните си.

— Да не съм те чула да говориш такива неща. След като ми каза, че на записа с Боби няма никаква свирка на влак, започнах да се съмнявам. Но ти не знаеше какво точно чувам, ето защо не можех да те обвинявам, че ме смяташ за луда.

Хана се размърда. Помили се пресегна, взе я на ръце и я сложи на леглото при тях.

— Страхотна нощ, нали, сладурче? — попита я Помили.

Нат Куган позвъни по телефона, когато привършваха закуската.

— Не ми се искаше да ви притеснявам, но едва удържаме журналистите. Не смятате ли, че е по-добре да давате интервюта, след като нашите хора приключат с разследването?

След миг обаче телефонът отново иззвъня. Търсеха ги от някакъв телевизионен канал. Последваха още обаждания и накрая те изключиха телефона. Включиха го само за да може Помили да се обади на Джан Пейли, на семейство Спрейг и на Ейми.

След последния разговор Помили остави слушалката и се усмихна.

— Ейми звучи така, сякаш е друг човек. Баща й непрекъснато повтарял, че му се иска да притежава поне половината от здравия й разум. Казах й, че и аз мисля като него. През цялото време беше убедена, че Елейн е лъжкиня.

— Много опасна лъжкиня.

— Момичето иска да гледа Хана утре вечер, и то безплатно. Баща й щял да плати колата.

— Не можем да й откажем. Как е Фийби?

— Хенри й е обяснил, че сме в безопасност. Заявил й, че се гордее с нея, защото се е опитала да ни предупреди. — Помили замълча за момент, а после продължи: — Много ми е мъчно за тях.

— Знам — рече Адам и я прегърна.

— Джан ще дойде да ни види. Пожела да донесе нещо за обяд и предложи да вземе и пощата. Нямаше как да не се съглася.

Когато полицаите пристигнаха, за да направят снимки на тайното помещение, Адам и Помили изнесоха столове на скалата и сложиха Хана в количката. Океанът беше спокоен, пленителен. Малките вълни миеха брега, който беше учудващо чист, като се имаше предвид силната буря, разразила се предишната нощ. Помили беше сигурна, че ако някога сънува тази нощ, сънят винаги ще завършва с мига, в който Адам стисна ръцете й.

Помили вдигна очи към къщата и към „вдовишката площадка“. Металната лента върху комина блестеше, слънчевите лъчи се отразяваха в нея и проникваха през движещите се сенки, които облаците хвърляха върху покрива. Помили се чудеше дали е било оптическа измама, когато Ейми е сметнала, че я е видяла там.

— За какво си мислиш? — попита я Адам.

— Когато пиша историята за Мехитабел, ще спомена, че духът й за дълго е останал в къщата. Жената е чакала да се докаже, че е невинна, и детето й да се завърне.

— А ако тя все още не е напуснала къщата, би ли искала да живееш в нея? — попита я закачливо Адам.

— Много ми се ще да е останала — отвърна Помили. — Ще я купим, нали? За Хана ще е истинско удоволствие да прекарва лятото тук, както навремето е било с теб. А и аз харесвам тази къща. Тя е първата, която чувствам като свой собствен дом.

— Естествено, че ще я купим.

На обяд, няколко минути след като полицаите си тръгнаха, при тях пристигна Джан. Безмълвната й прегръдка казваше много неща.

— Имаше само едно писмо от Ирландия — съобщи им тя.

Помили веднага го отвори.

— От Филис е. О, вижте, тя наистина е направила задълбочени проучвания на родословието на баща ми.

В плика откриха свитък от данни за родословни връзки, свидетелства за раждане и смъртни актове, копия от статии, поместени в различни вестници, и няколко избелели снимки.

— Изпусна писмото — рече Адам на Помили, а после го вдигна и й го подаде.

То гласеше:

Скъпа Помили,

Толкова съм развълнувана. Исках да видиш това веднага. Проследих родословието ти до първата жена, която се е казвала Помили. Историята, свързана с нея, е чудесна. Била отгледана от бебе в Конъмара от семейството на мистър Лонгфорд, братовчед на баща и. Няма данни за селището, в което се е родила, но годината е 1705-а. На седемнайсет години се е омъжила за фермера Ейдриън Маккарти от Голуей. Двамата имали четири деца. Част от основите на къщата им все още са запазени. Сградата е била с изглед към океана.

Жената, за която ти споменах, сигурно е била много красива (виж портрета й, който ти изпращам) и според мен приликата между нея и теб е доста голяма.

Но, Помили, сега следва най-интересният факт и Хана вероятно ще го има предвид, ако реши, че харесва твоето име повече от своето, но не желае да бъде наричана „младата Помили“ или „малката Помили“.

Името ти е толкова рядко срещано, защото, когато била малка, твоята предшественица не можела да произнася собственото си име и се наричала Помили.

Името, което й дали при раждането, било Помни…

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/4743

Издание:

Мери Хигинс Кларк. Къщата

ИК „Обсидиан“, София, 1995

Редактор: Кристин Василева

Коректор: Петя Калевска

Художник: Кръстьо Кръстев

ISBN 954-8240-20-3

1

Меа culpa (лат.) — Моя е вината. — Б.пр.

Content

Мери Хигинс Кларк
Къщата

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

Информация за текста

1