Мери Хигинс Кларк

Вик в нощта

Пролог

Призори Джени тръгна да търси хижата. Цяла нощ тя лежа в масивния креват с балдахина неподвижна, без да заспи, в плен на потискащата тишина, витаеща из къщата.

Седмици наред, макар да знаеше, че няма да чуе гладния плач на бебето, продължаваше да напряга слуха си. Гърдите й, все още пълни с кърма, бяха готови да посрещнат жадните му устица.

Накрая тя запали лампата на нощното шкафче и в стаята блесна светлина. Купата от оловен кристал върху тоалетната масичка я улови и отрази. Малките калъпчета боров сапун, с които бе пълна, хвърляха зловеща зеленикава сянка върху старинното сребърно огледало и четките.

Джени стана от леглото и започна да се облича, най-напред с дълги долни дрехи. Нахлузи и найлоновата винтяга — носеше я под ски-грейката. Беше включила радиото още в четири часа. Прогнозата за времето оставаше непроменена за района на Гранайт Плейс, Минесота. 12 градуса по Фаренхайт, средна скорост на вятъра — 25 мили в час. На ветровитите места температурата спадаше до 24 градуса под нулата.

Нямаше значение! Беше й все едно. Дори вкочанена до смърт от студ, тя трябваше да намери хижата. Имаше я някъде в тази гора от кленове, дъбове и вечнозелени дървета, от норвежки борове и гъсталаци. В многобройните часове на безсъние Джени бе изготвила план…

Една стъпка на Ерих се равняваше на три нейни и той несъзнателно избързваше пред нея. Двамата често се шегуваха за това. „Ей, почакай градското момиче“ — протестираше тя.

Веднъж той бе стигнал до хижата и едва тогава разбрал, че е забравил ключа. Веднага се бе върнал у дома, за да го вземе. Нямаше го четиридесет минути, което означаваше, че от края на гората до хижата има около двадесет минути път.

Никога не я беше водил там. „Джени, разбери ме — умоляваше той. — Всеки художник има нужда от кътче за пълно усамотяване.“

А и тя досега не бе направила опит да я потърси. На помощния персонал в имението беше абсолютно забранено да отива в гората. Дори Клайд, който цели тридесет и пет години бе негов управител, твърдеше, че не знае къде е хижата.

Дебелият втвърден сняг щеше да заличи всякаква следа, но пък ще улесни придвижването й със ските. Трябваше само да внимава, за да не се изгуби. Гъстият шубрак и недостатъчно изостреното й чувство за ориентация можеха лесно да я подведат да се върти в кръг.

Помислила и за това, Джени реши да вземе със себе си компас, чук, пирони и ленти от плат. Щеше да ги зачуква по дърветата, покрай които минава, за да намери обратния път.

Ски-грейката беше долу, в килера до кухнята. Докато водата за кафето завираше, тя я облече и дръпна ципа. Кафето й помогна да се съсредоточи. През нощта си мислеше да иде при шерифа Гъндърсън. Но той сигурно щеше да й откаже помощта си и вероятно само би я смутил с тъй познатия й пренебрежителен поглед.

Щеше да вземе със себе си и термос с кафе. Нямаше ключ, но би могла да разбие някой от прозорците с чука.

Макар че Елза не бе идвала втора седмица, в огромната стара къща всичко блестеше — явно доказателство за нейните критерии за чистота. Елза имаше навика, преди да си тръгне, да откъсва текущата дата от календара над телефона. Джени се шегуваше по този повод с Ерих: „Тя не само че чисти и онова, дето не е за чистене, ами унищожава и по една вечер от седмицата.“

Сега Джени скъса петъка, 14 февруари, и смачка хартията в ръка. Загледа се в следващата дата. 15 февруари, събота. Чак потрепери! Изминали бяха само четиринадесет месеца от деня, когато срещна Ерих в галерията. Невероятно! Сякаш години бяха изтекли оттогава. Тя потри с ръка челото си.

Кестенявата й коса беше почти почерняла от бременността. Стори й се безжизнена и мръсна, когато се опита да я прибере под вълнената ски-шапка. Огледалото с раковинения перваз изглеждаше нелепо в огромната, обкована с дъбови дъски кухня. Загледа се в него. Дори очите й бяха потъмнели. Вместо естествената им зеленикавосиня окраска в широко отворените зеници тя съзря своята вялост. Бузите й бяха отпуснати. Килограмите, изгубени по време на раждането, я правеха още по-слаба. Пулсът във вените на шията й биеше учестено, докато тя се опитваше да затвори ципа на ски-грейката. Беше само на двадесет и седем години. Стори й се, че изглежда с десет години по-стара, а духом се чувстваше столетница. Поне вцепенението й да можеше да изчезне! Поне къщата да не беше толкова тиха, така страшно, заплашително тиха!

Погледът й се плъзна към източната стена на кухнята, към чугунената печка. Люлката до нея, заредена с дърва, отново доказваше своята полезност. За известно време Джени задържа погледа си върху нея, сякаш я изучаваше. Изведнъж, осъзнавайки постоянния шок от присъствието на люлката в кухнята, й обърна гръб и посегна към термоса. Наля кафето в него, събра наедно компаса, чука и пироните, взе парчетата плат. След като ги напъха в брезентовия сак, издърпа шала нагоре към лицето си, обу тежките скиорски обувки, сложи си кожените ръкавици с единия пръст и отвори вратата.

Острият вятър размята шала по лицето й. Заглушеното мучене на кравите в обора й напомни спотаени въздишки на дълбока тъга. Слънцето изгряваше, проблясвайки по снега, сурово в златисточервената си красота, като далечен бог, който не можеше да се докосне до режещия студ.

Клайд сигурно беше вече в обора. Други ръце щяха да прехвърлят изсушеното сено в хамбара, за да изхранят добитъка — порода „черен ангус“. Животните не можеха да пасат от скованата в лед земя и очакваха кротко своята храна и подслон. В огромната ферма работеха шестима мъже, но наблизо нямаше никого. В далечината те всички изглеждаха като малки фигурки, като силуети.

Ските й бяха пред кухненската врата. Джени ги свали по шестте стъпала пред верандата, пусна ги на земята и стъпи върху тях, за да ги закопчае. Слава богу, че последната година се научи да кара добре ски!

Малко след седем тя тръгна да търси хижата. Избягваше да кара ските в една или друга посока повече от тридесет минути. Започна оттам, откъдето Ерих винаги изчезваше в гората. Клоните над нея бяха така вплетени, че слънцето едва се процеждаше през тях. След като караше по права линия колкото бе възможно, тя завиваше надясно. Изминаваше още тридесетина метра, обръщаше се пак надясно и започваше търсенето от началото на гората. Вятърът заличаваше следите й, но при всеки завой Джени забиваше с чукчето парченце плат в някое дърво.

Върна се в къщата към единадесет. Затопли супата, обу сухи чорапи и стараейки се да не обръща внимание на острата пронизваща болка в челото и ръцете, тръгна отново.

След пет часа, когато слънчевите лъчи бяха почти изчезнали от хоризонта, полузамръзнала и склонна да се откаже от търсенето за деня, Джени внезапно реши да се изкачи по още едно хълмисто възвишение. Точно тогава тя съзря хижата. Беше с дървен покрив, построена от дядото на Ерих през 1869 година. Тя впери очи в нея, прехапала устни от дивата ярост на разочарованието, което я пробождаше като острието на стилет.

Транспарантите бяха спуснати. Къщата имаше вид на изоставена. Тук времето бе спряло. Коминът бе изцяло покрит със сняг. Никаква светлина отвътре.

Наистина ли бе дръзнала да се надява, че идвайки тук, ще види пушек над комина или светлина от запалени лампи през завесите? И че ще влезе през вратата?

Вратата бе закована с метална пластина. Надписът, избледнял от времето, можеше все още да се разчете:

ВЛИЗАНЕТО Е АБСОЛЮТНО ЗАБРАНЕНО. НАРУШИТЕЛИТЕ СЕ НАКАЗВАТ.

Подписът бе на Ерих Фритц Крюгер, а годината — 1903.

Отляво до хижата имаше помпена станция, дискретно затулена от плъзналите клони на боровете. Джени се опита да си представи малкия Ерих, който е идвал тук с майка си. „Каролайн харесваше хижата такава, каквато беше — споменал й бе Ерих. — Баща ми имаше желание да модернизира старото място, но тя не искаше и да чуе за това.“

Без да чувства повече студа, Джени се спусна със ските към най-близкия прозорец. Извади чука от брезентовия сак, замахна и натроши стъклото. Хвръкнали стъкълца се набиха в бузите й, но тя не усети тънката стичаща се струйка кръв, мигновено замръзнала на лицето й. Избягвайки предпазливо назъбеното стъкло, напипа ръчката на прозореца и я повдигна нагоре. Захвърли ските си, покачи се на ниския перваз, издърпа встрани транспарантите и влезе вътре.

Хижата имаше едно помещение, широко около шест метра. До франклинската печка, на северната стена, грижливо беше наредена купчина дърва. Избелял персийски килим покриваше по-голямата част от чамовия под. Кушетка с висока велурена облегалка и подхождащи й столове бяха струпани около печката. Близо до прозорците имаше дълга дъбова маса със скамейки. Чекръкът изглеждаше така, сякаш още можеше да се ползва. Масивният дъбов бюфет беше пълен с порцеланови съдове и газови лампи. Една стръмна стълба водеше наляво. До нея — редици от кошници с подредени платна за рисуване, без рамки.

Стените, обковани с бял чам, копринено гладки, бяха покрити с картини. Втрещена, Джени вървеше от една към друга. Хижата беше истински музей. Дори мрачната светлина, не можеше да скрие изящната красота на маслените платна и акварели, на рисунките с перо и въглен. Ерих не бе показал все още най-хубавите си творби. „Как ли ще реагират критиците, като видят тези шедьоври“ — чудеше се тя.

Някои от картините по стените бяха в рамки. Вероятно тях той възнамеряваше да изложи. Обор в зимна буря. С какво се отличаваше тази картина? Вдигнала глава кошута, готова да побегне в гората. Теле до майка си. Поля от люцерна с нацъфтели сини цветя в очакване на косачите. Богомолци, отправили се към църквата за черкуване. Главната улица на Гранайт Плейс, излъчваща ведрина и вечно спокойствие.

Макар и за миг, изтънчената красота на колекцията изпълни Джени с чувство на покой и блаженство.

Накрая се надвеси над най-близката купчина платна без рамки. Обзе я ново възхищение. Огромният талант на Ерих, способността му да рисува еднакво добре и пейзажи, и хора, и животни, и пищността на лятната градина със старомодната детска количка, и…

Точно тогава тя го видя. Несъзнателно започна да прехвърля едно след друго платната от купчината, скиците. Изтича до стената, заснова като щура от картина към картина. Очите й се разшириха от недоумение. Без да съзнава какво върши, тя се блъсна в стълбата, която водеше към тавана, и се втурна нагоре. Там, където таванът се докосваше до покрива на хижата, Джени наведе глава, за да прекрачи е помещението.

Когато изправи ръст, едно кошмарно видение в ярки цветове връхлетя в полезрението й. Изплашена до смърт, тя видя образа си. Огледало ли бе това?

Не. Нарисуваното лице не помръдна, когато Джени се доближи. Дрезгавата светлина от страничното прозорче си играеше върху платното, хвърляйки сенки като витаещ дух.

Остана като вцепенена пред платното, неспособна да откъсне очи от него, поглъщайки всеки уродлив детайл. Чак дъхът й секна. Миг след това от гърлото й се откъсна неистов писък…

Свръх сили тя разтвори вкочанените пръсти на ръката си, сграбчи платното и го изтръгна от стената.

Секунди по-късно, стиснала картината под мишница, Джени се отдалечаваше на ските си от хижата. Вятърът, още по-силен, запушваше устата й, отнемаше дъхай, заглушаваше писъка й.

— Помощ! Помогнете ми! — пищеше тя.

Вятърът като с камшик пропъждаше вика от устните й и го пръсваше из тъмната гора.

Глава 1

Изложбата от картини на Ерих Крюгер, новооткрития талант от Мидуест, очевидно имаше зашеметяващ успех. Приемът за критиците и специалните гости започна в четири, но през целия ден в галерията не секна потокът от любители, привлечени от „Спомен за Каролайн“, великолепна маслена картина, която изложиха на витрината.

Джени сновеше между критиците, представяйки Ерих на всеки поотделно, бъбреше с колекционерите, без да изпуска от погледа си сервитьорите. Те трябваше да минат между гостите с подноси с ордьоври и шампанско.

Щом отвори очи сутринта, тя разбра, че денят й ще бъде труден. Бет, обикновено отстъпчива, отказа да тръгне за детската градина. Тина, която пет-шест пъти се буди през нощта, измъчвана от кътниците си, хленчеше капризно. Снежната виелица в новогодишната вечер превърна Ню Йорк в кошмар от объркано движение и купища хлъзгав, черен от сажди сняг по тротоарите. Докато остави децата в градината и си проправи път през града, тя закъсня почти с час за работа. Мистър Хартли бе обезумял.

— Всичко върви наопаки, Джени. Още нищо не е приготвено. Предупреждавам те — трябва ми човек, на когото да разчитам.

— Извинете — смотолеви Джени, тръскайки палтото си в преддверието. — Кога очаквате мистър Крюгер?

— Около един. Представяш ли си, три от картините му едва сега пристигнаха.

Когато бе разстроен, дребничкият шестдесетгодишен мъж изглеждаше в очите на Джени като седемгодишно хлапе. И сега устните му потрепваха, мръщеше се…

— Всичко е тук, нали? — заутешава го тя.

— Да, да, но когато мистър Крюгер ми позвъни миналата нощ и го попитах дали е изпратил трите си картини, той побесня от яд при мисълта, че ще се изгубят. Настоя на витрината да поставя онази с образа на майка му, въпреки че не се продава. Джени, повярвай ми, сякаш ти си позирала за картината!

— Само че не съм.

Джени едва устоя на желанието си да потупа леко по рамото мистър Хартли и да му каже: „Всички картини са получени. Нека сега да ги закачим на стената.“

Набързо се зае с аранжировката им, групирайки ги на маслени, акварели, рисунки с перо и с въглен.

— Имаш око, Джени — рече мистър Хартли с грейнало лице, когато и последната картина бе поставена на мястото й. — Знаех си, че ще се справим.

„Особено ти“ — мислеше си Джени, сподавяйки въздишката си.

Отвориха галерията в единадесет. Пет минути по-късно „Спомен за Каролайн“ бе поставена на мястото й, а под нея грижливо изписани букви в кадифена рамка гласяха:

ПЪРВО ПРЕДСТАВЯНЕ НА ЕРИХ КРЮГЕР В НЮ ЙОРК.

Картината веднага привлече вниманието на минувачите по 57 авеню. От бюрото си Джени наблюдаваше как хората с любопитство се застояват пред витрината. Мнозина влязоха в галерията, за да видят и другите творби на художника. Не бяха малко онези, които я попитаха: „Не сте ли моделът на «Спомен за Каролайн»?“

Джени им подаваше брошури с биографични данни за Ерих Крюгер.

Преди две години Ерих Крюгер светкавично постигна признание в света на художниците. Местен жител от Гранайт Плейс, Минесота, той започнал да рисува още на 15-годишна възраст. Четвърто поколение в рода му се занимава с отглеждане на породист добитък. Самият той е президент на „Крюгерови варници“. Пръв открил таланта му на художник един меценат от Минеаполис. Оттогава той излага творби в Минеаполис, Чикаго, Вашингтон и Сан Франциско. Мистър Крюгер е тридесет и четири годишен, неженен.

Джени внимателно изучаваше снимката му върху корицата на брошурата. „На всичко отгоре е и красавец“ — мислеше си тя.

В единадесет и половина мистър Хартли се приближи до нея. Загриженият му поглед бе почти изчезнал.

— Наред ли е всичко?

— Върви като по вода — увери го тя и добави, изпреварвайки следващия му въпрос: — Потвърдих на уредника. Окончателен отговор имам от критиците на „Таймс“, „Ню Йоркър“, „Нюзуик“, „Таим енд Арт Нюз“. Разчитаме поне на осем от тях за приема, а около стотина души где влязат без покани. Ще затворим галерията за посетителите в три часа. Така ще предоставим на сервитьорите достатъчно време, за да се устроят.

— Добро момиче си ти, Джени.

Щом всичко се оказа уредено, мистър Хартли се отпусна и стана по-любезен. Дали ще е същият, когато разбере, че тя няма да остане до края на приема?!

— Ли току-що пристигна — каза Джени, сочейки към наетия помощник. — Значи сме в добра форма! — Усмихна се широко на мистър Хартли и заключи с думите: — Стига тревоги!

— Ще се опитам. Предай на Ли, че ще се върна преди един часа, за да обядвам с мистър Крюгер. А ти, Джени, излез да купиш нещо за хапване.

Тя го проследи с поглед, докато той излезе.

В галерията стана тихо. Тогава й се прищя да погледне по-отблизо „Спомен за Каролайн“. Дори не наметна палтото си, а побърза да излезе пред витрината. За да получи по-добра представа, отстъпи няколко крачки назад от стъклото. Минувачите оглеждаха картината и нея с еднакъв интерес.

Младата жена от рисунката седеше в люлката на верандата, вперила очи към залязващото слънце. Светлината падаше полегато — смесица от пурпурночервено и бледомораво. Тънкото й тяло бе загърнато със зелена пелерина. Около полузасенченото й лице падаха кичурчета синкавочерна коса. Високото чело, гъстите вежди, широко отворените очи, тънкият прав нос и плътните устни много приличаха на нейните. Дървената веранда бе нарисувана в бяло. Виждаше се в ъгъла и изящна колона. Тухлената стена на къщата зад нея бе едва загатната. Едно малко момче, озарено от слънцето, тичаше през полето към жената. Твърдият сняг загатваше за проникващия студ на настъпващата вечер. Фигурата на верандата бе неподвижна, с прикован към слънцето поглед. Въпреки радостта в очите на приближаващото дете, солидността, която внушаваше къщата, и чувството за простор Джени долови нещо особено — нещо, което правеше фигурата да изглежда самотна. Какво бе то? Може би тъгата, стаена в очите на жената, или сковаващият студ, който лъхаше от картината? Кой би застанал навън при този студ? Залезът на слънцето можеше да се гледа и през прозореца, от къщата!

Джени потрепери. Пуловерът с яка лодка бе подарък от бившия й съпруг Кевин. В коледната вечер той неочаквано се бе появил с пуловер за нея и с кукли за момичетата. И нито дума за неизплатените издръжки на децата, за това, че й дължеше още двеста долара, взети „назаем“. Пуловерът бе от евтините и не оправдаваше очакваната топлина. Ако не друго, поне бе нов и тюркоазеният му цвят подхождаше на златната верижка и на медальона от Нана. Едно от предимствата на модерния свят на художниците и артистите бе, че се обличаха за собствено удоволствие. За тях не бяха признак на бедност дългата й вълнена пола и широките й ботуши. По-добре ще е, ако влезе вътре на топло. Само това й липсва, да се разболее от грипа, който върлува сега из Ню Йорк!

Не можеше да откъсне очите си от картината, възхищавайки се на художника, който бе успял да фокусира погледа на жената от верандата към детето, към залеза на слънцето. „Красота. Абсолютна красота!“ — говореше си тя на глас и неволно отстъпи крачка назад, подхлъзвайки се на заледения тротоар. В същия миг почувства, че се блъсна в някого. Силни ръце я сграбчиха за раменете и я задържаха.

— Винаги ли в такова време стоите навън без палто и си говорите сама? — Тонът на гласа бе смесица от раздразнение и добронамереност.

Джени се завъртя обратно. Объркана, тя смотолеви:

— Простете. Извинете ме, моля. Нараних ли ви?

После тя рязко се дръпна — разбра, че вижда пред себе си лицето от брошурата, която раздаваше цяла сутрин. „Мили боже! Как можах от толкова хора да се блъсна точно в Ерих Крюгер!“

От погледа й не убягнаха пребледнялото му лице, разширените очи и свитите устни. „Ядоса се — помисли си тя. — Та аз едва не го повалих на земята!“ Объркана и каеща се, Джени му подаде ръка.

— Съжалявам, мистър Крюгер. Моля да ме извините. Така се бях заплеснала по картината с майка ви… Неописуема е! О, влезте вътре. Аз съм Джени Макпартланд. Работя в галерията…

Очите му дълго, много дълго изучаваха лицето й — черта по черта. Тя стоеше безмълвна пред него. Не знаеше какво да предприеме. Постепенно лицето му просветна.

— Джени — усмихна се той и повтори името й. — Джени. — После добави: — Не бих се изненадал, ако ми кажете, че… Е, няма значение.

Усмивка озари лицето му. Двамата стояха толкова близо един до друг — очи в очи, че Джени се опита да отгатне с колко сантиметра е по-висок от нея.

Дълбоките сини очи подчертаваха аристократичните черти на лицето му. Гъстите, добре оформени вежди не позволяваха то да изглежда твърде широко. Къдравата му, бронзовозлатиста коса леко сребрееше и напомняше на Джени образ от старинна римска монета. Същите тънки ноздри и чувствителни устни като на жената от картината! Облечен бе в кашмирено палто, с копринено шалче около врата. А какво бе очаквала тя? Щом чу думата ферма, и в паметта й мигновено бе изплувал образът на художник, дошъл в галерията с дочено яке и с кални ботуши. Тази мисъл я накара да се усмихне и я върна към действителността. Странно! Тя продължаваше да стои пред него разтреперана.

— Мистър Крюгер…

— Джени, ще настинете — прекъсна я той. — Ужасно съжалявам!

Хвана я под ръка, побутна я към галерията и отвори вратата.

Веднага започна огледа на картините си, подхвърляйки: „Какво щастие, че трите картини пристигнаха.“ След малко допълни усмихнато: „Късметлия е превозвачът“.

Докато Крюгер педантично оглеждаше аранжировката, Джени не се отделяше от него. На два пъти той се спря, за да намести отклонилите се с милиметър платна на стената. Накрая, кимайки, явно удовлетворен, попита:

— Защо сте поставили „Пролетна оран“ до „Жътва“?

— Нали полето е едно й също? Почувствах последователността между оранта и жътвата. Щеше ми се да има и летен пейзаж.

— Има го. Само че не го изпратих.

Джени погледна часовника над вратата. Беше почти време за обяд.

— Мистър Крюгер, ако не възразявате, заповядайте в кабинета на мистър Хартли. Мистър Хартли запази маса в Руската чайна. В един часа ще обядвате заедно. Той ще се върне скоро. Аз пък ще отскоча отсреща за един сандвич. Ерих Крюгер й помогна да облече палтото си.

— Мистър Хартли днес ще обядва сам — отсече той. — Изгладнял съм страшно и ще ви правя компания. Освен ако нямате среща с друг.

— Не. Ще хапна набързо в отсрещната дрогерия.

— Я да опитаме в чайната. Все ще намерят място и за нас.

Тръгна с него, протестирайки, че това ще вбеси мистър Хартли. И бездруго той напоследък оглеждаше работата й под лупа. Често й се случваше да закъснява. Миналата седмица дори остана два дни у дома, защото Тина боледува от коклюш. Разбираше обаче, че друг избор няма.

В ресторанта Ерих пренебрегна факта, че нямат резервация, и наложи желанието си да ги настанят на ъгловата маса. Джени отказа чаша вино.

— Само след петнадесет минути ще задремя. Снощи почти не съм спала. Предпочитам минерална вода.

Поръчаха сандвичите си и той се облегна на масата.

— Кажи ми нещо за себе си, Джени Макпартланд.

Тя едва сподави смеха си.

— Да не би да сте изкарали някога курса „Карнеги“?

— Не. Не съм. Защо ме питаш?

— Ами те учат да задаваш подобни въпроси при среща с непознат. Пръв да се поинтересуваш от другия. Аз искам да зная нещо за теб.

— Да, но е точно така. Аз наистина искам да зная нещо за теб.

Донесоха им напитките и докато отпиваха, тя заразказва за себе си:

— Аз съм „глава на семейство“, както сега е модерно да се наричат разведените жени с деца. Имам две момиченца. Бет е тригодишна, а Тина скоро ще навърши две. Живеем в апартамент в една от онези къщи с кафява теракотна облицовка на Ист, 37-а улица. Ако имах пиано, щеше да заеме цялото помещение. От четири години работя при мистър Хартли.

— Възможно ли е да работиш при него четири години с тези малки деца?

— Взех по няколко седмици отпуска след раждането им.

— Кому е било нужно да се връщаш толкова скоро на работа?

Джени сви рамене.

— Срещнах Кевин Макпартланд, когато завърших колежа. Бях вече изкуствовед в университета „Фордхем“ към центъра „Линкълн“. Кев беше получил малка роля в едно бродуейско шоу. Нана ми каза, че греша, но аз естествено не я послушах.

— Нана?

— Баба ми. Тя ме е отгледала от едногодишна. Та… Нана беше права. Кев е добро момче, но е лекомислен. Две деца за две години — това не беше по силите му. След раждането на Тина той побърза да се изнесе. Сега сме разведени.

— Издържа ли децата?

— Средният годишен доход на един артист е три хиляди долара. Кев е добър актьор и може да ги има, но засега отговорът е „Не“.

— Нима от раждането си децата са в детската градина?

Джени почувства, че в гърлото й се надига буца. Още малко, и сълзите й щяха да рукнат. Тя побърза да приключи.

— Баба ми се грижеше за тях, докато аз работех. Почина преди три месеца. Предпочитам сега да не говоря за нея.

Ръцете на Ерих обвиха нейните.

— Прости ми, Джени. Обикновено не съм толкова настойчив.

Тя се усмихна насила.

— Сега е мой ред. Кажи ми всичко за себе си. Докато той говореше, тя предъвкваше сандвича.

— Вероятно си прочела нещичко за мен в брошурата. Аз съм един на майка. А тя почина при злополука във фермата. Бях на десет години… точно на рождения ми ден. Наскоро умря и баща ми. Всъщност сега грижата за имението е изцяло в ръцете на управителя. Аз прекарвам повечето от времето си в ателието.

— Иначе ще е изгубено — каза Джени. — Рисуваш от петнадесетгодишен, нали? И си разбрал, че имаш талант.

В ръцете си Ерих някак неловко въртеше чашата с вино. Вдигна рамене и рече:

— Мога да ти отговоря, както се казва в такива случаи, че рисувам по призвание, но едва ли ще е цялата истина. Майка ми беше художничка. Не бе кой знае колко добра, но затова пък баща й беше достатъчно известен. Името му е Евърет Бонарди.

— Разбира се, че го зная — възкликна Джени. — А защо не го написа в биографията си?

— Ако моята работа е добра, тя сама ще говори за себе си. Надявам се да съм понаследил нещичко от таланта на дядо. Мама изпитваше удоволствие да рисува, да скицира… Баща ми ужасно я ревнуваше от картините й. Предполагам, че когато той се е срещнал със семейството й в Сан Франциско, е приличал на слон в магазин за порцелан. Допускам, че са го взели за фермер от Мидуест със слама в обувките му. Той увещаваше мама да влага умението си в полезни неща от рода на кувертюри. При все това я обожаваше. Но видеше ли мен да си губя времето с рисуване, вбесяваше се. Затова се криех от него, когато рисувах.

Обедното слънце беше пробило през облаците и няколко лъча танцуваха по масата им. Джени примигна и обърна глава. Ерих я изучаваше.

— Джени — рече той неочаквано. — Вероятно съм те изненадал с реакцията си, когато те срещнах. Откровено казано, мислех, че съм срещнал дух. Приликата ти с Каролайн е поразяваща. И тя беше висока колкото теб. Косата й бе по-тъмна, а очите — искрящо зелени. И в твоите има зелено. Има и други неща — усмивката, начинът, по който накланяш глава, когато слушаш. В тялото си като майка ми. Татко винаги се дразнеше, че мама е много слаба, и непрекъснато я караше да яде. Сега и на мен ми идва да ти кажа: „Джени, изяж най-после този сандвич. Ти едва го докосваш!“

— Чувствам се отлично. Да поръчаме ли набързо по едно кафе? Мистър Хартли ще получи сърдечен удар, като разбере, че сте дошли, а него го е нямало. Аз трябва да се измъкна по-раничко от приема. Представяте ли си как ще се издигна в очите му!

Усмивката на Ерих се стопи.

— Имаш ли някакви планове за вечерта?

— Страхотни. Не взема ли децата навреме от мисис Къртис, ще бера ядове.

Джени повдигна вежди, сви устни и започна да имитира мисис Къртис: „Затварям в пет, но правя изключение за работещите майки, мисис Макпартланд. Крайният час е пет и половина. И не искам да чувам за никакви закъснения на автобусите или за спешен телефонен разговор. В пет и половина да сте тук. Иначе дръжте децата си у дома. Разбрано?“

— Разбрано — засмя се Ерих. — Кажи ми сега нещо за твоите момичета.

— От това по-лесно няма. Те са най-прекрасните, най-умните и…

— … И на шест месеца са проходили, а на девет проговорили. Също като майка ми си. Разказвали са ми, че тя е говорила така за мен.

Джени почувства, че сърцето й се свива от мъка при копнежа, който изведнъж се изписа на лицето му.

— Сигурна съм, че е било така — промълви Джени. Ерих се засмя.

— А пък аз съм сигурен, че не е било. Ню Йорк ме потиска. Как ли щях да изглеждам, ако бях раснал тук?

Двамата продължиха да разговарят на чаша кафе. Тя — за живота в града: „Няма сграда в Манхатън, която да не обичам“, а той сухо: „Не мога да си го представя. Значи ти никога не си живяла друг живот!“. Говориха и за нейната сватба, а после той попита:

— Как се почувства, когато всичко свърши?

— За моя изненада почувствах същото съжаление, което си въобразявах, че изпитвам по първата си любов. С тази разлика, че имам деца. Само за това на Кев ще му бъда винаги благодарна.

Когато се върнаха в галерията, мистър Хартли вече ги очакваше. Джени с безпокойство наблюдаваше избилите по лицето му червени петна и в същото време се възхити от Ерих, че успя да го сложи на място.

— Убеден съм, че ще се съгласите с мен, мистър Хартли. Храната в самолета не е за ядене. И тъй като мисис Макпартланд беше тръгнала за обяд, аз я принудих да вземе и мен. Вече очаквам обяда си с вас. Приемете комплименти за добрата аранжировка на картините ми.

Червените петна мигновено изчезнаха. Като си спомни какъв голям сандвич изяде Ерих, Джени сдържано подхвърли:

— Мистър Хартли, препоръчвам на мистър Крюгер пиле по киевски. Поръчайте му го.

Ерих помръдна едната си вежда и минавайки покрай Джени, прошепна: „Много благодаря.“

По-късно тя съжали за невъздържаността си. Едва познаваше човека. Откъде тогава подобно отношение? Той толкова й съчувстваше, излъчваше някаква скрита сила. И защо Ерих Крюгер да не се чувства наистина уверен? Нали цял живот тъне в пари, при това е с приятна външност, има и талант!

Целия следобед галерията приличаше на пчелен кошер. Джени не изпускаше от очи най-важните колекционери. Те до един бяха поканени на приема, но тя много добре знаеше, че повечето ще подранят, за да огледат подробно изложбата. Цените на картините бяха високи, твърде високи за художник дебютант. А на Ерих Крюгер сякаш му бе все едно дали те ще продадат нещо, или не.

Мистър Хартли се върна едва когато затваряха галерията за обикновената публика. Той осведоми Джени, че Ерих е отишъл до хотела да се преоблече за приема.

— Само ти си му в акъла, Джени. Разпитваше ме само за теб — продължи мистър Хартли озадачено. — Нищо друго не го интересуваше!

В пет часа приемът беше в разгара си. С присъщата си компетентност Джени придружаваше Ерих, представяше го на критиците и колекционерите, даваше му възможност да разговаря с тях. От време на време го изоставяше, за да посрещне някой гост. Нерядко го питаха: „Младата дама ли беше вашият модел за «Спомен за Каролайн»?“ Очевидно Ерих се ласкаеше от въпроса и отговаряше: „Вече започвам да мисля, че е тя.“

Мистър Хартли бе изцяло ангажиран с посрещането на гостите. От широката му усмивка Джени заключи, че колекцията има огромен успех.

Всички, дори и критиците, бяха впечатлени от мъжа Ерих Крюгер. Той бе заменил спортния си жакет с тъмносин втален костюм. Бялата му риза с френски маншет явно бе ушита по поръчка; вратовръзка с цвят на кестен под снежнобялата яка подчертаваше слънчевия загар на лицето му, сините очи и сребърните нишки в косата му. На лявата си ръка той носеше златна халка, Джени я забеляза още на обяд, но едва сега разбра откъде й бе позната — носеше я жената от картината. Сигурно това бе годежният пръстен на майка му.

Тя остави Ерих потънал в разговор с Алисън Спенсър, елегантна млада критичка от списание „Арт Нюз“. Алис бе облечена в светлосив костюм а ла Адолфо, който подчертаваше пепеляворусата й коса. Изведнъж Джени осъзна колко простееха нейната дълга вълнена пола и протритите й ботуши, въпреки че бе подновила токчетата им и ги бе лъснала до блясък. Знаеше също, че пуловерът й не беше нищо друго освен евтин безформен полиестерен парцал.

Опита се да се съвземе от внезапно връхлетялата я депресия. Денят наистина се оказа труден и дълъг. Чувстваше се изморена, а трябваше да тръгне за детската градина. Докато Нана беше още жива, връщането й у дома бе истинска радост. „Седни, миличка — казваше Нана, — седни и се отпусни. Ще ти приготвя едно коктейлче.“

Тя с удоволствие изслушваше новините от галерията, четеше приказки на децата, докато те заспяха, а Джени приготвяше вечерята.

„На осем годинки ти вече готвеше по-добре и от мен, Джен…“ „Е, Нана, ако не се престараваше над хамбургерите, сигурно нямаше да приличат на шайби за хокей“ — шегуваше се Джени.

Откакто изгубиха Нана, Джени вземаше децата от детската градина, изтикваше ги в апартамента, хвърляше играчките им пред тях и бързаше да приготви вечерята.

Докато обличаше палтото си, един от известните колекционери я заприказва. Едва в пет и двадесет и пет тя успя да се измъкне. Поколеба се да се обади на Ерих Крюгер, да му пожелае приятна вечер, но видя, че той все така задълбочено разговаря с Алисън Спенсър. И какво го засяга, че тя си отива? Отново я връхлетя чувството на потиснатост. Напусна тихо галерията през служебния вход.

Глава 2

Истински ад за минувачите бе поледицата по тротоарите на американските авенюта: Пето, „Медисън“, „Парк“, „Лексингтън“, Второ, Трето… и дълги, безкрайно дълги жилищни блокове. Който твърди, че Манхатън е само един тесен остров, той никога не го е прекосявал по заледения паваж. Автобусите се движеха толкова бавно, че тя щеше да стигне по-бързо пеша.

Дневната детска градина се намираше на 49-а улица, близо до Второ авеню. Точно в шест без четвърт Джени се озова пред апартамента на мисис Къртис и натисна звънеца. Със скръстени ръце и стиснати устни, очертали тънък процеп през отблъскващото й лице, мисис Къртис изглеждаше направо разярена.

— Мисис Макпартланд! Днешният ден беше кошмарен! — заяви неумолимо строгата дама. — Тина не спря да плаче. Казахте, че Бет не се напишквала. Нищо подобно!

— Казах, че ползва тоалетната сама — запротестира Джени. — Може би децата още не са свикнали.

— И няма да имат тази възможност! Вашите деца са прекалено разглезени. Поставете се на мое място! Целият ми ден е зает с едно тригодишно дете, което се напикава, и с едно двегодишно, което хленчи непрекъснато!

— Мамооо…

Джени обърна гръб на мисис Къртис. В тъмното фоайе, наречено от дамата „място за игра“, върху разнебитена кушетка седяха Бет и Тина, навлечени с дебелите си горни дрехи. Колко ли време са прекарали така?! Тласната от внезапно връхлетяла я нежност, Джени побърза да ги поздрави.

— Здравей, Мишле! И ти, Звънчето ми!

Бузите на Тина бяха мокри от сълзи. Тя я погали с ръка и повдигна нагоре разпилените по челцето й къдрици. Двете бяха наследили лешниковите очи на баща си, неговите дълги мигли и цвета на косата му.

— Наказаха я днес — доложи Бет, сочейки с пръст Тина. — И тя плака, плака.

Тина нацупи устни и протегна ръце към Джени.

— И вие отново закъсняхте — обвиняваше мисис Къртис.

— Извинете — разсеяно отговори Джени.

Очите на Тина бяха потъмнели, а бузите — зачервени. Дано не се е простудила. Ах, това проклето място. Не трябваше кракът й да стъпва тук!

Джени прегърна Тина. Изплашена да не я оставят, Бет бързо се свлече от кушетката.

— Момичетата могат да останат при мен до петък. Правя ви услуга — заяви строгата дама. — Но последна!

Без да се сбогува с нея, Джени отвори вратата.

Студеният вятър я блъсна в лицето.

Навън се бе стъмнило, вятърът се бе усилил. Тина сгуши глава в шията на Джени. Бет се опитваше да скрие личицето си в палтото на майка си.

— Само веднъж се напишках — заоправдава се малката.

— На мама Мишлето! Дръж се здраво. Ей сегичка ще се пъхнем на топло в хубавото автобусче.

Но и трите автобуса префучаха покрай тях претъпкани. Накрая Джени реши да тръгнат пеша. Едва удържаше Тина на ръце. Ако искаше да продължи да я носи, трябваше да влачи Бет. Като стигна края на двата блока, Джени се наведе и прегърна Бет с другата ръка.

— Мамо, аз мога да вървя — запротестира детето. — Голяма съм вече.

— Зная, че си голяма — увери я Джени. — Така ще ми е по-лесно. Дръжте се здраво. Маратонът започва!

До центъра на града оставаха още десет пресечки, оттам до къщата им — две. „Децата не ми тежат — мислеше си тя. — Мои са. Но къде ще се намери подслон за тях от следващия понеделник? Ох, Нана, Нана, толкова ни липсваш сега!“ За повече отпуск не смееше и да си помисли. „Дали Ерих Крюгер е поканил на вечеря Алисън Спенсър?“ — питаше се Джени.

Някой вървеше след нея. Настигна я. Тя се обърна и се стъписа. Беше Ерих Крюгер. Той посегна и взе Бет от ръцете й. Устните на малката ту се отваряха, ту се затваряха от изненада и уплаха. Той усети, че детето ще се дръпне от него, и побърза да се усмихне.

— Ако те нося, ще стигнем по-бързичко у дома. Искаш ли да се надпреварваме с Тина и мама, а? — попита я някак заговорнически Ерих.

— Но… — отвори уста Бет.

— Джени, ще ми помогнеш ли? Бих взел и другата, но сигурно и тя няма да се съгласи.

— Така е — потвърди Джени. — Много съм ви благодарна, мистър Крюгер, само че…

— Джени, престани да ме наричаш мистър Крюгер! Моля те. Защо ме изостави при тази досадна жена от „Арт Нюз“? Очаквах да ме спасиш от нея. Щом разбрах, че си излязла, веднага си помислих къде може да си отишла. Сетих се за детската градина. Там онази ужасна дама ми каза, че току-що сте си тръгнали. Реших да отида до апартамента ти и пътьом виждам пред себе си едно хубаво момиче, което има нужда от помощ. Ето ни заедно.

Джени усети, че ръката на Ерих държи здраво лакътя й. Странно! Вместо уморена и потисната тя се почувства щастлива.

— Всяка вечер ли изживяваш този ад? — попита я Ерих с тон, в който имаше неверие и загриженост.

— В такова време винаги успяваме да се качим на автобуса. Но тази вечер те бяха толкова претъпкани, че едва имаше място за шофьора.

Кварталът между „Лексингтън“ и „Парк авеню“ беше само от къщи, облицовани с червени тухли. Джени посочи към третата от горната редица.

— Тази е — каза тя, оглеждайки улицата с умиление. За нея тези еднофамилни къщи предлагаха уют и спокойствие. Построени бяха преди около сто години, когато Манхатън е бил претъпкан с тях. Сега повечето бяха пометени от небостъргачите.

Тя се спря пред къщата, за да пожелае приятна вечер на Ерих, но той отказа да се сбогува.

— Няма да си тръгна, докато не те оставя у дома.

Джени неохотно побърза да мине пред него във фоайето на партерното помещение. Закрила бе разсъхналата се тапицерия с евтин плат на жълти и оранжеви фигури. Тъмнокафяв килим покриваше по-голямата част от изтъркания паркет. Креватчетата на децата бяха вмъкнати в ниша, долепена до стената на банята? Репродукции на Шагал прикриваха олющените места по стените. Саксии с цветя освежаваха перваза до кухненската мивка.

Щом се почувстваха свободни, Тина и Бет се разтичаха из стаята. Бет се въртеше около Джени.

— Колко е хубаво, че сме у дома, нали, мамо? — Сетне погледна към сестра си и добави: — И Тина се радва.

Джени прихна да се смее.

— Мишлето ми, зная какво искаш да кажеш. — Тя се обърна към Ерих и рече, сякаш му се извиняваше: — Нали виждате, тесничко ни е, но си харесваме дома.

— Разбирам защо. Много е приятно тук.

— Нищо особено не е. Дори не гледаме на това жилище като на собствено. Сградата подлежи на събаряне и никой не хвърля парите си за ремонт!

— Друг апартамент ли ще купиш?

Джени започна да разсъблича Тина.

— Не съм подавала молба за закупуване. Един такъв апартамент ще ми струва поне седемдесет и пет хиляди долара. Ще чакам, докато ни изгонят от съда. Тогава ще му мисля.

С Бет се зае Ерих.

— Я да свалим тези дебели дрехи от теб… — Той бързо разкопча палтенцето на малката и се обърна към Джени: — Нека се разберем. Самопоканих се. Ако за тази вечер си имаш други планове, изгони ме, ако не — посочи ми пътя към супермаркета.

Изведнъж двамата се озоваха лице в лице.

— Какво решаваш, Джени? Супермаркетът или вратата?

Стори й се, че във въпросите му долови скрита тъга. Преди тя да отговори, Бет хвана Ерих за панталоните.

— Искаш ли да ми прочетеш приказка?

— Разбира се. Значи оставам — отсече той. — Мамо, ти повече нямаш думата.

Джени се замисли. Наистина ли Ерих искаше да остане? Очевидно бе, че искаше. Обзе я неочаквано въодушевление.

— Не е нужно да пазаруваш. Ако харесваш пържоли, имаме колкото щеш.

Тя му наля чаша шабли, после включи телевизора и се залови с къпането на децата. По-късно, докато приготвяше вечерята, Ерих започна да чете приказки на момичетата.

Джени поглеждаше скришом към него. Децата седяха в скута му, а той четеше „Трите мечета“ с подходящ артистичен тон. Тина не издържа и заспа, Ерих внимателно подложи ръка под главата й. Бет изслуша докрай приказката, без да сваля очи от него. Накрая му заяви:

— Много хубаво четеш. Почти като мама.

Ерих повдигна вежди към Джени и се усмихна победоносно.

Сложиха децата в креватчетата им и седнаха да вечерят на малката масичка с изглед към градината. Снегът в градината бе все още бял. По оголените клони на дърветата се отразяваше светлината от къщата. Гъсти и високи, вечнозелените храсти закриваха плета, който делеше собствеността от близкостоящите дворове.

— Едно село в града — подхвърли Джени. — Щом заспят децата, аз се облягам тук на чаша кафе и си представям, че гледам моето имение. „Заливът на костенурката“ обхваща десет къщи по посока на града. Фантастично място. Зад всяка от тях има разкошна градина. На шега наричаме района „Залива на костенурката“, но винаги ще съжалявам, ако трябва да напусна този дом.

— Къде мислиш да идеш?

— Не зная. Имам на разположение още шест месеца, за да умувам. Все ще се намери нещичко и за нас. Искаш ли чаша кафе?

Някой позвъни на вратата. Ерих погледна Джени, без да скрива досадата си. Джени прехапа устни.

— Вероятно е съседката ми, Фран. По това време тя има навик да наминава.

Беше Кевин. Той изпълни вратата, по момчешки красив в скъпия си ски-пуловер и с небрежно метнат на раменете шал. Тъмночервеникавата му коса бе добре подстригана, а лицето му — загоряло от слънцето.

— Влез, Кевин — покани го Джени, стараейки се да не звучи пресилено. „Ама че време избра — помисли си тя. — Заслужава си го!“

Кевин нахълта в стаята и набързо целуна Джени, тя се смути, осъзнавайки, че очите на Ерих са вперени в тях.

— Дечурлигата заспаха ли? — попита Кевин. — Лошо. Надявах се да ги видя. О! Ти имаш компания!

Отведнъж гласът му стана хладен, прозвуча типично по английски. „Актьорът си е актьор — мислеше си Джени. — Бившият съпруг се среща с новия приятел на бившата си съпруга. Истинска комедия!“ Тя представи мъжете един на друг. Те си кимнаха мълчаливо, без да се усмихнат. Кевин пръв се опита да разведри атмосферата.

— Колко хубаво мирише тук, Джен. Какво си сготвила? — рече той и погледна към печката. — Божичко, каква пържола! Я да я опитам. Чудна е! Как глупаво те оставих да ми избягаш. Непоправима грешка!

— Точно така — обади се Ерих с леденостуден глас.

— Да — потвърди неохотно Кевин. — Виж сега, Джен, не искам да те задържам. Просто се отбих пътьом. Може ли да те видя за минутка насаме?

Тя отлично знаеше какво ще последва. Днес беше получила заплатата си. С надежда, че Ерих няма да забележи, Джени стисна портмонето си в ръка и излезе във фоайето.

— Кев, повярвай, нямам…

— Джен, поохарчих се за Коледа с подаръците за теб и децата — прекъсна я той. — Хазяинът ще ме изхвърли, ако не му платя веднага. Моля те, заеми ми 30 долара.

— Тридесет! Кевин, не мога…

— Трябват ми, Джен.

— Кевин, нека поговорим — каза Джени и неохотно бръкна в портмонето. — Сигурно скоро ще загубя работата си…

Кевин набързо сгъна банкнотите, мушна ги в джоба си и се обърна към външната врата с думите:

— Старият тарикат няма да те изпусне, Джен. Той умее да цени скъпото. Заблуждава те, за да те спечели. Кой ще му върши толкова работа за заплата като твоята? Ще видиш!

Когато се върна в стаята, Ерих разтребваше масата. Бе пуснал да тече вода в мивката. Той взе тигана с остатъка от пържолата и тръгна да го хвърли в кофата за боклук.

— Не я изхвърляй. Децата ще я изядат утре на вечеря.

Ерих не я послуша. Гледаше я право в очите.

— Но не и след като бившото ти артистче я докосна. Колко му даде?

— Тридесет долара. Той ще ми ги върне.

— Че за какво друго бе дошъл тук! Ще те целува, ще си прави майтапи и ти обира парите, за да ги изхарчи в някой скъп бар. Нали?

— Притискат го с наема.

— Не се самозаблуждавай, Джени. Колко пъти вече ти излиза с този номер? Предполагам, че всеки път, когато получиш заплата?

Джени се усмихна тъжно.

— Пропусна миналия месец, Ерих, моля те, остави чиниите на мен.

— Достатъчно работа ти предстои.

Джени взе безшумно една от кухненските кърпи. „Защо Кевин избра тъкмо тази вечер, за да нахълта тук?“ — помисли си тя. Колко глупаво беше, че му даде парите.

Постепенно лицето на Ерих се отпусна от раздразнението. Той взе кърпата от ръцете й.

— Стига за тази вечер — каза усмихнат. Наля вино в чисти чаши, поднесе ги пред нея. Двамата седнаха на кушетката. Тя седеше като на тръни. Опитваше се да анализира чувствата си, но не можеше. Ерих щеше да си отиде след малко. Утре сутрин той се връщаше обратно в Минесота. Утре вечер тя отново ще бъде сама с децата тук. Спомни си личицата им, грейнали от радост, докато той им четеше приказката. Спомни си за мига, в който той се появи пред нея и пое Бет от ръцете й. Благословен миг! Колко приятни бяха обядът и вечерята с него! Само присъствието му бе достатъчно, за да пропъди грижите и самотата й.

— Джени — прозвуча нежно гласът му, — за какво си мислиш?

Тя се опита да се усмихне.

— Не мисля изобщо. Просто бях… да речем — доволна.

— Аз също. Не помня откога не съм се чувствал така добре. Джени, убедена ли си, че не си все още влюбена в Кевин Макпартланд?

— Мили боже! Разбира се, че не съм — засмя се тя.

— Тогава защо си склонна да му даваш пари?

— От криворазбрано чувство за отговорност, струва ми се. Загриженост, че няма с какво да си плати наема.

— Джени, утре рано сутринта излитам, но за уикенда ще се върна в Ню Йорк. Свободна ли ще бъдеш в петък вечер?

Той ще се върне, за да я види. Почувства същото облекчение и задоволство, както при внезапната му поява на Второ авеню.

— Свободна съм. Ще намеря кои да гледа децата.

— А събота? Дали ще се зарадват децата, ако ги заведем в Зоологическата градина в Централния парк? Ако не е студено… О, после ще обядваме заедно при Румпелмайер.

— Ерих, те ще пощуреят от радост!

— Съжалявам, че не мога да остана още малко в Ню Йорк. Имам договорена делова среща в Минеаполис. О, мога ли да…

Беше забелязал албума със снимките върху полицата на коктейлната масичка.

— Ако желаеш. Не е кой знае колко интересен.

Ерих запрелиства албума, докато отпиваха от виното.

— Това съм аз в деня, когато са ме взели от „Майчин дом“. Осиновена съм. А тези са новите ми родители.

— Изглеждат приятна двойка.

— Не си ги спомням. Загинали са при автомобилна катастрофа, когато съм била на четиринадесет месеца. После ме е отгледала Нана.

— Това ли е снимката на баба ти?

— Да. Била е на петдесет и три години, когато съм се родила. Помня как в първи клас се върнах разплакана от училище, защото всички деца надписваха картички за Деня на бащата. А аз си нямах баща. Тогава тя ми каза: „Джени, слушай, аз съм ти майка, аз съм ти баща, аз съм твоята баба и твоят дядо. Аз съм всичко, от което ти се нуждаеш. На мен напиши картичката за Деня на бащата!“ Ръцете на Ерих обгърнаха раменете на Джени.

— Сега чак разбирам защо Нана ти липсва толкова.

Джени продължи забързано да разказва:

— Нана работеше в туристическо бюро. Какви чудесни пътувания направихме с нея! Ето ни в Англия. Тогава бях на петнадесет години. О, тук сме на Хавайските острови!

Когато стигнаха до сватбените й снимки с Кевин, Ерих затвори албума.

— Късно е вече — отсече той. — И ти сигурно си много уморена.

На вратата Ерих взе двете й ръце в своите, докосна ги с устни. Тя беше свалила ботушите си и стоеше пред него по чорапи.

— Дори и в този вид ти страшно приличаш на Каролайн — каза той усмихнато. — С токчета изглеждаш висока, а без тях си мъничка. Джени, фаталистка ли си?

— Каквото е писано, ще стане. В това вярвам.

— Така ще бъде.

Той затвори вратата след себе си.

Глава 3

Точно в осем сутринта телефонът иззвъня.

— Как спа, Джени?

— Много добре.

И така си беше. Тя потъна в дълбок сън, нещо като еуфорично очакване, че Ерих ще се върне, че отново ще го види. За първи път от смъртта на Нана не се събуди призори с чувството за остра болка в сърцето.

— Радвам се. И аз спах като теб. Дори сънувах много приятни сънища. Джени, бързам да ти съобщя, че в осем и петнадесет пред дома ти ще чака една лимузина. Най-напред ще откара децата до градината, после теб до галерията. А от работа ще те вземе в пет и десет.

— Ерих, това е невъзможно.

— Джени, моля те! За мен това е дреболия. Не искам да те мисля как ще се справиш с малките в такова време.

— Но, Ерих!

— Джени, закъснявам. Ще ти се обадя по-късно.

В детската градина мисис Къртис се разтопи от любезност.

— Толкова известен приятел имате, мисис Макпартланд. Обади ми се тази сутрин. Съобщи ми, че проблемът за транспорта на децата не съществува вече за вас. Струва ми се, че ние двете трябва по-отблизо да се опознаем. Едва тогава нещата ще потръгнат. Нали така, момичета?

Той й се обади в галерията.

— Току-що кацнах в Минеаполис. Беше ли колата пред вас?

— Ерих, истинска благодат! Да не тичаш с децата сутрин, е съвсем различно. Какво си казал на мисис Къртис? Тя беше самата любезност.

— На бас се хващам, че е било така. Джени, къде искаш да вечеряме в петък?

— Няма значение къде.

— Избери ресторанта, в който винаги си мечтала да влезеш… или местенце, където никога с никого не си била.

— Ерих, в Ню Йорк има хиляди ресторанти. Мечтала съм за тези, които са по Второ авеню и „Гринич Вилидж“.

— А била ли си в „Лютес“?

— Мили боже, не!

— Чудесно. Там ще вечеряме в петък.

През целия ден Джени беше като в унес. Мистър Хартли непрекъснато й намекваше колко влюбен в нея бил Ерих.

— Любов от пръв поглед, Джени. Хлътнал е с двата крака. Фран, съседката й от апартамент 4 Е, намина при нея вечерта. Веднага си предложи услугите да гледа децата. Изгаряше от любопитство.

— Миналата вечер видях този славен мъж във фоайето. Реших, че е бил тук. А ти вече имаш среща с него в петък! Чудо на чудесата! Много искам да го срещна. Я си представи, че има брат или братовчед? Може би приятел от колежа, а?

— Фран, зная какво ще ми отговори Ерих — „Забрави го!“

— Няма да ти отговори така. Имам предчувствие — тръсна глава Фран.

Седмицата се проточи: сряда, четвъртък. Най-сетне и чудотворният петък!

Ерих пристигна да я вземе в седем и половина. Тя се спря на роклята с дългите ръкави, която бе купила на разпродажбата. Златният медальон висеше на верижката и диамантът му грееше на фона на черната коприна. Беше сплела косата си с панделка — по френската мода.

— Джени, изглеждаш прекрасно.

Дрехите му бяха от скъпи по-скъпи: тъмносин костюм на фини райета, тъмносиньо кашмирено палто и бял копринен шал.

Тя позвъни на Фран да дойде. Веднага долови в очите й възхищение от Ерих.

Тина и Бет не можеха да се нарадват на куклите, които той им подари. Джени спря погледа си на красиво изписаните лица на куклите, на очите им с дълги мигли, които се отваряха и затваряха, на къдравите им коси и неволно ги сравни с неугледните коледни подаръци на Кевин.

Видя, че Ерих се намръщи, докато й държеше износеното палто, и съжали, че не се вслуша в думите на Фран да наеме по-хубаво палто. Но Нана винаги я съветваше да не взема нищо под наем.

За вечерта Ерих беше поръчал лимузината. Джени се облегна на меката седалка, а той посегна към ръката й.

— Джени, много ми липсваше. — Думите му прозвучаха искрено, но на нея й се щеше да не ги беше изрекъл толкова пламенно.

В ресторанта, докато вечеряха, с крайчеца на окото си Джени огледа известните личности, които седяха на околните маси.

— Защо се смееш, Джени? — попита я Ерих.

— Културен шок. С единия крак съм в този живот, с другия — в съвсем различен. Съзнаваш ли, че нито един от присъстващите няма и понятие за детската градина на мисис Къртис!

— И по-добре, че не са имали тази възможност! — възкликна той. От очите му струеше нежност. Келнерът наля шампанското. — Джени, забелязах, че и миналия път носеше същия медальон. Много е изискан. Кажи ми, Кевин ли ти го подари?

— Не. На Нана е.

Той се облегна върху масата. Тънките му изящни пръсти си играеха с нейните.

— Радвам се, че е така. Иначе нямаше да ми бъде приятно да го носиш.

Ерих поръча вечерята на перфектен френски език. Джени не се сдържа и го попита къде е научил френски толкова добре.

— В чужбина — отговори й той. — Много пътувах. Накрая осъзнах, че в имението се чувствам най-щастлив, най-малко самотен, когато рисувам. Но изминалите няколко дни бяха ужасни за мен.

— Защо?

— Тъгувах по теб.

В събота отидоха с децата до Зоологическата градина. Безкрайно търпелив, Ерих качваше ту Тина, ту Бет върху раменете си. За да им достави удоволствие, той се върна с тях три пъти при клетките на маймуните.

На обяд, докато Джени режеше месото в чинията на Тина, Ерих се грижеше за Бет. Накрая успя да убеди Тина да си изпие млякото, като й обеща той пък да изпие уискито в своята чаша. Не откъсваше погледа си от Джени, която нервно хапеше устни. Въпреки нейния протест той настоя момичетата да си изберат по едно животно с шоколадов пълнеж при Румпелмайер. Изчака спокойно Бет, която дълго се колеба, докато вземе решение.

— Сигурен ли си, че в твоето имение в Минесота нямаш шест деца? — попита го Джени, когато излязоха на улицата. — Не съм виждала някой да проявява толкова търпение с деца.

— Възпитаваше ме човек, който беше не по-малко търпелив. От него съм се научил.

— Бих желала да познавам майка ти.

— Аз пък — Нана.

— Мамо, защо лицето ти грее така? — попита я Бет.

В неделя Ерих пристигна с два чифта кънки за децата и ги заведе на пързалката при „Рокфелер център“.

Вечерта Ерих покани Джени на вечеря в „Парк Лейн“. Когато си поръчаха кафе, и двамата се смълчаха. Той пръв наруши тишината помежду им.

— Имахме щастливи дни, нали, Джени?

— Да.

Нито дума за следващото му идване. Тя се обърна към прозореца и се загледа в парка, облян в светлини — от улиците, от апартаментите наоколо.

— По това време паркът е приказен, нали?

— Ще ти липсва ли?

— Да ми липсва?!

— Минесота има друга красота.

За какво й говори той? Тя се обърна към него. Ръцете им изведнъж се срещнаха, пръстите се сплетоха.

— Джени, зная, че избързвам, но това, което ще ти кажа, е самата истина. Ако ти поискаш, ще идвам в Ню Йорк всеки уикенд. Шест месеца… година — и ще те ухажвам. Но необходимо ли е?

— Ерих, ти едва ме познаваш.

— Вече те познавам. Била си красиво бебе, плувала си още на пет годинки, на шест си получила първия медал в училище и…

— Това, че си видял албума със снимките ми, не означава, че си ме опознал.

— Познавам те. Познавам и себе си. Винаги съм знаел какво търся, бил съм убеден, че като се появи, ще го усетя. Сега зная, че това си ти. Приеми го така.

— Направих вече една грешка. И аз си мислех, че много добре съм разбрала Кевин.

— Джени, не си справедлива към себе си. Била си много млада. Каза ми, че той е първият, когото си харесала. Не забравяй, че колкото и прекрасна да е била Нана, липсвала ти е мъжка ласка. Ако щеш, липсвали са ти баща, брат. Ти си била готова да се влюбиш в Кевин.

Тя се замисли над думите му.

— Може и да имаш право.

— А момичетата? Не убивай детството им, Джени. Те са щастливи, когато са около теб. Мисля, че и с мен могат да се чувстват щастливи. Стани моя жена, Джени. Нека да е по-скоро.

Само преди седмица тя не го познаваше. Сега усещаше топлината на ръката му, гледаше право в неговите питащи очи, чувстваше, че в тях гори любов.

Знаеше вече какво ще му отговори. Място за колебание нямаше.

После в апартамента разговаряха до зори.

— Джени, искам да осиновя момичетата. Моите адвокати ще подготвят и поднесат документите за подпис на Макпартланд.

— Той няма да се откаже от децата си.

— Предчувствам, че ще го направи. Искам те да носят моето име. След като сме едно семейство, не желая Тина и Бет да се чувстват като външни. Ще им бъда добър баща. А той е по-лош и от най-лошите — безразличен е към тях. Какъв пръстен ти подари Макпартланд на годежа ви?

— Никакъв.

— Чудесно. Ще наредя да преправят пръстена на Каролайн за теб.

В сряда вечерта Ерих й каза, че е уредил среща с Кевин за петък. Завърши разговора с думите: „Най-добре е да се видя насаме с него.“

Цялата седмица Бет й Тина непрекъснато я питаха ще дойде ли пак мистър Крюгер, а когато в петък вечерта той се появи, те се хвърлиха в обятията му. Радостните им възклицания просълзиха Джени.

За срещата си с Кевин Ерих й разказа чак в края на обяда в „Четирите сезона“.

— Не беше твърде любезен. Убедих се, че е нещо като използвач, скъпа. На него не са му нужни нито децата, нито ти. Но и не желае да допусне никого до теб. Успях да го убедя, че решението ми е в интерес на децата му. До края на месеца ще оформим всичко с адвоката. За осиновяването има задължителен период от шест месеца. Нека да сключим брак на трети февруари. Тогава ще се навърши почти месец от запознанството ни. А това ме подсеща за нещо…

Ерих отворя дипломатическото си куфарче, което носеше със себе си и за нейна изненада държеше до масата.

— Да видим как ще ти стои това.

Пръстен със смарагдовозелен диамант! Когато Ерих го сложи на ръката й, Джени впери очи в пламтящата му красота.

— Реших да не го давам на поправка. Той просто е направен за теб.

— Толкова е красив, Ерих.

— Скъпа, виж какво, нека веднъж завинаги да уредим този въпрос — каза той и побърза да извади от куфарчето свитък документи. — На адвокатите, които ще се занимават с осиновяването, е нужно и съгласието на майката.

— Съгласието на майката ли? — разсеяно повтори Джени, без да откъсва поглед от пръстена. Той не бе само една мечта, а истински и на ръката й. Тя ще се омъжи за Ерих. Почти се усмихна, като си спомни реакцията на Фран: „Джени, твърде съвършен изглежда този твой Ерих. Богат, талантлив, красив и те обожава. Божичко, че той не сваля очи от теб. Луд е по децата ти. Право да ти кажа, има нещо ненормално у него. Или ще излезе комарджия, или пияница, а може и двуженец да е.“ Джени бе почти склонна да сподели с Ерих думите на приятелката си, но се отказа от намерението си. Приказките на Фран не всеки можеше да преглътне. А какво всъщност й бе казал Ерих? „Приеми ме като заможен човек. Адвокатите ми се намръщиха, щом разбраха накъде вървят нещата. Предупредиха ме, че ако се разведем, преди да са изтекли десет години от брака ни, интересите на Крюгерови ще останат непокътнати.“ Джени се сепна.

— Ако се разведем, нищо няма да поискам от теб.

— Джени, по-скоро бих умрял, отколкото да те загубя. Това е чиста формалност — завърши Ерих и остави листовете до чинията й. После бавно продължи: — Естествено е да ги прегледа и твоят адвокат. Обясниха ми, че дори и да ги подпишеш, ти или адвокатът ти, приемайки всички изброени клаузи, не трябва да изпращаш документите по пощата веднага. Необходимо е да ги задържиш при себе си два дни.

— Ерих, аз нямам адвокат — каза тя и хвърли бегъл поглед на първата страница от свитъка. Стъписа се пред непознатите й юридически думи. Само леко поклати глава. В този момент ни в клин, ни в ръкав Джени си спомни как Нана проверяваше сметките от бакалницата и победоносно заявяваше: „Два пъти ми е сметнал лимоните, негодникът му с негодник.“ Нана преглеждаше всеки документ буква по буква, преди да го подпише.

— Ерих, нямам никакво намерение да си блъскам главата над тия хартийки. Къде да подпиша?

— Отбелязал съм, скъпа.

Джени изписа набързо името си. Очевидно адвокатите на Ерих се опасяваха, че тя се омъжва за него заради парите му. Не би могла да ги упрекне, но се чувстваше сконфузена.

— И още нещо, скъпа. Този документ урежда и материалното състояние на твоите деца. Те ще станат наследници и всяка ще има право на една двадесет и първа част. Това влиза в сила след осиновяването им. А ти, след смъртта ми, ще наследиш всичко.

— Не смей да говориш така, Ерих!

Той сгъна листовете и ги върна в куфарчето.

— Никаква романтика нямаше в това, което трябваше да свършим, но… По-добре ми кажи, какво би искала да получиш за петдесетгодишнината от сватбата ни?

— Дарби и Джоан.

— Какво?!

— Това са известните Дълтънови статуетки на Стареца и Старицата, седнали доволно един до друг. Винаги съм ги харесвала.

На другата сутрин Ерих пристигна при нея с кутия в ръка. Носеше й подарък. В кутията бяха двете статуетки.

Глава 4

— Цена нямаш, Джен. Триста доларчета! Ще ми свършат добра работа. На теб винаги ти е вървяло.

— Нали двамата сме събирали тази покъщнина. Половината от парите ти се полагат, Кев.

— Господи! Като си помисля как само сме ги събирали тези вехтории. Хората изхвърляха старите си мебели заедно с боклука, а ние тичахме да ги събираме! Помниш ли как се справихме с онзи, дето ти дърпаше стола, а? Ти беше седнала преди него, а той дърпа ли дърпа.

— Как да не помня! Очаквах, че ще извади нож срещу мен. Кев, защо не дойде малко по-раничко? Само след минута ще се появи Ерих и никак няма да му стане приятно, ако те види тук.

Двамата стояха в празния апартамент. Мебелите бяха изнесени. Джени бе продала всичко за по-малко от шестстотин долара. Без картините стените изглеждаха оголени; подът беше по-грозен без килима. Единствено новите елегантни куфари в ъгъла заслужаваха внимание.

Кевин беше облечен с модерен шведски пуловер. „Нищо чудно, че все не му стигат парите“, мина й през ума. Гледаше го с безразличие. Забеляза торбичките под очите му. „Ето ти още една негова слабост.“ Усещаше вина, че я боли повече за дома, който напускаше, отколкото за това, че вече няма да види Кевин.

— Джени, изглеждаш прекрасно! А това синьо страшно ти отива.

Тя беше облякла синия копринен джемпър. При едно от посещенията си Ерих настоя да я заведе с децата в „Сакс“. Джени се опита да възрази, но той отхвърли всички нейни протести: „Приеми нещата така: докато дойде време за плащане, ти вече ще си моя съпруга.“

Сега елегантните й куфари бяха претъпкани с луксозни дрехи — блузи, пуловери, рокли, вечерни поли, ботуши от „Рафаел“, обувки от „Магли“. След като преодоля неловкостта, която изпитваше отначало, докато Ерих плащаше за нейните и на децата покупки, Джени започна да се наслаждава на пазаруването. Каква радост беше да купува на децата дрешки! Непрекъснато повтаряше: „Колко си добър към нас, Ерих!“ „Обичам те, Джени. Всяко пени, изхарчено за теб, е удоволствие. Никога не съм бил по-щастлив!“ Той й помагаше при избора на дрехите. Имаше усет за стил. „Гледаш на всичко с очите на художник“ — шегуваше се тя.

— Къде са момичетата? — сепна я с въпроса си Кевин. — Искам да се сбогувам с тях.

— Излязоха на разходка с Фран. Ще ги вземем след церемонията. Фран и мистър Хартли ще обядват с нас. После отиваме направо на летището.

— Джен, защо е това препускане? Познаваш Крюгер само от месец.

— Достатъчно, ако си сигурен в човека. А ние и двамата сме сигурни един в друг.

— Но аз още не съм сигурен дали трябва да осиновят децата ми. Не искам да му ги давам.

Джени се опита да скрие раздразнението си.

— Кевин, вече обсъждахме този въпрос. Ти подписа документите. Никога не си имал грижа за децата, нито си им плащал издръжката. А когато те питат семеен ли си, отговаряш, че нямаш семейство.

— А как ще се почувстват те, когато пораснат и разберат, че съм се отказал от тях?

— Ще ти бъдат благодарни, че си им дал шанс да бъдат с баща, който ги заслужава. Не забравяй, че и аз съм осиновена. И винаги ще съм благодарна на онези, които са се отказали от мен. Защото да бъдеш възпитаван от Нана, е истинско щастие.

— Съгласен съм за Нана. Но не ми харесва Ерих Крюгер. У него има нещо, което аз…

— Кевин!

— Добре де! Тръгвам. Много ще ми липсваш. Все още те обичам, Джен. Знаеш, нали? — Той взе ръцете й. — Обичам и децата си.

„Край на действие трето. Завеса. Всички са просълзени“ — помисли си Джени.

— Моля те, Кевин. Не искам Ерих да те вижда тук.

— Джен, има вероятност да дойда в Минесота на работа. В контакт съм с „Гътри Тиътър“ в Минеаполис. Щом пристигна, ще ти се обадя.

— Кевин, не ме търси!

Тя решително се отправи към вратата. В същия миг се чу звънецът.

— Ерих е — каза нервно Джени. — По дяволите! Не исках да те завари. Хайде, ще те изведа навън.

Ерих стоеше зад стъклената врата на фоайето. В ръцете си държеше огромна кутия, обвита в луксозна хартия. Джени забеляза как изражението на лицето му светкавично се промени — от задоволство към неприязън, — щом видя Кевин.

Тя отвори вратата, за да го приеме, а после някак инстинктивно извика:

— Кевин, почакай за минутка! Сбогом, Кевин!

Двамата мъже се погледнаха в очите. Не размениха нито дума. После Кевин се усмихна и целуна бърже Джени по устата. С тон, който прозвуча почти интимно, той каза:

— Беше ми приятно с теб. Благодаря ти още веднъж. Ще се видим в Минесота, скъпа.

Глава 5

— Летим над Грийн Бей Уисконсин. Височина на полета — тридесет хиляди фута. Ще кацнем на летище „Туин Ситис“ в седемнадесет и петдесет и осем. Температурата в Минеаполис е осем градуса по Фаренхайт. Времето е ясно, очаква ви прекрасен следобед. Надявам се, че е било удоволствие да летите с нас. Още веднъж ви благодаря, че сте се доверили на компания „Портуест“.

Ерих взе ръцете на Джени в своите. — Приятно ли ти беше?

— Изключително — усмихна му се тя. И двамата се загледаха в пръстена на Каролайн, който сега носеше Джени.

Бет и Тина, полузаспали, бяха обсипани със специално внимание от стюардесите. Сега двете изглеждаха съвсем различно с новите си кадифени панталони, белите пуловери с лодка яка и къдравите кестеняви коси, които покриваха челата им.

Джени се обърна към прозореца, за да се наслади на пухкавите облаци, които се носеха навън. Изглеждаха като същински възглавници. Щастието не можеше да потуши вътрешното й раздразнение към Кевин. Познаваше лекомислието му, но винаги го бе мислила за добряк. А той излезе изнудвач. Като облак затъмни нейния сватбен ден.

Когато Кевин напусна апартамента й, Ерих се обърна към нея:

— За какво точно ти благодари и какво искаше да каже Кевин? Ти ли го покани в нашия дом?

Въпреки усилията й да му обясни той остана глух към думите й.

— Дала си му и триста долара?! А той колко ти дължи за издръжката на децата?

— Но половината от парите за мебелите са негови.

— А може би ти се е приискало да намериш повод да се срещнете?

— Ерих, как можа да ти мине през ума такава мисъл? — каза тя, сподавяйки сълзите, които напираха в очите й. Не искаше той да ги вижда.

— Джени, прости ми. Ревнувам те. Не мога да понасям някой да се докосва до теб. Не искам вече Кевин дори само с пръст да те пипне.

— Мога да ти обещая, че повече никога няма да стори. Господи, само за едно съм му благодарна, че подписа за осиновяването. До последния момент стисках палци да не се разколебае.

— Парите са всевластни.

— Ерих, да не би да си му платил?

— Не кой знае колко. Две хиляди долара. По хиляда за всяко дете. Евтино, за да се отърве от тях!

— Значи той ти е продал децата си! — прошепна Джени, стараейки се да прикрие ужаса, който изпитваше.

— Щях да му платя петдесет пъти повече.

— Не трябваше да ми го казваш.

— Не бих го направил, но не искам да го съжаляваш… Нека забравим за това. Искаш ли да видиш сватбения си подарък?

Беше палто от лъскава черна норка.

— О, Ерих!

— Хайде, пробвай го.

То бе луксозно, меко, топло и леко.

— В тон е с цвета на косата и очите ти — със задоволство изрече Ерих. — Знаеш ли какво си мислех тази сутрин?

— Не.

Той я прегърна.

— Не съм спал цялата нощ. Ненавиждам хотелите и непрекъснато си мислех само едно: „Джени ще бъде довечера до мен, в моя дом.“ Знаеш ли стихотворението „Джени ме целуна“?

— Не си го спомням.

— Аз пък съм запомнил само няколко реда: „И умора ми тежи, стар съм, но забележи…“ и последния стих — „Джени ме целуна“. Когато натиснах звънеца пред вратата ти, точно за това си мислех. А какво видях? Целува те Кевин Макпартланд.

— Ерих, моля те.

— Прости ми. Да се махнем оттук. Толкова е потискащо.

Тя не можа да обгърне с поглед всичко за последен път.

Той бързаше да я вкара в лимузината си.

Дори и по време на сватбената церемония Кевин не излизаше от ума й. Спомни си за сватбата им преди четири години, в „Санта Моника“. Избрали бяха точно тази църква, защото там се бе омъжила Нана. Нана седеше сияеща на първата редица. Тя не одобряваше Кевин, но го прие, след като Разбра, че Джени го обича. А каква бе сегашната им сватбена церемония?! Вместо пред свещеник тя стоеше пред съдия! „Аз, Дженифър, вземам теб…“ Господи! Едва не изрече „Кевин“. Почувства питащите очи на Ерих и повтори по-ясно и решително думите си: „Аз, Дженифър, вземам теб, Ерих, за…“

„Това, което Господ съедини, никой не може да раздели“ — завърши тържествено съдията. Но нали същите тези думи изрекоха и на сватбата им с Кевин!

Пристигнаха в Минеаполис минута преди разписанието. Голям надпис „Добере дошли в Туин Ситис“ ги приветстваше. С нескриван интерес Джени започна да оглежда летището.

— Била съм из цяла Европа, но никога по-далеч от Пенсилвания — изсмя се тя. — Имам някакво смътно чувство, че се приземявам по средата на прерията.

Тя държеше Бет за ръка, а Ерих носеше Тина. Бет се обръщаше назад към стълбата, която водеше до самолета.

— Нека пак се повозим на самолетчето, мамо.

— Ерих, твоя е заслугата да свикнат на първокласно пътуване — подхвърли тя.

Ерих не я чуваше.

— Наредих на Клайд Джо да ни чака на летището — трябваше вече да е тук.

— Джо ли?

— Един от работниците ми в имението. Не е от най-умните, но отлично се справя с конете и е добър шофьор. Все той ме вози до летището. О, ето го и него.

Джени забеляза, че към тях тича младеж — около двадесетгодишен, със сламеноруса коса, строен, с невинни, широко отворени очи и порозовели бузи. Беше прилично облечен — в топла ватена винтяга, тъмен панталон, дълбоки ботуши и ръкавици. Шофьорската му шапка беше смешно килната върху гъстата светла коса. Като застана пред Ерих, той я свали. Джени се впечатли от това, че младежът беше изключително притеснен.

— Мистър Крюгер, извинете за закъснението. Пътищата са доста заледени.

— Къде е колата? — сряза го Ерих. — Искам жена ми и децата веднага да бъдат настанени. Ние с теб ще останем да чакаме багажа.

— Да, мистър Крюгер — още по-разтревожено каза младежът. — Наистина съжалявам за закъснението.

— Какво е станало чак толкова — намеси се Джени. — Ние и без това подранихме с една минута. — Тя подаде ръка и се представи: — Аз съм Джени.

Той я взе така, сякаш се докосваше до нещо крехко, което се страхуваше да не счупи.

— Аз съм Джо, мисис Крюгер. Всички ви очакват. Всички вече говорят за вас.

— Убеден съм в това — отсече Ерих и побутна Джо пред себе си. Младежът го изчака да мине напред и тръгна след него. Джени разбра, че Ерих беше ядосан. Може би тя не трябваше да се отнася с Джо приятелски. Животът й в Ню Йорк и галерията на мистър Хартли изведнъж й се сториха ужасно далечни.

Глава 6

Колата на Ерих — чисто нов Флийтууд — беше единствената в района на паркинга без следа от втвърден сняг. „Джо се е постарал да я измие, преди да тръгне за летището“ — помисли си Джени. Ерих настани Тина на задната седалка, а на Бет позволи да седне отпред, „за да кара“, и забърза след Джо да помогне за багажа.

Минути по-късно те летяха с колата по магистралата.

— До дома има още три часа път. Облегни се на мен и поспи — подкани я Ерих.

Той беше вече спокоен, дори благоразположен, пристъпът на гняв бе отминал. Протегна ръце към Тина и тя на драго сърце се настани в скута му. Имаше подход към малката! Доволното детско личице накара Джени да забрави носталгията си по дома.

Смениха посоката на движението. Постепенно изчезнаха крайпътните светлини, пътят стана тъмен и тесен. Чак когато Джо превключи дългите светлини, Джени започна да съзира кленови храсти и оголени клони на дъбове. Земята бе равна като тепсия. Това, че всичко сега й изглеждаше толкова различно от Ню Йорк, засилваше чувството й на отчужденост, обзело я с пристигането на летището.

Трябваше й време — да поразмисли, да се приспособи.

Джени положи глава на рамото на съпруга си и прошепна: „Уморена съм. Ужасно съм уморена.“ Нямаше никакво желание да разговаря тъкмо сега. Хубаво й беше, че можеше да се притисне до него, че оттук нататък времето принадлежеше само на двамата. Споменали бе, че ги очаква сватбено пътешествие. „Настаним ли се в имението, веднага ще намеря кой да се грижи за децата. Ние с теб ще отпътуваме.“ Колко са мъжете, които за всичко биха се погрижили? Усети, че Ерих я наблюдава.

— Събуди ли се, Джени? — попита той, но тя не му отговори. Ръката му я галеше отзад по косата, пръстите докосваха слепоочието. Джени дочуваше равномерното дишане на Тина, Бет също бе заспала, щом бе престанала да бъбри с Джо. Джени потъна в мислите си. Размишляваше за онова, което я очакваше. Време бе да обърне гръб на миналото си, постепенно да привиква с бъдещето. В дома на Ерих е липсвала женска ръка почти четвърт век. Предстоеше основен ремонт. Любопитстваше да види какво е останало там от присъствието на Каролайн.

„Смешно, но аз не мисля другояче за майката на Ерих освен като за Каролайн. Нищо чудно и баща му да е мислил по същия начин. Вместо да казва на Ерих «майка ти», споменавайки я, изричал Каролайн…“

Има ли по-голяма радост от това, да подреждаш дома си, да го украсяваш… Колко пъти тя бе обгръщала с поглед апартамента, бе въздишала дълбоко: „Ах, да имах възможност, бих сменила това… и това… и това.“

Какво чувство на свобода ще е да се събудиш рано сутрин с мисълта, че няма да тичаш за работа, че ще останеш при децата си у дома, ще им отделиш време, а не броени минути в края на деня, капнала от умора. Тя вече бе пропуснала златното време от тяхното детство.

А какво е това, да си съпруга? Колкото Кевин бе баща на децата си, толкова беше и съпруг на жена си. Дори в най-интимните им мигове тя съзнаваше, че той само играе ролята на съпруг. Убедена бе, че през краткото им семейно съжителство той й изневеряваше.

Ерих беше зрял мъж. Могъл е да се ожени отдавна, но бе изчаквал. Умееше да носи отговорност. Кевин я избягваше. Ерих бе сдържан. Фран каза, че той бил труден по характер. Същото мислеше за него и мистър Хартли. „По-лесно ми е да нарисувам чувствата си, отколкото да ги изразявам“ — бе й казал Ерих. А толкова любов имаше във всичко, нарисувано от него. Ръката му се плъзгаше по бузата й.

— Събуди се, миличка. Вече сме у дома.

— Какво? О, аз наистина съм заспала.

— Радвам се, че си поспа. Я погледни навън. Луната така силно свети, че всичко се вижда — настояваше той. — Движим се по селски път номер 26. Имението ни започва от тази ограда покрай пътя. Завършва при Грей Лейк. Само горската му площ е двеста акра. Границата е в долината на реката, която се влива в пълноводната Минесота. Вгледай се и ще видиш някои от постройките. Ето ги оборите за добитъка, зад тях — зърнохранилищата, хамбарът и старата мелница. Като ги подминем, ще се покаже и задната част на къщата. Ще ти дам знак…

Джени притисна още по-силно челото си в стъклото. Нещо от онова, което сега виждаше навън, бе съгледала в картините на Ерих. Знаеше, че отвън къщата е облицована с червени тухли. Подобни фермерски къщи тя бе виждала в списанията. Но тази нямаше нищо общо с описанието на Ерих.

Дори погледната отстрани, тя изглеждаше като замък. Беше триетажна, широка около двадесет и пет метра. От първия етаж струеше светлина през високите и стилни прозорци. Луната осветяваше покрива и блестеше над него като корона — снегът отразяваше меката й светлина.

— Ерих!

— Харесва ли ти, Джени?

— Да ми харесва ли?! Всичко е толкова величествено! Надминава два пъти, не пет пъти очакванията ми. Защо не ме предупреди?

— Исках да те изненадам. Държа да я запомниш такава. Първото впечатление е най-силно. Наредих на Клайд да включат навсякъде светлините. Виждам, че е изпълнил заръката ми.

Джени оглеждаше всеки детайл с любопитство, докато колата бавно се движеше. Бяла дървена веранда опасваше цялата къща. Разпозна я. Беше същата от „Спомен за Каролайн“! Дори люлката, на която седеше жената, бе на мястото си.

Колата сви надясно и влезе през широко отворените порти. Фаровете осветиха закрепения най-отгоре надпис „ФЕРМА КРЮГЕР“. Пътят продължи да се извива покрай заснежените полета. Отдясно започваше тъмна, гъста гора. Оголените клони на дърветата стърчаха като скелети срещу луната. Завиха наляво и едва тогава спряха пред входната врата. Към нея водеха широки каменни стъпала.

Над масивните, украсени с дърворезба прозорци се извиваха други, по-малки, като арки. От тях струеше светлина. Джо изтича да отвори вратата на Джени. Ерих побърза да му подаде Тина, която все още спеше, с думите „Погрижи се за децата, Джо“, хвана Джени за ръка и бързешком изкачи стълбата. Стисна дръжката на вратата и я отвори. Точно тогава се спря и впи поглед в Джени.

— Ще ми се да те нарисувам. Ще нарека картината „Пристигане у дома“. Дългата ти тъмна коса, очите ти, които толкова нежно ме гледат… Обичаш ли ме, Джени?

— Обичам те, Ерих.

— Обещай, че никога няма да ме напуснеш.

— Ерих, как можа да си помислиш това сега!

— Моля те, Джени, закълни се!

— Кълна се, че никога няма да те изоставя, Ерих — каза тя и обви ръце около шията му.

„Как копнее той за обич“ — помисли си тя. През целия месец Джени се измъчваше от едностранчивостта на връзката им — той бе онзи, който даваше, а тя само получаваше. Сега му бе благодарна за това, което поиска от нея.

— „Джени ме целуна“ — каза Ерих усмихнато и я прегърна. Когато влязоха в хола, той я целуна отначало плахо, после с нарастваща жар. Възкликна: — О Джени!

Паркетът в хола светеше от чистота, стените бяха в нежни тонове, а полилеят — кристален. Вита стълба с перило от дърворезба водеше към втория етаж. Навсякъде — картини и всяка в десния ъгъл носеше самоуверения подпис на Ерих. За миг Джени остана като онемяла пред тях.

Джо влезе с момичетата и двете тръгнаха с него нагоре по стълбата.

— Не тичайте — предупреждаваше ги той, но малките, освежени от съня, кипяха от енергия и любопитство да видят всичко с очите си.

Без да ги изпуска от погледа си, Джени слушаше внимателно обясненията на Ерих. Той вървеше пред нея и с пръст посочваше всяко нещо в къщата. Изглеждаше като дете, което гордо показва играчките си.

— Тази маса е от осемнадесети век — спря се той пред елипсовидна мебел от орехово дърво с мраморни крачета.

Газови лампи с орнаменти, сега електрифицирани, украсяваха от двете страни канапето с високата облегалка.

— Дядо ми го е поръчал в Австрия. А лампите са от Швейцария.

Над същото канапе беше „Спомен за Каролайн“. Светлината над картината я накара да почувства жената по-близка, отколкото тогава, пред витрината на галерията. Джени разбра, че това осветление и тази стая подчертаваха и нейната прилика с Каролайн. Сякаш жената от картината я гледаше право в очите.

— Почти като икона — изрече на глас Джени. — Като че ли ме следи с очите си.

— И на мен така ми се е струвало — обади се Ерих. — Мислиш ли, че е възможно?

Огромният палисандров спинет, тутакси привлече вниманието на момичетата. Те се покатериха на тапицираната с кадифе табуретка и започнаха да натискат клавишите. Джени видя как Ерих се намръщи, когато Тина ритна с крак табуретката. Тя бързо свали децата оттам въпреки протестите им.

— Нека разгледаме и останалата част от къщата — предложи на Ерих.

Трапезарията бе изцяло запълнена от банкетната маса — толкова голяма, че около нея свободно можеха да се наредят дванадесет стола — Всяка облегалка бе с гравиран орнамент във формата на сърце. На стената в дъното висеше кувертюра вместо гоблен. Изработена бе от шестоъгълници, обточени с фестон, а по средата имаше избродирани цветчета. Тя внасяше свежест в строгата и стилна стая.

— Майка ми я изработи — каза Ерих. — Виж, нейните инициали.

Шкафовете по стените в голямата библиотека бяха от орехово дърво. На всяка полица имаше редици ценни книги. Джени се загледа в някои заглавия.

— Дали ще ми стигне времето! — възкликна тя. — Нямам търпение да наваксам с четенето. Колко такива книги имаш?

— Хиляда сто двадесет и три.

— Знаеш точния им брой?

— Разбира се.

Кухнята беше огромна. На стената отляво бяха наредени всички домакински уреди. По средата на помещението бе поставена кръгла дъбова маса със столове. На източната стена бе закрепена гигантска чугунена печка с полирани до блясък хромникелови части, а слюдените й прозорци подсказваха, че с нея може да се отоплява цялата къща. Отстрани до печката имаше люлка с нацепени дърва, готови за горене. В тази стая, както и в другите, които Джени видя, всяко нещо бе поставено на строго определено място.

— Малко по-различно е от твоя апартамент, нали, Джени? — В тона му имаше нотка на гордост. — Затова нищо не ти казах предварително. Държах да видя и да се насладя на реакцията ти.

Джени понечи да защити апартамента си, но набързо се съгласи с Ерих.

— Да, тук всичко е с огромни размери. А колко са стаите в къщата?

— Двадесет и две — гордо обяви Ерих. — Нека хвърлим поглед на спалнята, а утре ще продължим обиколката си.

Той обгърна с ръка раменете й, докато се качваха по стълбите. Жестът му донякъде стопи чувството й на отчужденост. „Все едно че съм на обиколка из някой замък. Можеш да гледаш — не можеш да пипаш“ — мина през ума й.

Семейната спалня беше голяма ъглова стая в предната част на къщата. Тъмните махагонови мебели блестяха с кадифената си патина. Масивното легло с балдахина беше покрито с тъмночервен брокат. От същия тъмночервен брокат бяха балдахинът и драперията. Кристалната купа отляво на тоалетната масичка бе пълна с калъпчета боров сапун. До нея отдясно имаше сребърен несесер с инициали. Всеки предмет от него се измерваше в инчове. Несесерът беше на бабата на Ерих, а кристалната купа — на Каролайн, от Венеция.

— Каролайн не обичаше да се парфюмира, но обожаваше миризмата на бора. А сапунът е внос от Англия — поясни Ерих.

— Мамо, тук ли ще спим с Тина? — попита Бет.

Ерих се засмя.

— Не, Мишлето ми. Ти и Тина ще спите в другата стая — срещу хола. Искате ли да видите и моята стая? — предложи той. — Тя е съседната.

Джени го последва, очаквайки да види ергенската стая в тази фамилна къща. Беше й любопитно да узнае какъв вкус бе проявил Ерих по отношение на мебелите. Досега всичко, което й бе показал, друга ръка бе подредила и оставила за него.

Той отвори вратата на стаята до семейната спалня. И тук лампите светеха. Единичното легло от кленово дърво бе покрито с цветна кувертюра. От едно полуоткрехнато бюро с извит сгъваем капак се подаваха подострени моливи и листа за скициране. В библиотека с три лавици стоеше „Книга на познанието“. На тоалетната масичка привличаше погледа спортен трофей. В левия ъгъл, близо до вратата, имаше люлеещ се стол с висока облегалка. Хокеен стик стоеше изправен до дясната стена.

Това беше стая на десетгодишно момче.

Глава 7

— Не съм спал тук, откакто почина майка ми — заобяснява Ерих. — Като малък обичах да лежа в леглото, заслушан в стъпките й от съседната стая. Вечерта след злополуката, за да ме успокои, татко предложи да легнем в други две спални. Повече не се върнах тук.

— Да не искаш да кажеш, че в твоята стая и в спалнята никой не е спал близо двадесет и пет години?

— Да. Не сме ги ползвали от дълго време. Моята стая ще бъде някога на сина ни, скъпа.

Джени изпита облекчение, когато се върнаха във фоайето. Въпреки пъстрата кувертюра и топлината от кленовите мебели, в стаята на Ерих имаше нещо обезпокояващо.

Бет непрекъснато я дърпаше.

— Мамооо, гладни сме.

— Извинявай, Мишле. Хайде да идем в кухнята.

Бет затича през дългия хол. Стъпките й, въпреки малките крачета, вдигнаха силен шум. Тина я последва, провиквайки се след нея: „Чакай ме, Бет!“

— Не тичай — извика Ерих.

— Да не счупите нещо — предупреди ги Джени, спомняйки си за скъпия порцелан във всекидневната.

Ерих свали от раменете на Джени палтото от норки, преметна го през ръка и я попита:

— За какво мислиш сега, скъпа?

Безпокоеше я начинът, по който той й задаваше въпросите си. Сякаш изгаряше от нетърпение да чуе нейното одобрение. И тя започна да му отговаря, както отговаряше на Бет: „Чудесно! Харесва ми!“.

Хладилникът беше претъпкан с храна. Джени затопли мляко за какаото и направи сандвичи с шунка.

— За нас имам шампанско — каза Ерих и протегна ръка зад гърба й върху облегалката на стола.

— След малко ще бъда готова за шампанското — усмихна се тя и кимна към момичетата. — Нека се оправя с тях.

Тъкмо се канеха да стават от масата, и някой позвъни на вратата. Лицето на Ерих засия от удоволствие:

— Марк, човече! Влизай!

Гостът изпълни антрето. Разрешените му от вятъра светли коси почти стигаха до рамката на вратата. Тежката ескимоска дреха не можеше да скрие силните рамене на атлет. Пронизващите сини очи доминираха над изразителните черти на лицето му.

— Джени, това е Марк Гарет. Говорил съм ти вече за него.

Марк Гарет. Доктор Гарет, ветеринарят, който Ерих имаше за брат още от детството си. „Марки ми е като брат — беше й казал веднъж Ерих. — Ако се беше случило нещо с мен, преди да се оженя, той щеше да наследи имението ми.“

Джени протегна ръка към Марк и почувства неговата — студена и силна.

— Ерих, винаги съм ти казвал, че имаш добър вкус. Джени, добре дошли в Минесота.

Тя го хареса от пръв поглед. „Прекрасно е, че сме тук“ — беше отговорът й. Представи му и момичетата. За нейна изненада те го гледаха със страхопочитание. След малко Бет каза:

— Много, ама много си голям.

Марк отказа да пие кафе.

— Неудобно ми е да се натрапвам — обърна се той към Ерих, — но исках да го чуеш от мен. Днес следобед Барон си разтегна сухожилието.

Барон беше конят на Ерих. Описали го бе като чистокръвен, расов, с безупречно потекло, буен. „Забележително животно. Можех да го дам за разплод, но реших да го задържа за себе си.“

— Има ли счупени ребра?

— Слава богу, не.

— Какво е станало?

Марк се поколеба, преди да му отговори.

— Очевидно някои е оставил открехната вратата на конюшнята и конят е излязъл. Препънал се е при опит да прескочи бодливата ограда на пасището.

— Вратата на конюшнята е била отворена? — изговаряше всяка дума отчетливо Ерих. — Кой я е оставил отворена?

— Излиза, че никой. Джо дори се закле, че я е затворил, след като е бил там сутринта да нахрани Барон.

„Джо. Ето защо изглеждаше изплашен“ — помисли си Джени. Погледай привлякоха момичетата, които смълчани седяха на масата. Само минути преди това бяха готови да щуреят. Очевидно и те долавяха безпокойството, което настъпи. Ерих дори не се опитваше да скрие гнева си.

— Предупредих Джо да не говори с теб, докато аз не те видя. Барон ще оздравее след седмица-две. Допускам, че Джо не е дръпнал достатъчно силно вратата! Не допускам обаче, че го е направил нарочно. Знаеш колко обича животните.

— В неговото семейство никой нищо не прави нарочно — подхвърли саркастично Ерих. — Но успяват да те наранят. Ако Барон остане куц…

— Няма да окуцее. Направих му вече превръзка. Защо не дойдеш с мен да го видим заедно? Тъкмо ще се успокоиш.

— Най-добре ще е — отсече Ерих и посегна към палтото на закачалката срещу кухнята.

Марк го последва. На излизане той се обърна към Джени с думите:

— Още веднъж добре дошли и приемете моите извинения за лошите новини, които донесох.

А когато вратата хлопна след тях, тя чу спокойния му дълбок глас да увещава Ерих: „Не се разстройвай.“

Джени изкъпа децата, прочете им приказка, както правеше обикновено, и щом усети, че заспаха, тихо, на пръсти излезе от стаята. Беше изтощена до крайност. Опита се да събере едно до друго леглата на децата. Стаята — само преди час олицетворение на ред — сега изглеждаше в пълен безпорядък. Куфарите на пода бяха разтворени. Тя дълго тършува в тях, докато намери дрешките на децата. Реши, че сега не е време за подреждане. Всичко можеше да почака до утре. В този миг пред нея се изправи Ерих. Тя долови промяната в израза на лицето му, докато той наблюдаваше стаята.

— Скъпи, нека оставим всичко — въздъхна тя дълбоко. — Зная на кое къде му е мястото, но с това ще се справя утре.

Той се опитваше да преодолее нещо у себе си.

— Не бих могъл да си легна и да оставя всичко тук така.

Минути му бяха достатъчни, за да сложи всичко отново в ред. Тя беше твърде уморена, за да протестира. Той не отмина дори детските легла. Обърна ги, както бяха. Едва когато постави и обувките на малките пред леглата им, а куфарите вдигна над гардероба, Ерих затвори вратата на стаята — Джени я бе оставила открехната. Стаята бе отново в предишния си вид. Ерих бе свършил всичко толкова безшумно, че момичетата не се събудиха. Джени повдигна рамене. Трябваше да му бъде благодарна. Знаеше това. Но не можеше да си позволи риска да събуди децата тъкмо в първата си брачна нощ. В хола Ерих я прегърна.

— Скъпа, зная колко труден и дълъг бе за теб денят. Очаква те гореща вана. Докато се изкъпеш, ще приготвя вечеря за двама ни. Шампанското вече е изстудено. Ще ти поднеса хайвер, купен от „Блумингдейл“. Как ти звучи това, а?

Той успя да помете яда, който напираше в нея.

— Твърде добър си, за да си истински — усмихна се Джени.

Банята й помогна. Тя се потопи в горещата вода и започна да се наслаждава на необичайно дълбоката вана, която все още беше с оригиналните си месингови крака. Мускулите на тялото й се отпуснаха. Отпусна се и тя. Едва сега осъзна защо Ерих избягваше да описва къщата. Какво всъщност й бе казал той? О, да. Неща от рода на „Нищо не се е променило, откакто Каролайн почина“ и „Може да сменим само някои от завесите, не е необходимо да правим ремонт“.

Нищо ли не беше се износило през всичките тези години? Или Ерих искаше по някакъв начин да запази присъствието на майка си тук? Любимата й борова миризма още се носеше из стаята. На масичката стояха недокоснати нейните тоалетни принадлежности. Интересно, дали ще намери по четките и гребена коси от Каролайн?

Голяма грешка бе допуснал бащата, като не бе върнал Ерих в стаята му. След смъртта на майката всичко в къщата бе останало вкаменено. Времето тук бе спряло. Тази мисъл я накара да потрепери, но тя побърза да я отпъди. „Мисли за себе си и Ерих — самоубеждаваше се Джени. — Забрави за миналото. Помни само, че вие двамата си принадлежите.“ Пулсът й заби учестено.

Изведнъж тя се сети за красивия пеньоар и нощницата в новия куфар. Купила ги бе от „Бергдоф Гудман“ с последния чек за разплащане със съкровеното желание да бъде тази вечер истинска младоженка.

Излезе от ваната като новородена и посегна за кърпата. Огледалото над умивалника беше цялото в пара. Изпита неудържимо желание да се огледа. Изсуши с кърпа стъклото и погледна в него. Вместо синьозелените си очи видя лицето на Ерих. Той бе влязъл толкова тихо, че Джени не бе доловила и най-малкия шум. Инстинктивно се загърна с пешкира.

— О, Ерих. Изплаши ме. Не чух кога си влязъл.

Очите му бяха приковани в нея.

— Помислих, че ще поискаш да облечеш нощницата си, скъпа. Ето ти я.

Подаде й сатенена нощница в зеленикавосин цвят и с дълбоко триъгълно деколте отпред и отзад.

— Ерих, аз си имам нощница. За мен ли си купил тази?

— Не. На Каролайн е.

Езикът му неспокойно се въртеше около устните. Усмихваше се странно. Очите му, все така приковани в лицето й, бяха влажни от любов. Тонът му — умоляващ.

— Джени, облечи я заради мен тази нощ.

Глава 8

За минута Джени остана загледана във вратата на банята, без да знае какво да предприеме. „Не искам нощницата на умряла жена“ — крещеше нещо в нея, а пръстите й докосваха мекия и лъскав сатен.

След като й подаде нощницата, Ерих се обърна рязко и напусна стаята. Джени се разтрепери, щом погледна куфара. Да облече своята нощница, да се наметне с пеньоара си и да каже на Ерих „Тази предпочетох“? Но веднага си представи изражението на лицето му, когато й подаваше дрехата на майка си.

„Може да не ми стане. Това би разрешило нещата“ — размишляваше тя. Щом облече нощницата на Каролайн, разбра, че й беше по мярка. Дълбокото деколте подчертаваше стегнатия й бюст. По огледалото се стичаха струйки от парата, сигурно затова изглеждаше така различна. Или зеленикаво-синият цвят подсилваше зеленото в очите й? Не можеше да каже, че нощницата не й става — приличаше й дори. „Но не искам да я нося. Не чувствам себе си в нея“ — терзаеше се Джени.

Тъкмо се канеше да я свали, и чу тихо потропване на вратата. Отвори. Ерих стоеше пред нея, облечен в сива копринена пижама, наметнат с халат в подходящ тон. Загасил бе навсякъде лампите — светеше само тази на тоалетката. Златистата му коса блестеше на светлината на лампата.

Нямаше я червената брокатена покривка на леглото. Чаршафите бяха отметнати, възглавниците в калъфки с дантели бяха изправени срещу масивната лицева дъска на кревата.

В ръцете си Ерих държеше две чаши шампанско. Подаде й едната. Когато се озоваха в средата на стаята, той допря чашата си до нейната и рече:

— Открих останалата част от стихотворението, скъпа. — И с мекота в гласа си бавно започна да изговаря думите:

Jenny kissed me when we met,

Jumping from the chair she sat in.

Time, you thief, who love to get

Sweets into your list, put that in:

Say I’m weary, say I’m sad,

Say that health and wealth have missed me,

Say I’m growing old, but add,

Jenny kissed me.[1]

Очите на Джени се напълниха със сълзи. Това бе нейната брачна нощ. Този мъж, предложили толкова много любов и когото тя обичаше горещо, бе неин съпруг. Тази прекрасна стая бе тяхна. Имаше ли значение каква нощница ще облече?! Ерих заслужаваше този жест. Знаеше едно: когато чашите им звъннаха, нейната усмивка бе толкова щастлива, колкото и неговата. А когато той я хвана за ръка, тя радостно се хвърли в обятията му.

Дълго след като Ерих заспа с ръка под възглавницата и с лице, заровено в косите й, Джени остана будна. Тя толкова бе свикнала с шума от улицата — част от вечерите в Ню Йорк, — че сега й бе невъзможно да приеме абсолютната тишина на стаята.

В спалнята беше много студено. Харесваше й да вдишва чистия хладен въздух. Но в тази тишина, в тази абсолютна тишина, единственото, което чуваше, бе равномерното дишане на Ерих до главата си.

„Толкова съм щастлива — мислеше си тя. — Не знаех, че човек може да изпитва такова щастие.“

Ерих бе нежен и стеснителен в леглото. Тя винаги бе подозирала, че съществуват далеч по-дълбоки чувства от онези, които Кевин бе събудил у нея. Едва сега се убеди.

Преди Ерих да заспи, двамата разговаряха.

— Само Кевин ли беше преди мен, Джени?

— Да.

— Ти си първата жена в моя живот.

Нима искаше да каже, че никога преди не е обичал. Или че с никоя не е спал? Възможно ли беше това?

Опита се да заспи. Когато отвори очи, едва се зазоряваше. Усети как Ерих леко стана от леглото.

— Ерих…

— Скъпа, прощавай, че те разбудих. Не мога да спя повече от няколко часа. За малко ще отскоча до хижата, ще порисувам и около обяд ще се върна.

Тя почувства неговите целувки върху челото и устните си. Обърна се, промърморвайки: „Обичам те“, и потъна в сън.

Когато отново се събуди, стаята бе огряна от светлина. Изтича бързо до прозореца и дръпна завесите. Докато оглеждаше любопитно всичко навън, Джени с изненада забеляза как Ерих се отдалечи и изчезна в гората.

Навън пейзажът бе също като в рисунките му. Клоните на дърветата бяха побелели от скреж. Сняг бе затрупал покрива на най-близкия плевник. В далечината на полето тя съзря добитъка.

Погледна към порцелановия часовник на нощната лампа. Беше осем часът. Децата щяха скоро да се събудят. Можеха да се изплашат, като разберат, че са в чужда стая.

Тя тръгна боса към спалнята им. Когато мина покрай стаята на Ерих, погледна и се спря. Завивката на леглото беше отметната. Възглавниците — една върху друга. Влезе и пийна с ръка чаршафите — бяха още топли. Ерих е дошъл от спалнята им право тук. Защо?

Каза й, че не може да спи много, а може и да не е искал да я буди толкова рано. Доскоро е спал сам. Вероятно е искал да си почете. Но нали в тази стая не е живял от десетгодишен? Дочу стъпките на децата, които шумно я наобиколиха.

— Мамо, мамо!

Тя ги посрещна с разтворени обятия. Очите на Бет и Тина блестяха след дългия сън.

— Мамо, търсихме те — упрекваше я Бет.

— На мен ми харесва тук — обади се Тина.

— Получихме подарък — похвали се Бет.

— Подарък ли? Какъв е, миличка?

— И аз имам подарък! — извика Тина. — Благодаря ти, мамичко.

— Бяха на възглавниците — обясни Бет.

Джени погледна и се закова на място. В ръцете си децата държаха по калъп боров сапун.

Тя облече момичетата в новите им кадифени панталонки и тениски на райета.

— Не сме на училище, нали? — попита я Бет в очакване на положителен отговор.

— Не. Никакво училище — охотно се съгласи Джени.

Закопча презрамките на панталоните, облече им пуловерите и заедно слязоха на долния етаж. Жената, която идваше да почисти, беше вече там. „Усмивката рядко спохожда лицето й“ — помисли си Джени. Косата на жената бе така силно опъната назад, че я лишаваше от естественото й изражение. Джени й протегна ръка.

— Сигурно сте Елза. Аз съм… — тъкмо щеше да каже „Джени“, но си спомни смразяващия поглед на Ерих, когато приятелски поздрави Джо. — Аз съм мисис Крюгер. — После представи и момичетата.

Елза кимна с глава и сухо отговори:

— Старая се.

— Забелязах вече. Къщата свети от чистота.

— Кажете на мистър Крюгер, че онова петно от боя по стената на трапезарията не е от мен. Сигурно ръката му е била изцапана с боя.

— Не съм забелязала снощи такова петно.

— Ще ви го покажа.

Близо до прозореца тапетът беше леко зацапан. Джени се загледа, за да открие петното. „Мили боже, само с микроскоп можеш да го видиш!“ — учуди се тя.

Елза отиде да чисти във всекидневната, а Джени влезе с децата в кухнята. След закуска остави момичетата заобиколени от блокчета и боички за рисуване.

— Поиграйте си, а аз ще си изпия кафето на спокойствие. После ще се разходим.

Искаше й се да остане насаме с мислите си. Кой друг освен Ерих може да остави на възглавниците им боров сапун? Вероятно е влязъл при тях сутринта, за да ги види. Нищо лошо в това. Ерих обожаваше миризмата на бор. Повдигна рамене, изпи кафето си и се зае с облеклото на децата.

Навън беше ужасен студ, но поне не беше ветровито. Ерих й беше казал, че тук зимата е сурова. „Имаш късмет. Тази зима е малко по-мека от предишната.“

Тя се поколеба на външната врата. Ерих настояваше сам да ги разведе из имението си, да им покаже плевниците, оборите, конюшните.

— Нека минем оттук — предложи тя на децата.

Поведе ги зад къщата, към полето, което от изток обграждаше фермата. Вървяха, докато къщата се изгуби от погледа им. Когато се спуснаха по селския път, Джени забеляза оградата на семейното гробище. Около пет-шест паметника от гранит стърчаха изпод бялата снежна покривка.

— Мамо, какво е това? — попита Бет.

Джени отвори вратата и заедно с децата влязоха в ограденото място. Тръгна от паметник на паметник, четейки надписите. ЕРИХ ФРИТЦ КРЮГЕР (1843–1913) И ГРЕТХЕН КРЮГЕР (1847–1915). Прадядото и прабабата на Ерих. МАРТА (1875–1877) И АМАНДА (1878–1890). Две малки момиченца. Дядото и бабата на Ерих, Ерих Ларс и Олга Крюгер, родени в една и съща година. Тя починала през 1941, а той — през 1948. Ерих Ханс — едно бебе на осем месеца, живяло през 1911. „Толкова болка — замисли се Джени. — Толкова тъга. Две малки момиченца от едно и също поколение и едно момченце от следващото. Как са понесли хората подобна мъка?!“ Стигна до следващия паметник — ЕРИХ ДЖОН КРЮГЕР (1915–1979). „Това е бащата на Ерих.“

В южния край на гробището имаше самотен паметник, отдалечен от останалите. Тъкмо него търсеше сега Джени. Прочете надписа: КАРОЛАЙН БОНАРДИ КРЮГЕР (1924–1956).

Майката на Ерих и баща му не бяха погребани един до друг. Защо ли? Другите паметници бяха разрушени от времето, изоставени, а този тук изглеждаше, като да бе почистван скоро. Дали любовта на Ерих към майка му е причина за грижите за гроба й. Необяснимо защо Джени внезапно почувства бодеж в гърдите от безпокойство. Опита се да се усмихне.

— Хей, вие двечките, нека потичаме из полето!

Децата със смях затичаха след нея. Играха на гоненица.

Накрая и трите спряха, останали без дъх. Бузите на Бет и Тина бяха порозовели от студа, а очите им грееха от радост. Обичайната сериозност беше изчезнала от лицето на Бет. Джени ги подкани да продължат.

— Докато има път, ще вървим — свърши ли се, връщаме се обратно.

Когато стигнаха върха на дигата, Джени зърна бяла къща, сгушена в другия край на полето. Изненада се. Реши, че това е била едновремешната фамилна къща, сега обитавана от управителя.

— Мамо, кой живее там? — полюбопитства Бет.

— Някои от хората, които работят за татенцето.

Докато разглеждаха къщата, външната врата се отвори — верандата се показа жена и махайки с ръка, им подсказа, че ги кани.

— Бет, Тина, хайде да идем. Ще се запознаем със съседите.

Стори й се, докато пресичаха полето, че жената гледа някак неприветливо. Стоеше пред вратата, сякаш студът не я засягаше. Джени я помисли за възрастна, но когато наближи, видя, че беше току-що прехвърлила петдесетте. Прошарената й коса беше хваната небрежно на кок. През очилата ясно прозираха сивкави тъжни очи. Носеше дълъг износен пуловер, който подчертаваше кокалестите й рамене и хилавото й тяло. Някои от чертите на лицето й издаваха, че на младини е била красива. Тя втренчено гледаше Джени, докато взаимно се представяха.

— Точно както ви описа Ерих. — В гласа й Джени долови нервна възбуда. — „Руни — рече той, — видиш ли Джени, все едно че пред теб стои Каролайн.“ Но ми забрани да говоря за това — продължи да обяснява жената. Не можеше да скрие усилието, което правеше, и вътрешната си възбуда.

Джени охотно й подаде двете си ръце.

— И на мен Ерих ми каза за вас, Руни. Разбрах, че съпругът ви е управител на фермата. Още не съм го срещнала.

Жената се престори, че този факт не я засяга.

— От Ню Йорк ли сте?

— Да.

— На колко години сте?

— На двадесет и шест.

— Дъщеря ни Ардън е на двадесет и седем. Клайд ми каза, че тя заминала за Ню Йорк. Случайно да сте я срещали? — попита Руни с нескривано, изгарящо нетърпение.

— Не — отговори й Джени. — Ню Йорк е голям град! А какво работи тя? Къде живее?

— Не зная. Ардън избяга преди десет години. Не беше необходимо да бяга. Можеше просто да ми каже: „Мамо, искам да отида до Ню Йорк.“ Никога не бих й отказала. Баща й беше строгичък към нея. Тя знаеше, че той нямаше да й разреши. Беше толкова млада. Добро момиче беше дъщеря ми… Така и не разбрах, какво се случи. Мислех си, че е щастлива с нас. — Погледът на жената бе вперен в стената. Изглеждаше като човек, унесен в своя си мечта: сякаш обясняваше нещо, което бе обяснявала стотици пъти преди. — Едничка ни беше. Толкова дълго чакахме да се роди. Толкова хубава беше и жизнерадостна. Разбирате ли какво искам да ви кажа? Още от раждането си беше пламенна. Затова я изрекохме Ардън. Това име най-много й прилягаше.

Бет и Тина се сгушиха в Джени. Имаше нещо в погледа и в тялото на тази жена, което ги плашеше.

„Мили боже! Десет години да не чуеш нищо за детето си! Аз бих полудяла“ — шепнеше наум Джени.

— Ето снимката й. — Руни показа поставена в рамка фотография, окачена на стената. — Снима се две седмици преди да ни напусне.

Джени видя усмихната девойка с руса къдрава коса.

— Може би се е омъжила и има деца — продължи Руни. — Много често съм си мислила за това. Като ви видях с малките, реших да ви извикам. Помислих си, че може и да е Ардън.

— Съжалявам — отвърна Джени.

— Не. Няма защо. И много ви моля, нито дума за това на мистър Ерих. Не споменавайте, че съм говорила за Ардън. Клайд ме предупреди, че Ерих не желае да говоря за Ардън и Каролайн. Каза ми още, че това е било причината Ерих да ме уволни от работа, когато баща му почина. Добре се грижех за къщата. С Клайд пристигнахме тук, когато Каролайн и Джон се ожениха. Каролайн много харесваше как работех. След смъртта й гледах да поддържам всичко, както тя го бе оставила. Като че ли всеки момент ще чуя стъпките й. Елате в кухнята. Направих понички. Кафето също е готово.

Джени, усети миризмата му. Седнаха в уютната кухня около маса от бял емайл. Изгладнели, Тина и Бет се нахвърлиха на топлите, поръсени с пудра захар понички, пиха и мляко.

— Помня, когато Ерих беше на техните години — поде Руни. — Тогава още правех за него понички. Само на мен Каролайн поверяваше Ерих. Чувствах го като свое дете. И още го чувствам така. Десет години нямах дете. А Каролайн роди още на следващата година. Никога не бях виждала момче повече да обича майка си. Не я изпускаше от очи. О, как приличаш на нея! Поразително приличаш!

Руни посегна към каничката с кафе и доля чашата на Джени.

— И Ерих беше толкова добър към нас. Десет хиляди долара изхарчи по частни детективи, за да открие следите на Ардън.

„Да, Ерих действително го е направил“ — помисли си Джени.

Часовникът над умивалника започна да бие. Станало бе обяд. Джени бързо стана от масата. „Ерих сигурно е вече у дома“ — мислеше си тя. Много искаше да бъде с него.

— Мисис Тумис, май ще трябва да тичаме. Надявам се да ни гостувате.

— Казвай ми Руни. Всички така ме наричат. Клайд не ми позволява да отивам в Голямата къща. Но аз го надхитрям. Толкова много неща имам да върша там. Искам всичко да изглежда красиво. А ти пак ми ела на гости. Обичам да има хора около мен.

Усмивката промени лицето на жената. За миг изчезна тъгата от очите й. Джени още веднъж се убеди, че Руни Тумис е била красива жена.

Руни настоя да вземат една чиния, пълна с понички, за вкъщи.

— Чудни са за следобедния чай — каза тя, когато им отвори външната врата. Обърна нагоре яката на пуловера си и тихо въздъхна: — Тръгвам да търся Ардън. — Гласът й отново бе станал вял.

Обедното слънце грееше високо на небето и се отразяваше в снежната покривка на полята. Когато преминаха дигата, пред очите им се показа къщата. Слънчевите лъчи я огряваха и открояваха червения цвят на керемидите. „Нашата къща — помисли си Джени. Тя държеше за ръка момичетата. — Дали Руни ще върви безцелно из ширналото се поле, за да търси изгубеното си дете?“

— Колко добра е тази леля — извади я от мислите й Бет.

— Много е добра — съгласи се Джени. — Хайде сега да потичкаме. Татенцето вече сигурно ни чака.

— Кое татенце? — неочаквано попита Бет.

— Единственият.

Преди да влязат в кухнята, Джени прошепна заговорнически на децата:

— Стъпвайте на пръсти, за да изненадаме татенцето.

С искрящи очи те кимнаха в знак на съгласие. Безшумно натиснаха дръжката на вратата. Първото нещо, което чуха, беше гласът на Ерих. Идваше от трапезарията. Всяка негова дума се забиваше като гвоздей, с всяка следваща гневът му се засилваше.

— Как смееш да ми казваш, че аз съм направил това петно?! Виновната си ти! Докоснала си с мазния парцал стената до прозореца, докато си бърсала перваза. Даваш ли си сметка, че сега трябва да сменим тапетите в цялата стая? Знаеш ли колко трудно се възстановява оригиналният тапет? Колко пъти съм те предупреждавал да работиш внимателно с тези мръсни парцали?

— Но, мистър Крюгер — опитваше се да протестира Елза, ала Ерих я прекъсна високо и рязко.

— Искам да ми се извиниш за това, че хвърли вината върху мен. Или се извинявай, или се махай от къщата! Кракът ти да не стъпва тук!

Стана тихо.

— Мамо — уплашено прошепна Бет.

— Шшт — възпря я Джени.

„Възможно ли е толкова да се ядоса Ерих заради една дреболия?“ Инстинктът я възпря да се намеси. А и какво можеше да стори тя?

Чак когато чу хълцането на Елза, която на пресекулки се извиняваше: „Аз… аз… се извинявам… мистър Крюгер“, чак тогава Джени издърпа децата навън и затвори вратата.

Глава 9

— Защо се сърди татенцето? — попита Тина.

— Не зная, миличка. Ще се престорим, че не сме чули. Разбрано?

— Ама ние го чухме — настоя Бет.

— Зная — съгласи се Джени, — но това няма нищо с нас. Хайде сега да влезем отново.

Този път Джени извика още от прага:

— Ерих, привет! — Не дочака дори отговор и отново се провикна: — Има ли тук един съпруг?

— Скъпа — възкликна Ерих и изтича към кухнята усмихнат, за да я посрещне. По лицето му нямаше и следа от предишното раздразнение. — Току-що попитах Елза къде си. Разочаровах се, щом разбрах, че си излязла сама. Имах желание да те разведа из имението.

Той я прегърна и потърка буза о нейната. Джени благослови инстинкта си, който я възпря да обиколи другите постройки в имението.

— Знаех, че ти искаш заедно да обиколим имението — каза тя, — затова само се поразходихме през полето за глътка свеж въздух. Нямаш представа какво облекчение е да не се оглеждаш на всеки светофар, да не си мериш всяка стъпка.

— Трябваше да те предупредя кога пускат биковете — усмихна се Ерих. — Повярвай ми, че щеше да предпочетеш светофарите.

Точно тогава той забеляза чинията в ръката на Джени.

— Какво е това?

— Мисис Тум го даде на мама — побърза с отговора Бет.

— Мисис Тумис — поправи я Джени.

— Мисис Тумис — повтори Ерих след нея и отпусна ръце като пречупени. — Джени, да не би да сте ходили в къщата на Руни?

— Тя ни махна с ръка да идем — обясни Джени. — Щеше да бъде жестоко, ако…

— Тя маха на всеки, който минава оттам — прекъсна я Ерих. — Затова трябваше да ме изчакаш. Щях сам да ти покажа всичко, скъпа. Руни е побъркана жена. Подадеш ли й пръст, ще ти отхапе ръката. Отново ще предупредя Клайд да не я пуска тук. Тя продължава да се мъкне дори и след като я уволних. Намирам я, че подрежда това-онова из къщата. Господ да ни е на помощ. Съжалявам я, Джени, повярвай ми, съжалявам я, но не знаеш какъв ужас е да се събудиш посред нощ и да я видиш до теб.

Той се обърна към Бет:

— Хайде, Мишлето ми, да свалим тия зимни дрехи от теб. — Вдигна я на ръце и за нейно огромно удоволствие я качи отгоре на хладилника.

— И мене, и мен също! — извика Тина.

— И теб, и теб — с престорен глас отговори Ерих. — Така най-лесно ще ви сваля ботушките от краката. Мамо, да не ги вдигам повече нагоре, нали?

Джени се доближи до хладилника, кимайки одобрително към Ерих. Успокои се едва когато разбра, че не съществува опасност за децата. Ерих се справяше отлично със събличането на дрехите им. После ги свали на пода и попита:

— А сега вие двечките ще ми кажете ли как се казвам?

Тина погледна към Джени:

— Татенце ли? — Тонът й беше въпросителен.

— Мама каза, че ти си единственият — допълни Бет.

— Мама ли ви го каза? — усмихна се Ерих, поглеждайки Джени. — Благодаря ти, мамо.

Елза влезе в кухнята. Лицето й бе зачервено.

— Мистър Крюгер — започна тя ядовито, — свърших си работата на горния етаж. Искате ли нещо специално?

— Горе ли? — недоумя Джени. — Исках да кажа… исках да помоля да не разделяме леглата на децата. Те ще си легнат след малко.

— Наредих на Елза да оправи стаята — обади се Ерих.

— Ерих, те не могат да спят на толкова високи легла — упрекна го Джени. — Трябва да поръчаме детски легла.

Хрумна й една мисъл, макар да знаеше, че рискува.

— Ерих, не биха ли могли малките да си починат следобед в твоята стая? Леглото там е доста ниско.

Гледаше го право в очите. Не изпускаше от погледа си и Елза, която веднага погледна многозначително към Ерих. „Доставих й удоволствие — помисли си Джени. — Знае, че той ще откаже.“

— Ще поговорим и по този въпрос. Но моята детска още не е годна за ползване. Елза ми каза тази сутрин, че заварила леглото ми разхвърляно — изрече с равномерен тон.

Джени въздъхна тежко. Не можеше да допусне, че Тина и Бет са отишли в стаята, преди тя да се събуди.

— Извини ме, Ерих — прошепна Джени.

— Скъпа, всичко е наред — каза той и лицето му просветна. — Нека децата поспят в леглата си. Скоро ще им купим и детски креватчета.

Джени затопли супата и придружи малките до стаята им. Когато издърпаха транспарантите, им каза:

— Чуйте ме и двете! Събудите ли се, не се разхождайте из стаите. Забранявам ви да лягате в други легла. Разбрано?

— Ама ние само в твоето… така правехме у дома — проплака Бет.

— Тук не е у дома. Обещайте, че няма да ядосвате татенцето. — После им се усмихна и ги целуна.

— Татенцето вика много силно — промърмори Тина. — Къде ми е подаръкът?

Сапуните бяха върху нощната масичка. Тина пъхна своя под възглавницата си.

— Мамо, благодаря ти за подаръка. Не сме идвали в леглото ти.

Ерих режеше филе от пуйка за сандвичи. Джени тихо влезе и затвори вратата на кухнята след себе си. Искаше й се да останат насаме, изолирани от всички в къщата.

— Ето ме — каза тя и го прегърна. — Снощи вечеряхме с децата. Това беше първата ни вечеря заедно. Остави ме да направя нещо в кухнята. Нека бъде първата ми изява в имението на Крюгерови. А ти ще приготвиш шампанското, което снощи така и не изпихме докрай.

Ерих докосна с устни косите й.

— Джени, снощната вечер беше вълшебна за мен. А за теб?

— Беше прекрасно.

— Не съм свършил кой знае какво тази сутрин. През цялото време си мислех как изглеждаш, докато спиш.

Той запали огън в печката. Ядоха сандвичи и пиха шампанско, седнали на кушетката.

— Знаеш ли какви мисли ме вълнуваха днес, докато се разхождахме? — обърна се тя към Ерих. — Разбрах, че тук, в това имение, има традиции. Аз не познавам моя род, потеклото си. Не зная дали майка ми и баща ми са от село или град. — Не зная дали мама е обичала да бродира или да рисува, дали е могла да свири на пиано. Колко е хубаво, че ти знаеш всичко за своите родители. Като погледнах в семейната гробница, и разбрах…

— Ти си била на гробището? — изумен попита Ерих.

— Да. Какво лошо има в това?

— Значи си видяла гроба на Каролайн?

— Да.

— Вероятно си се запитала защо не са погребани заедно майка ми и баща ми. Както е редно.

— Изненадах се.

— Няма никаква загадка. Каролайн насади тези норвежки борове и помоли баща ми да я погребат под тях. Естествено, че не му беше приятно, но уважаваше нейните желания. А той, преди да почине, ми каза, че иска да го погреба до неговите родители. Мисля, че по-важното е на всеки да се изпълни желанието. Каролайн искаше винаги повече свобода, отколкото баща ми й даваше. Зная, впоследствие той съжаляваше, че не бе оценил работата й по заслуга. Какво значение има дали рисуваш, или плетеш кувертюри? Баща ми не беше прав. Не беше прав.

Ерих спря да говори и се загледа в огъня. Сякаш бе забравил за присъствието на Джени.

— Такава беше майка ми.

Загрижена, Джени осъзна, че за първи път Ерих се осмели да разбули отношенията между майка си и баща си — те са били помрачени.

Ежедневните грижи доставяха огромно удоволствие на Джени. С всеки изминал ден тя все повече разбираше колко много е липсвала на децата си. Чак сега проумя, че Бет, детето, което винаги бе мислила за мудно, има музикален талант. Видя, че анемичното лице на Тина разцъфтя. Тя, която плачеше за нищо, изведнъж стана жизнерадостна и с чувство за хумор.

Ерих винаги тръгваше призори към ателието си и никога не се връщаше оттам преди обяд. В осем тя и децата закусваха, а в десет, когато слънцето се покажеше по-щедро, излизаха на разходка.

Разходката се превърна в навик за трите. Най-напред минаваха през курника. Джо научи момичетата да събират пресни яйца. Той бе решил след случая с Барон, че от уволнение го е спасила Джени.

— Обзалагам се, че ако мистър Крюгер не беше толкова щастлив от присъствието ви, щеше да ме уволни. Нещо ми подсказва, че той не е от онези, които прощават.

— Нищо общо нямам с този случай — протестираше Джени.

— Доктор Гарет ми казва, че добре се грижа за Барон. Щом се оправи, ще го изкарам навън. И за коня е по-добре. Кълна се, че по десет пъти на ден проверявам здраво ли съм затворил вратата на конюшнята.

Джени му вярваше. Несъзнателно и тя бе започнала да проверява за някои дребни на вид неща по два пъти на ден. Никога преди не бе го правила. Ерих не беше само чистник, той бе маниак. По лицето му или по движението на тялото му Джени разбираше кое го дразни: отворена врата, неизмито стъкло или чаша в мивката.

Утрините, в които той не отиваше до хижата, помагаше на Клайд Тумис в офиса на фермата, близо до конюшнята. Клайд беше около шестдесетгодишен, кокалест, с набръчкано лице и гъста жълтобяла коса. Имаше вид на строг човек. Когато Ерих й го представи, каза:

— Клайд управлява имението. Понякога ми се струва, че аз съм само фасада.

— Не мога да си представя подобно нещо — засмя се Джени, но остана изненадана, че Клайд не направи и най-малък опит да се противопостави на Ерих.

— Харесва ли ви тук? — попита я Клайд.

— Харесва ми.

— За човек, живял в града, това е голяма промяна — отсече рязко Клайд. — Дано не ви идва множко.

— Не.

— Интересно! Момичетата от провинцията тичат в града, а градските казват, че тук им харесва.

Джени усети нотка на горчивина в гласа му и помисли, че той намеква за дъщеря си. Разбра, че е била права, когато той добави:

— Жена ми много се зарадва, че ви е видяла с децата. Започне ли да досажда, обадете ми се. Руни не е от тези, дето безпокоят хората, но има моменти на умопомрачение.

В думите му сякаш имаше упрек към Руни.

— Приятно ми беше да й гостувам — отговори Джени чистосърдечно.

Грубостта у Клайд се стопи.

— Приятно ми е да го чуя.

На излизане от офиса Ерих й каза:

— Джени, моля те, не окуражавай Руни.

— Обещавам ти да не го правя. Жената е просто самотна.

Всеки следобед, докато децата спяха, двамата с Ерих кръстосваха полето около имението със ски. Елза се грижеше за момичетата. Всъщност предложението дойде от нея, вероятно защото искаше да изглади отношенията си с Ерих след спречкването им за петното на тапета.

Джени все още не можеше да се добере до истината за петното. Ерих често се връщаше с изцапани от въглен ръце, но влезеше ли в къщата, забелязваше и най-малката дреболия. Няколко пъти Джени му подсказваше, че от рисуването ръцете му са изцапани.

Тапетите в трапезарията бяха набързо сменени с нови. Когато майсторът пристигна с помощника си, онемя от почуда.

— Да купиш осем ролки за такава дреболия?! И то на каква цена!

— Мъжът ми си знае работата — беше отговорът на Джени. След като те си отидоха, всичко изглеждаше както преди с изключение на това, че петното под перваза го нямаше.

Тя и Ерих често се застояваха в библиотеката. Четяха книги, слушаха музика, разговаряха. Веднъж той я попита за едва забележимия белег на челото, почти скрит в косата й.

— На шестнадесет години претърпях катастрофа. Един се блъсна в нашата кола.

— Миличката ми, сигурно много си се уплашила!

— Нищо не си спомням вече — засмя се тя. — Почти бях заспала на задната седалка. Събудих се… в болницата три дни по-късно. Било е доста сериозно, Нана се държеше като обезумяла. Мислила, че ако оживея, ще бъда с повреден мозък… или нещо подобно. Известно време чувствах главоболие. Ходих на контролни прегледи. Лекарите отдаваха главоболието ми на стреса. Болките в главата отшумяха след време.

Ерих й спомена за злополуката с майка си. Отначало колебливо, а после постепенно думите му се отприщиха и той заразказва:

— С Каролайн отидохме до обора да видим новороденото теленце. Майка поднесе шише с мляко до муцуната му. Подът беше разкалян. Изтичаше вода от голямата цистерна. Тя се подхлъзна и се опита да се хване за нещо. И това нещо бе жицата на лампата. А този глупак, чичото на Джо, взел, че закачил жицата само на един слаб гвоздей. И всичко стана за миг…

— Не знаех, че си бил там.

— Избягвам да говоря за случилото се. Люк Гарет, бащата на Марк, също беше там. Той се опита да я спаси, но вече беше късно. Стоях и държах в ръка хокейния стик. Малко преди това тя ми го беше подарила за рождения ден.

Джени седеше на възглавничка до кожения фотьойл на Ерих. Повдигна устни към неговите. Той се наведе и я взе в прегръдките си.

— Дълго време не исках да виждам стика. Но постепенно започнах да гледам на него като на подарък от майка ми.

Ерих спря да разказва и я целуна по клепачите.

— Не ме гледай така тъжно, Джени. Щастлив съм, че те имам. Моля те, обещай ми нещо.

Тя знаеше какво ще поиска от нея. С цялата си нежност прошепна:

— Никога няма да те напусна.

Глава 10

Една сутрин, докато се разхождаше с Бет и Тина, Джени забеляза Руни, облегната върху назъбената ограда на гробището. Изглеждаше така, сякаш търсеше с поглед гроба на Каролайн.

— Мислех си за хубавото време, прекарано заедно с Каролайн. Бяхме млади. Роди се Ерих, по-късно и дъщеря ми Ардън. Каролайн я нарисува. Толкова хубава картина! Така и не разбрах какво се случи с нея. Изчезна безследно от стаята ми. Клайд ме уверява, че съм я пренесла някъде, докато съм шетала из къщата и съм забравила. Защо не ми гостувате отново?

Джени се бе подготвила за поканата й.

— Все още сме заети с настаняването. Бет, Тина, защо не поздравите мисис Тумис?

Бет срамежливо поздрави, а Тина изтича към жената и подаде лицето си за целувка. Руни се наведе й я целуна.

— Колко ми напомня за Ардън. И тя беше такава палавка. Ерих сигурно ви е предупредил да стоите далеч от мен. Понякога оглупявам. Знаеш ли, намерих модела, който търсех. Мога ли да изплета костюмчета на момичетата?

— Нямам нищо против — отговори Джени, а в себе си реши, че Ерих трябва да свикне с мисълта за приятелството й с Руни. Нещо я теглеше към тази жена.

Руни се обърна към гробището и я попита:

— Самотна ли се чувстваш, Джени?

— Не… макар че тук е много по-различно. Свикнала бях с работата си, общувах с хората през целия ден, а телефонът непрекъснато звънеше. Приятелки ще наминат в апартамента ми вечер… Все още това ми липсва. Но, откровено казано, приятно ми е, че съм тук.

— Така се чувстваше и Каролайн — рече Руни. — За известно време беше щастлива, после всичко се промени.

Руни беше вперила очи в обикновената надгробна плоча на другия край на гробището. Над тях облаците вещаеха сняг, боровете хвърляха сянка над бледорозовия гранит.

— Промениха се нещата и за Каролайн — продължи тихо Руни. — А след смъртта й и за нас настъпиха промени.

— Искаш да се отървеш от мен — запротестира Ерих. — Не искам да си тръгвам.

— Да, искам да се отърва от теб — съгласи се Джени. — О, Ерих, колко е красива тази! — възкликна тя. Държеше в ръцете си картина метър на метър и двадесет и я изучаваше. — Предал си омарата, която се разстила между дърветата точно преди да напъпят. А това тъмно петно върху леда в реката… Като че ли там той е изтънял и започва да се пропуква, а под него се движи водата…

— Скъпа, ти имаш око! Не може да се отрече.

— Не забравяй, че съм била изкуствовед. „Смяна на сезона“ е най-подходящото име. Промяната е едва забележима, но присъства в картината.

Ерих обхвана раменете й с ръка и двамата се загледаха в картината.

— Скъпа, поискаш ли нещо да запазиш, няма да го представя на изложбата.

— Не. Това е пълна глупост. Сега му е времето да градиш авторитета си на художник. Не възразявам да минавам за съпруга на най-известния художник в Америка. Ще ме сочат и ще казват: „Виж колко е щастлива! И той също е великолепен!“

Ерих я дръпна за косата.

— Това ли ще си кажат?

— Уф… и ще са прави.

— Аз мога да кажа, че не искам тази изложба.

— Ерих, моля те, не постъпвай глупаво. Хората вече планират приема за представянето ти. Колко бих искала да присъствам, но не мога да оставя децата сами или да ги мъкна с нас. Следващия път непременно ще дойда.

Той започна да опакова платната.

— Джени, много ще ми липсваш.

— И ти на мен. Ще се чувствам самотна тия четири дни — рече Джени и неволно въздъхна. За близо три седмици, откакто бе тук, тя бе разговаряла само с няколко души: Клайд, Джо, Елза, Руни и Марк. Елза почти не разговаряше, Руни, Клайд и Джо трудно можеха да й правят компания, а с Марк бе разменила само няколко думи при запознанството им през първата вечер. От Джо бе разбрала, че Барон е в отлична форма. След седмица, прекарана в имението, тя изведнъж установи, че телефонът не звъни.

— Всички разговори минават през службата ми — обясни й Ерих. — Превключвам телефона вкъщи само ако очаквам някого. Иначе, който ме търси, ще ме намери в канцеларията.

— Но представи си, че няма никой в канцеларията ти?

— Тогава автоматът ще приеме съобщението.

— Ерих, обясни ми защо?

— Скъпа, ненавиждам да ме безпокоят по телефона. Когато отсъствам, Клайд поема грижата за телефонната връзка с къщата. Да речем, ако аз ти позвъня вечер…

Джени понечи да възрази, но се отказа. Реши да го направи по-късно, когато сама си създаде приятелства. Тогава ще убеди Ерих колко й е необходим телефонът.

Ерих привърши с опаковането на платната.

— Джени, мисля си, че е време да те поразведа из града, да те представя на хората… Искаш ли да идем в неделя на църква?

— Кълна се, че четеш мислите ми! — засмя се тя. — Тъкмо си мислех колко приятно ще е да срещна някои от твоите приятели.

— По ме бива да харча пари, отколкото да ходя на църква, Джени. А ти?

— Не пропусках неделните служби. Станах небрежна към тях, като се омъжих за Кевин. Нана обичаше да казва, че крушата не пада по-далече от дървото. Сигурно пак ще се върна към лоното на църквата.

Следващата неделя двамата посетиха празничната служба. Църквата беше стара, голяма колкото параклис. Стъклописите едва пропускаха зимната светлина, която се отразяваше върху олтара в синьо, зелено, златисто и червено. Джени успя да прочете някои от имената на прозорците: ДАР ОТ ЕРИХ И ГРЕТХЕН КРЮГЕР, 1906… ДАР ОТ ЕРИХ И ОЛГА КРЮГЕР, 1930…

Прозорецът над олтара, представящ „Поклонението на влъхвите“, беше особено красив. Тя ахна пред надписа: В ПАМЕТ НА КАРОЛАЙН БОНАРДИ КРЮГЕР, ДАР ОТ ЕРИХ КРЮГЕР. Побутна леко Ерих по рамото.

— Кога си дарил този прозорец?

— Миналата година. Тогава беше възстановен храмът.

Тина и Бет се настаниха до тях, без да скриват гордостта си от новите сини палтенца и шапки. Хората не можеха да откъснат очи от момичетата. Джени знаеше, че Ерих също усеща погледите им. От лицето му не слизаше усмивката на задоволство. През цялото време на богослужението той държеше ръката й в своята.

— Много си красива, Джени — пошушна й той. — Всички гледат само теб и момичетата.

След церемонията Ерих я представи на пастор Барстром, слабоват шестдесетгодишен мъж с благородно лице.

— Щастливи сме, че сте сред нас, Джени — поздрави я сърдечно пасторът. Сетне погледна и момичетата. — Коя е Бет и коя — Тина?

— Знаете ги вече по имена?! — учуди се Джени.

— Да. Ерих ми ги каза. Надявам се, че сте разбрали колко щедър съпруг имате. Благодарение на него новият ни пенсионерски център ще бъде добре обзаведен. Познавам Ерих от дете. Всички се радваме на щастието му.

— Аз също съм щастлива — усмихна се Джени.

— В четвъртък вечерта в енорията има среща с жените. Може би ще се присъедините към тях? Искам само да ви уведомя.

— С удоволствие — възкликна Джени.

— Скъпа, време е да тръгваме — подкани я Ерих. — Не сме единствените, които биха желали да поговорят с пастора.

— Разбира се — сепна се тя и протегна ръка за довиждане.

— Предполагам, Джени, че ви е било много трудно — да овдовеете така млада, с толкова малки деца — подхвърли на тръгване пасторът. — Вие с Ерих заслужавате много повече щастие. Благославям ви сега и двамата.

Ерих я побутна напред, преди да може да изрече нещо. В колата Джени не се стърпя.

— Ерих, да не би да си казал пред пастора, че съм вдовица?

— Джени, Гранайт Плейс не ти е Ню Йорк, а едно провинциално градче в Мидуест. Хората тук направо се шокираха, като разбраха, че ще се женя за теб след едномесечно познанство. Много по-благосклонни ще са към една млада овдовяла жена от Ню Йорк… поне в това общество. Аз никога не съм казвал, че ти си вдовица. Просто споменах пред пастора, че си изгубила съпруга си. Останалото е свършил той.

— Така да се каже, ти не си излъгал, а лъжецът съм аз, след като не го апострофирах. Ерих, не си ли даваш сметка в какво положение ме поставяш?

— Не, скъпа. Не бих желал да коментират, че една изтънчена дама от Ню Йорк ми е завъртяла главата от пръв поглед.

Ерих се ужасяваше, че може да стане за смях. Предпочел бе да излъже пастора, отколкото да си навлече присмеха на съгражданите си.

— Ерих, при следващата си среща с пастор Барстром ще трябва да кажа истината. В четвъртък вечерта…

— Няма да ме има в четвъртък вечерта.

— Зная. Тъкмо това ме кара да приема поканата, за да се срещна с хората от града.

— Да не искаш децата да останат сами?

— Разбира се, че не искам. Мога да наема жена за гледане.

— Искаш да ме убедиш, че можеш да ги повериш на коя да е, така ли?

— Пастор Барстром сигурно ще ми препоръча…

— Джени, моля те, почакай! Не се забърквай в обществена дейност. Не казвай на пастора, че си разведена. Добре го познавам. Повече няма да зачекне тази тема, ако ти не му я припомниш.

— Но защо се противиш на срещата?

Ерих отмести погледа си от пътя и се обърна към нея.

— Защото те обичам, Джени. Не съм склонен да те деля с други хора. Няма да те деля с никого, Джени!

Глава 11

Ерих заминаваше за Атланта на двадесет и трети февруари, а на двадесет и първи каза на Джени, че ще закъснее за обяд — имал да урежда някаква покупка. Когато се завърна, часовникът показваше един и половина.

— Ела с мен до конюшнята. Имам изненада за теб — покани я той. Тя сграбчи жакета си от закачалката и изтича след него.

Там, широко усмихнат, ги чакаше Марк Гарет.

— Посрещай нови квартиранти — рече той.

В двете най-близки до вратата отделения стояха две шотландски понита — охранени, с лъскав косъм.

— Подарък за моите дъщери — заяви Ерих гордо. — Мисля да ги кръстим Мишка и Звънче. Така момичетата на Крюгер няма да забравят галените си имена.

Почти веднага я поведе към следващия бокс.

— А тук е твоят подарък.

Онемяла, Джени впери поглед в дорестата червеникавокафява кобила, която я гледаше отсреща с ласкави очи.

— Истинско съкровище! — възкликна Ерих. — На четири години е, от най-добро потекло. Вече е спечелила няколко награди. Харесва ли ти?

Джени протегна ръка да погали животното. За нейно учудване то не се дръпна.

— Как се казва?

— Стопанинът й я нарекъл Огнено момиче. Увери ме, че имала огън, сърце и завидно потекло. Ти решаваш как да се нарича.

— Огън и сърце — прошепна Джени. — Това се казва съчетание, Ерих! Смаяна съм.

Той изглеждаше въодушевен.

— Не искам сега да яздиш. Полетата са още заледени. Но ако ти и момичетата държите да се сприятелите с конете, посещавайте ги всеки ден. От следващия месец ще започнем уроците по езда. А сега, ако не възразяваш, да обядваме.

Джени импулсивно се обърна към Марк:

— Ти също не си обядвал. Заповядай у дома. Имаме само печено и салата.

От погледа й не убягна сянката, преминала по лицето на Ерих. Но тя изчезна също така внезапно, както се бе появила.

— Марк, не отказвай — настоя Ерих.

Докато се хранеха, Джени мислеше само за Огнено момиче.

— Скъпа, по лицето ти играе най-щастливата детска усмивка. За мен ли е тя, или за кобилата?

— Ерих, толкова съм впечатлена, че забравих да ти благодаря.

— Джени, имала ли си някога животно? — обади се Марк. Имаше нещо у Марк, което я караше да се чувства спокойна, сякаш си беше у дома.

— Почти — отвърна с усмивка Джени. — Един от съседите ни в Ню Йорк имаше пуделче. Когато се родиха малките, всеки следобед минавах след училище при него. Оставах да му помагам — в апартамента не ми позволяваха да държа кучета.

— Значи винаги си се чувствала ограбена…

— Винаги ми е липсвало нещо живо, нещо, което расте пред очите ми.

След кафето Марк се облегна на стола и каза:

— Благодаря ти, Джени. Беше ми много приятно.

— Бих искала да дойдеш на вечеря, когато Ерих се завърне от Атланта. Доведи и приятелката си.

— Добра идея — съгласи се Ерих. Като че ли този път той бе искрен. — Да речем, Емили, а? Тя винаги те е харесвала.

— Винаги е харесвала теб — поправи го Марк. — Но аз ще я поканя.

Преди да тръгне на път, Ерих я прегърна силно й я притисна до себе си.

— Ще ми липсваш, Джени. Моля те, затваряй вратата, преди да си легнеш.

— Добре. Тук ние се чувстваме спокойни.

— Пътищата са заледени. Ако искаш нещо от магазина, накарай Джо да те заведе дотам с колата.

— Ерих, голямо момиче съм — пошегува се тя, — не се страхувай за мен.

— Безпокоя се. Довечера ще ти се обадя.

Вечерта, докато лежеше с книга в леглото, Джени усети вкуса на свободата. В къщата се носеше от време на време само бръмченето на електрическата печка. От съседната стая тя долавяше дишането на Тина. Олекна й, че Тина вече не плачеше в съня си.

„Ерих сигурно е стигнал в Атланта“ — мислеше си тя, очаквайки неговото обаждане по телефона. Огледа стаята. Вратата беше открехната, дрехата й — захвърлена на фотьойла, нещо, което Ерих не би одобрил. Но тази вечер това не я безпокоеше.

Книгата отново погълна вниманието й. Час по-късно телефонът иззвъня. Тя нетърпеливо вдигна слушалката и каза:

„Здравей, скъпи!“

— Колко мило е да те поздравят така, Джени!

Беше Кевин.

— Кевин — извика Джени и така подскочи от леглото, че книгата се плъзна и падна на пода. — Къде си?

— В Минеаполис. По-точно в „Гътри Тиътър“.

— Прекрасно — каза тя, стараейки се да прикрие неловкостта в гласа си.

— Е, ще видим какво ще излезе. А ти как си, Джен?

— Много добре.

— Децата?

— И те се чувстват отлично.

— Ще намина да ги видя. Нали утре си у дома?

— Кевин! Не идвай!

— Джен, искам да видя децата. Къде е Крюгер?

Като че ли нещо я възпря да му каже, че Крюгер отсъства за четири дни.

— В момента го няма. Дори помислих, че той се обажда.

— Кажи ми как да стигна до къщата ти. Ще наема кола.

— Не прави това, Кевин. Ерих ще побеснее. Тук права нямаш.

— Право да видя децата си имам. Осиновяването не е влязло в сила. Мога да го спра с едно мръдване на пръста си. Искам да се уверя, че Тина и Бет са щастливи. Искам да зная, че и ти си щастлива. Може би и двамата сбъркахме. Нека поговорим. Как да стигна до теб?

— Не идвай.

— Джени, Гранайт Плейс е отбелязан на картата. Тук всеки знае къде живеят господин Всемогъщи и неговата съпруга.

Джени почувства, че ръцете й се вкочанясват при мисълта за слуха, който ще се понесе, ако Кевин заразпитва как да стигне до нея. Ще се разбере, че са били женени. Спомни си изражението на лицето на Ерих, когато в деня на сватбата им видя Кевин във фоайето на апартамента й.

— Кев, не идвай! Ще ни довършиш всички. С децата сме толкова щастливи. Нима съм ти отказвала пари назаем? Дори когато не можех да платя своя наем! Не мога ли веднъж да разчитам на теб?

— Зная какво ти дължа. И сега съм малко затруднен с парите — добави той с ласкав тон. — Защо не ми дадеш и другата част от парите за мебелите?

Камък й падна от сърцето. Значи е заради парите. Това лесно оправя нещата.

— Къде искаш да ти ги изпратя?

— Ще намина да си ги взема.

Той явно бе решил да я види и нямаше сила, която да го спре. Щеше да намери градчето и къщата. Чак потрепери от тази мисъл. В паметта й изплува образът на Ерих, който упорито караше децата да се представят за Бет Крюгер и Тина Крюгер.

В центъра на града имаше ресторант, на двадесет мили от дома й. Това бе единственото място, което можеше да предложи за среща. Набързо даде напътствия и съгласието си да се срещнат в един часа на другия ден. След разговора с Кевин Джени се облегна на възглавницата. Удоволствието й от вечерта се бе изпарило. Сега тя с ужас очакваше обаждането на Ерих. Да му каже ли, че се налага да се срещне с Кевин?

Когато Ерих й позвъни, тя все още се колебаеше. Гласът му прозвуча напрегнат.

— Липсваш ми, мила. Съжалявам, че тръгнах. Тази вечер децата питаха ли за мен?

Мисълта да му каже за Кевин не я напускаше.

— Разбира се, че питаха. А Бет започна да нарича куклите си „същества“.

— Те накрая ще заговорят като Джо — засмя се Ерих. — Трябва да те оставя да спиш.

Искаше да му каже: „Ерих, аз…“, а отговори кратко:

— Да, скъпи.

Изведнъж си спомни удивлението на Ерих, когато му обясни, че половината от парите за мебелите се полагат на Кевин. „Да не искаш да му дадеш безплатен билет за самолета до Минесота?“ — подхвърли й той. Не. Тя не можеше да му съобщи за срещата си с Кевин. „Толкова те обичам, Ерих. Как бих искала сега да си тук!“

— Мила моя, обичам те! Лека нощ — каза Ерих и затвори телефона.

Тя не можа да заспи. Лунната светлина проникваше в стаята й и се отразяваше в кристалната купа. „Същинска урна — мислеше си Джени, наблюдавайки силуета й върху тоалетната масичка. — Може ли прахът от костите да издава борова миризма?“ — продължаваше да разсъждава Джени. Ужаси се от тази си мисъл. Обхвана я безпокойство. Знаеше, че Каролайн е погребана в семейното гробище, но това не я успокояваше. Толкова силно бе разтревожена, че нещо я тласна да изтича до стаята на децата. Бет бе подложила ръка под бузата си, а Тина лежеше по гръб.

Джени се наведе и нежно ги целуна. Изглеждаха толкова доволни. Помисли си колко са щастливи, особено сега, когато тя е по цял ден при тях, сети се за възторга им, когато Ерих им показа кончетата. Джени тихо се молеше Кевин да не разваля отново живота им. Техния нов живот.

Глава 12

Ключовете от кадилака бяха в канцеларията на имението, но в библиотеката Ерих имаше резервни ключове от всички сгради и съоръжения. Логично бе и тези от колата да бъдат там. Не грешеше. Взе ги и ги мушна в джоба си, сервира по-рано обяда на момичетата и ги сложи да спят.

— Елза, отивам на покупки. Ще се върна след два часа.

Елза кимна в знак на съгласие. „По рождение ли е мълчалива?“ — помисли си Джени. Нямаше такива впечатления. Когато се връщаха с Ерих от разходка, тя чуваше веселото бъбрене на Елза с Тина и Бет. Шведският й акцент бе силно изразен, когато говореше бързо. Щом Джени и Ерих бяха наблизо, тя мълчеше.

Селският път бе тук-там заледен, но магистралата бе съвсем чиста. „Колко е хубаво, че отново карам кола“ — радваше се Джени. Спомни си за старата кола, която наеха с Нана. Но като се омъжи за Кев, трябваше да я продаде. Поддръжката й струваше скъпо. Сега ще помоли Ерих дай купи малка кола.

Влезе в ресторанта около един часа. Кевин я чакаше. Пред него имаше почти изпита бутилка вино.

— Здравей, Кевин — поздрави тя, оглеждайки съседните маси. Стори й се много остарял, отпуснат, с подпухнали очи. „Само за един месец, а каква промяна. Дали пие повече?“ — учуди се Джени.

Той й протегна ръка с думите:

— Липсваше ми, Джени. Липсваха ми и децата.

Тя освободи пръстите си от неговите.

— Кажи ми нещо за театъра.

— Сигурен съм, че ще получа ролята. Бродуей е празна работа. А тук ще бъда по-близко до теб и момичетата. Джен, нека опитаме отново…

— Кев, ти си полудял.

— Не съм. Разкрасила си се, Джен. Обличаш се в скъпи дрехи. Само жакетът ти е цяло състояние.

— Много е скъп.

— Имаш вкус, Джен. Винаги съм го знаел, но не съм се замислял. Знаех, че ако ми потрябваш, винаги ще си до мен.

Той отново взе ръката й.

— Щастлива ли си?

— Да. Виж какво, Ерих ще побеснее, ако разбере, че сме се срещали. Последния път ти не му направи добро впечатление.

— Нито той на мен. Пробута ми някаква хартия, в която пишеше, че не плащам издръжка. Заплаши ме, че ти ще си поискаш всичко до грош.

— Ерих ли ти го каза?

— Ерих ми го каза! Хайде, Джен, не се хващай на въдицата. Пошегувах се. Готвех се за една роля в новия Хол Принс мюзикъл. Бедата е, че не знаех, че вече съм бил елиминиран. Повярвай ми, никога нямаше да подпиша документа за осиновяването.

— Почакай… не ти ли даде Ерих две хиляди долара?

— Това беше само заем.

Разкъсваха я противоречиви чувства. От една страна, жалостта й към Кевин, от друга — усещането, че той винаги ще използва децата, за да присъства в нейния живот. Тя отвори портмонето си.

— Кев, трябва да тръгвам. Ето ти триста долара. Но те моля, повече не ме търси, не се опитвай да виждаш децата. Ако го сториш, ще им навредиш. На мен и на себе си — също.

Той взе парите, прекара небрежно пръсти през банкнотите и ги сложи в портфейла си.

— Джен, искам да ти кажа нещо. Имам лошо предчувствие за теб и децата. Не мога да ти обясня защо, но е така.

Джени стана от стола. В същия миг Кевин се озова до нея и я притегли към себе си.

— Още те обичам, Джен. — Целувката му беше поривиста и настоятелна.

Тя не можеше да се отдръпне, без да предизвика скандал. Едва след половин минута усети раменете си свободни и отстъпи крачка назад.

— Остави ни на мира — прошепна. — Моля те! Предупреждавам те, Кевин. Остави ни!

Джени почти се блъсна в келнерката, която стоеше до нея със сметката в ръка. Двете жени от съседната маса до прозореца бяха вперили поглед в тях.

Когато изхвърча бегом от ресторанта, Джени си спомни, че познава една от жените — в неделя сутринта в църквата седеше близо до нея.

Глава 13

След първата вечер Ерих повече не й се обади. Джени се мъчеше да разсъждава разумно, да заглуши безпокойството си. Той имаше едно наум за телефоните, но беше казал, че ще й се обажда всяка вечер. Дали би могла тя да му позвъни в хотела? Шест пъти посегна към слушалката и все се отказваше от намерението си.

Дали Кевин е започнал работа в „Гътри Тиътър“? Ако е успял, ще я изнудва, както правеше в апартамента им — ще я безпокои у дома й. Ерих няма да издържи и от всичко това ще пострадат децата.

Защо Ерих не й се обажда?

Той си пристигна вкъщи навреме — на двадесет и осми.

Джо го посрещна на летището. Джени се поколеба дали да тръгне с Джо, но предпочете да остане и да приготви богата вечеря. Ерих й липсваше. Не можеше да осъзнае колко бяха свикнали — тя и момичетата, с новия си дом през тези няколко седмици.

Ако нямаше чувство за вина от срещата си с Кевин, Джени не би се тревожила, че Ерих не се обади повече. Кевин е виновникът. Ами ако се появи отново, след като изхарчи тези триста долара? А ако сега, след като не бе казала на Ерих, той научи, че са се срещнали?

Тя се хвърли в обятията на съпруга си, когато го видя застанал на вратата. Той я прегърна и я притисна до себе си. Устните му бяха леденостудени. Бързо се стоплиха, щом тя го целуна. „Всичко ще се оправи“ — помисли си Джени с въздишка.

— Липсваше ми — изрекоха и двамата едновременно.

Ерих прегърна и момичетата, попита ги дали са се чувствали добре и след възторжения им отговор им поднесе пакети с подаръци. Усмивката на лицето му бе отговор на тяхната радост от новите кукли.

— Благодаря много — каза важно Бет.

— Благодаря ти, татенце — поправи я Тина.

— Нали това исках да кажа — отвърна объркано Бет.

— Донесе ли нещо за мама? — попита Тина. Той усмихнато погледна Джени.

— Послушна ли беше мама?

Момичетата кимнаха с глава.

— А какво ще каже мама?

Всяка негова шега се забиваше като нож в сърцето й. Дали винаги е така, когато криеш нещо? Джени си спомни думите на Нана по адрес на нейна позната: „Ще лъже дори ако истината е в нейна полза“. „Всъщност какво лошо съм сторила?“ помисли си.

— Послушно момиче бях — отсече Джени, стараейки се да прозвучи шеговито.

— Джени, ти май се изчерви — поклати глава Ерих. Тя осъзнаваше, че насила се усмихва, но го попита:

— Къде е моят подарък?

Той посегна към куфарчето си.

— Понеже харесваш статуетките на Дълтън, намерих в Атланта още една. Казва се „Чаша чай“.

Джени отвори кутията. Статуетката представляваше една старица, седнала в люлеещ се стол с чаша чай в ръка, с поглед, който изразяваше задоволство.

Очите на Джени се напълниха със сълзи, докато гледаше жената. Погледна и Ерих и му се усмихна. „Кевин ще развали всичко това“ — мислеше си тя в същото време.

Беше запалила печката, на масата ги очакваше бутилка вино и чиния със сирене. С вплетени пръсти в неговите тя го поведе към кушетката. Наля от виното в чашите и с усмивка му поднесе неговата. „Добре дошъл у дома.“ Приседна така, че коляното й докосваше неговото. Беше облечена със зелена копринена блуза, модел на Ив Сен Лоран, падаща свободно на меки гънки върху панталон от туид, в който бяха вплетени кафяви и зелени нишки. Косата й беше пораснала и леко докосваше раменете й — Джени не носеше шапка, освен в най-студените дни, и зимното слънце бе оставило златисти отблясъци в тъмната й коса.

Ерих нескрито я наблюдаваше.

— Красива си, Джени. Не си ли облечена прекалено официално?

— Не всяка вечер съпругът ми се връща у дома след четиридневно отсъствие.

— Ако не бях се завърнал точно тази вечер, усилията ти щяха да са напразни.

— Ако не беше се завърнал тази вечер, щях да се облека за теб утре вечер.

Джени реши да смени темата на разговора.

— А сега ми кажи как прекара в Атланта.

— Имах неприятности. Хората от галерията през цялото време ме увещаваха да им продам „Спомен за Каролайн“. Те явно бяха получили две изгодни оферти и вече предугаждаха добрата комисиона.

— В Ню Йорк имаше същите проблеми с тази картина. Не е ли по-добре да не я показваш на изложби?

— Тя е най-доброто, което съм нарисувал — тихо изрече Ерих.

— Имаш ли нещо против да се заема с вечерята, а? — попита Джени. Стана от кушетката, надвеси се над него и го целуна. — Обичам те — промълви тя.

Докато тя разбъркваше салатата с майонеза, Ерих извика Бет и Тина при себе си. Минути по-късно той разказваше увлекателно за хотел „Пийчтри“ в Атланта, където асансьорът бил стъклен и се движел извън сградата. Приличал на вълшебно килимче. Обеща да ги заведе някой ден.

— А мама ще дойде ли? — попита Тина.

Джени се обърна към тримата и се засмя, но усмивката й се стопи, щом чу Ерих да казва: „Ако иска да дойде с нас…“

Беше сготвила ребра — любимото ястие на Ерих. Той ядеше с апетит, но пръстите му неспокойно барабаняха по масата и каквото и да кажеше тя, той й отговаряше едносрично. Накрая Джени започна да говори само с децата.

— Казахте ли на татенцето, че вече сте седели на гърба на понитата си?

Бет остави настрани вилицата и впери поглед в Ерих.

— Толкова хубаво беше. Аз казах „дий“ и кончето не тръгна.

— И аз така казах — похвали се Тина.

— Къде бяха понитата? — попита Ерих.

— В конюшнята — обади се Джени припряно. — Джо ги качи само за минута върху понитата.

— Джо си позволява твърде много — прекъсна я Ерих. — Аз държа да присъствам, когато момичетата ще яздят за първи път. Искам да съм сигурен, че той ще бъде внимателен с децата ми. Откъде да знам, че не е лекомислен като чичо си?

— Ерих, това е било отдавна.

— Никак не беше отдавна, когато се сблъсках с този пияница. Джо ме убеждаваше, че ще се върне отново в града.

„Това ли е била причината да се чувства толкова разстроен?“ — питаше се Джени.

— Бет, Тина, ако сте свършили с вечерята, извинете се и поиграйте с новите си кукли — подкани тя момичетата.

Когато те се заиграха, тя се осмели да попита Ерих:

— Чичото на Джо ли е онова, което толкова те безпокои? Или нещо друго?

Той протегна ръка през масата и вплете пръсти в нейните, както друг път.

— Това е. Все ми се струва, че Джо се шляе с колата. Видях, че е навъртял 40 километра. Той естествено отрече да е карал без мое разрешение, но и друг път си го е позволявал. Не те е карал никъде, нали?

Тя стисна ръката си в юмрук.

— Не.

Трябваше да му каже за Кевин. Не искаше да си мисли, че Джо го е измамил.

— Ерих, аз…

— На всичкото отгоре и тези проклети галерии — прекъсна я той. — Четири дни убеждавах онзи глупак от Атланта, че „Спомен за Каролайн“ не се продава. Тази картина е най-добрата ми творба. Искам и в бъдеще да я излагам, но…

Изведнъж той замлъкна. Когато отново заговори, гласът му беше по-спокоен:

— Джени, ще продължавам да рисувам картини. Нали нямаш нищо против? Това ще значи, че четири дни ще се задържам в хижата, за да скицирам. Налага се.

Объркана, Джени смотолеви:

— Щом е необходимо.

Когато се върна в библиотеката, след като сложи децата да спят, Джени забеляза, че очите на Ерих са пълни със сълзи.

— Какво ти е?

Той набързо избърса сълзите с опакото на ръката си.

— Джени, прости ми. Толкова съм потиснат. Липсваше ми много. Другата седмица е годишнината от смъртта на майка ми. Ти не можеш да си представиш какво съм преживял през всичките тези години. Сякаш всичко ми е пред очите. Сякаш всичко е станало вчера. Когато Джо ми каза, че чичо му е тук, нещо ме удари в стомаха. Призля ми. Отпуснах се едва когато колата зави по пътя и видях, че прозорците тук светят. Страхувах се ужасно, че къщата ще е затворена и празна. Отворих вратата и видях теб, моя красавице. Разбрах, че и на теб ти е приятно да ме видиш. Страхувах се, че докато съм далеч, ти ще изчезнеш. Ще изчезнеш завинаги от живота ми.

Джени приседна до него. Повдигна косата от челото му.

— Не можеш дори да си представиш колко много се зарадвах, щом те видях.

Устните му заглушиха думите й.

В леглото Джени посегна да вземе една от новите си нощници, но нещо изведнъж я спря. Неволно тя отвори нощното шкафче, където беше зеленикавосинята нощница на Каролайн. Усети, че в бюста й беше станала тясна. „Ето разрешението на проблема — мина й през ума. — Ще изляза от размерите на тази проклета дреха!“

По-късно, малко преди да се унесе в сън, тя разбра какво бе тормозило подсъзнанието й. Ерих я беше любил само когато бе облечена в нощницата на майка му.

Глава 14

Призори Джени чу стъпките на Ерих до леглото си.

— В хижата ли отиваш? — сънено попита тя.

— Да, скъпа.

— Ще се върнеш ли за обяд? — По-късно, когато се разсъни, тя си спомни, че той й бе споменал за отиването си там.

— Не зная — отговори Ерих и побърза да затвори вратата след себе си.

Джени и момичетата излязоха на разходка, както обикновено след закуска. Кончетата бяха изместили пиленцата като атракция за Бет и Тина. Сега и двете момичета тичаха пред Джени.

— Внимавайте. Спрете. Барон може да не е затворен.

Джо беше в конюшнята.

— Добро утро, мисис Крюгер — поздрави я той и на лицето му грейна усмивка. Къдравата му руса коса се подаваше наполовина от кепето. — Здравейте, момичета.

Животните бяха образец на красота и чистота — с блестящите си охранени тела и грижливо разресани опашки.

— Само вас чакат. Донесохте ли им бучки захар?

Джо държеше момичетата, докато те хранеха кончетата.

— Искате ли да седнете за няколко минути върху тях?

— Джо, моля те, недей — възпря го Джени. — Мистър Крюгер се сърди, че им позволяваш това.

— Искам да седна върху гърба на Звънчето — проплака Тина.

— Татенцето би ни позволил — увери я Бет. — Мамо, ти си подла.

— Бет!

— Подла си, мамо — повтори Тина и устните й затрепериха.

— Не плачи, Тина — успокояваше я Бет. Погледна към Джени и добави: — Моля те, моля те, мамо!

Джо втренчено я гледаше.

— Ами… добре — каза Джени и изведнъж си спомни лицето на Ерих, когато й бе казал за Джо: „Позволява си твърде много.“ Не, тя няма да допусне Ерих да я обвини в своеволие. — Утре — нека поговоря първо с него. А сега да идем при пиленцата.

— Искам да яздя моето пони! — разплака се Тина и малката й ръка шляпна Джени по крака. — Ти си лоша майка!

Джени приклекна и плесна Тина.

— А ти си нахално дете.

Тина изтича навън, плачейки. Бет веднага я последва.

Джени забърза към момичетата. Те се държаха за ръце. Когато ги настигна, дочу думите на Бет: „Не се сърди, Тина, ще се оплачем на татенцето от мама.“

Джо беше на нейна страна.

— Мисис Крюгер…

— Да, Джо — обърна се тя към него, опитвайки се скрие сълзите си. Знаеше си, че Ерих ще разреши на момичетата да яздят, поискат ли това от него.

— Мисис Крюгер, хрумна ми нещо. У дома имаме едно кученце. На половин миля е оттук по пътя. Може би момичетата ще се развеселят, като видят Ранди. И ще забравят за понитата.

— Джо, какво по-хубаво от това! — възкликна тя и побърза да настигне малките.

Когато се изравни с тях, спря пред Тина.

— Съжалявам, детето ми, на мен също ми се иска да пояздя Огнено момиче, както на теб — твоето конче. Само че трябва да почакаме татето. Джо предлага да ни заведе при своето кученце. Тръгваме ли?

Докато вървяха, Джо им показваше първите предвестници на пролетта.

— Снегът вече се топи. След седмици земята ще се разкаля. Тревичката ще се покаже. А баща ви иска да огради мястото, където ще се учите на езда.

Посрещна ги майката на Джо. Баща му беше починал преди пет години. Тя беше едра жена, минала петдесетте, с усет за практичното. Отвътре къщата не беше уютна. По стените висяха множество семейни снимки.

— Приятно ми е да ви видя, мисис Крюгер. Джо непрекъснато ми говори за вас. Сега разбирам, че е бил прав — красива сте. Колко приличате на Каролайн! Казвам се Мод Икърс. Наричайте ме просто Мод.

— Къде е кученцето, Джо? — обади се нетърпеливо Тина.

— Не знаем. Държахме го вързано в двора, но то избягало. Опитваше се да върви след Джо из имението, но на мистър Крюгер не му се понрави това.

— Не обвинявам мистър Крюгер — побърза да каже Джо. — Той имаше кучка от чиста раса и не искаше Трапи да се приближава до нея. Но един ден Трапи, както си вървеше след мен, връхлетя на Джуна… и мистър Крюгер се вбеси.

— Къде е сега Джуна? — полюбопитства Джени.

— Мистър Крюгер се отърва от нея. Каза, че няма никаква полза от кучката, щом роди от мъник като Трапи.

— С Трапи какво стана?

— Не знаем — обади се Мод. — Един ден излезе и не се върна повече. Имам си моите подозрения — намекна накрая тя.

— Мамо! — прекъсна я Джо.

— Ерих Крюгер ни заплаши, че ще го убие — продължи спокойно Мод. — Щом Трапи навреди на кучката му… Поне да ни беше казал. Джо душа даваше за Трапи. Мислех, че ще се разболее.

Тина и Бет обикаляха около Ранди. Лицата им сияеха.

— Мамо, нека и ние да си имаме куче — може ли?

— Ще попитам татенцето.

Докато тя пиеше кафе с мисис Мод, момичетата играеха с кученцето. Мод веднага я заразпитва харесва ли й къщата, направо от Ню Йорк ли е дошла тук. Джени й отговори, че в имението на Крюгерови се чувства като у дома си. И че е била сигурна в щастието си.

— И Каролайн казваше така — подхвърли Мод. — Но мъжете от рода Крюгер не са лесни по характер. Не са ласкави към жените си. Тук всеки се тревожеше за съдбата на Каролайн. Уважаваха и Джон Крюгер, както сега и Ерих. Но у Крюгерови липсва човешката топлота. Те не прощават, когато се разгневят, трудно им минава.

Джени се досещаше какво й намеква Мод — спомни си за ролята на нейния брат в злополуката с Каролайн. Тя побърза да изпие кафето.

— Време е да се връщаме.

В този миг вратата на кухнята се отвори.

— Кой е дошъл тук? — обади се дрезгав мъжки глас. Мъжът изглеждаше около петдесет и пет годишен. Очите му бяха кървавочервени и издаваха, че е алкохолик. Беше толкова слаб, че панталоните му бяха паднали до хълбоците. Погледът му се впери в Джени.

— Май вие сте мисис Крюгер, а? Чух за вас.

— Да, аз съм.

— Мен ме наричат Джошуа Брадърс — чичото на Джо съм.

„Електричарят, които закачил жицата на лампата небрежно и станал причина за злополуката с Каролайн“ — припомни си Джени. Тя веднага предугади гнева на Ерих, щом научи за тази среща.

— Сега разбирам защо тъкмо вас е избрал Ерих. — После се обърна към сестра си и продължи: — Закълни се, че това не е Каролайн, Мод. — И без да дочака отговор, попита Джени: — Навярно сте чули вече за злополуката?

— Да.

— Това е версията на Крюгер. Не и моята.

Очевидно той се канеше да разкаже историята на злополуката. От него лъхаше на алкохол.

— Въпреки че бяха разведени, Джон беше луд по Каролайн…

— Разведени ли?! — прекъсна го Джени. — Майката на Ерих и баща му са били разведени?!

Кървавочервените очи на мъжа потъмняха.

— Нима Ерих не ви е казал?! Той иска да ни убеди, че това не е вярно. Но хората тук говорят… Ако знаете колко клюки се носеха тук, когато Каролайн дори не се опита да попечителства над детето си! Както и да е. В деня на злополуката работех в краварника и Каролайн дойде с Ерих. Излязла бе за добро онзи следобед — синът й имаше рожден ден. Видях, че плачеше. Тя ми махна с ръка да ги оставя. Затова побързах да закача лампата на пирона. Чух Каролайн да казва: „Също като това теленце, което трябва да отбият от майка му…“ Тогава затворих вратата след себе си, за да се сбогуват насаме. Не беше изминала и минута, когато Ерих започна да пищи. Люк Гарет се опита да я спаси, прави й дори изкуствено дишане уста в уста, но беше вече късно. Тя се подхлъзнала и паднала в цистерната, държейки се за жицата на лампата, която повлякла със себе си. Токът я ударил. Спасение за нея нямаше.

— Джош, моля те… замълчи! — извика Мод.

Джени го гледаше втренчено. Защо Ерих е скрил от нея, че родителите му са били разведени? Че Каролайн е напуснала него, както и баща му? Какво ли е преживял той като свидетел на злополуката? „Ето защо Ерих е толкова несигурен и така се страхува да не ме загуби.“

Потънала в мислите си, Джени тръгна с момичетата, измърморвайки няколко думи за довиждане.

По пътя Джо я заговори боязливо.

— Мистър Крюгер ще се разстрои, ако му споменете, че сте се срещали с чичо ми. А и че мама е разговаряла с вас…

— Обещавам ти, няма да спомена нищо пред него, Джо. Селският път, който водеше до къщата на Крюгер, тази сутрин бе безлюден. Тина и Бет тичаха напред, загребвайки с шепи мокрия сняг. Джени се чувстваше потисната и изплашена. Мислеше си колко често й бе говорил Ерих за Каролайн, без да спомене, че тя се е канела да го напусне.

„Ако имах поне един приятел тук! Някой, с когото да си договоря“ — трескаво мислеше Джени. Спомни си, че с Нана разговаряха с часове, обсъждаха всеки възникнал проблем, с Фран си споделяха тайни на чаша кафе, след като децата заспиваха.

— Мисис Крюгер — каза нежно Джо, — изглеждате много разстроена. Не приемайте приказките на чичо толкова присърце.

— Добре, обещавам ти. Но искам да те помоля за нещо.

— Готов съм на всичко.

— Наричай ме Джени, когато мистър Крюгер не е наблизо. Започнах да забравям името си тук.

— Винаги, когато си мисля за вас, ще ви наричам Джени.

— Ужасно! — засмя се тя и погледна към Джо. По лицето му бе изписано, че той я боготвореше.

„Боже мой, ако ме гледа така и пред Ерих, тежко ми!“

Глава 15

Щом доближиха къщата, Джени усети, че някой ги наблюдава от прозореца на канцеларията. Ерих често се застояваше там на връщане от хижата. Тя побърза да вкара децата вкъщи и започна да приготвя сандвичи и топло какао. Тина и Бет наблюдаваха с любопитство как се топи сиренето в тостера. Приятната му миризма се разнасяше из кухнята.

Какво ли е накарало Каролайн да се отчая дотолкова, че да напусне Ерих? Дали в любовта на Ерих към майка му няма и нотка на неприязън? Джени се помъчи да си представи обстоятелства, които биха я тласнали да напусне Тина и Бет. Разбра, че такива няма.

Децата бяха изморени от дългата разходка и щом ги сложи в креватчетата, веднага заспаха. Тя остана до тях, загледана в лицата им. Нямаше желание да излезе от стаята. Приседна до прозореца. Чувстваше се леко замаяна. Защо ли?

Накрая слезе надолу по стълбите, наметна жакета си и тръгна към канцеларията. Наведен над голямото бюро, Клайд работеше.

— Ерих не се е връщал за обяд — подхвърли Джени, стараейки се думите й да прозвучат любезно. — Помислих си, че се е отбил тук.

Клайд я гледаше объркано.

— Той току-що намина и ми каза, че си е взел храна. Знаели сте, че възнамерява да рисува до късно в хижата.

Джени тръгна безмълвна към вратата. Точно тогава съзря кошницата с пристигналите писма.

— О, Клайд, ако получиш поща за нас, докато Ерих го няма, ще я изпратиш ли по някой?

— Разбира се. Обикновено предавам онова, което е за вас, на него.

„Онова, което е за вас…“ През целия месец тя си беше у дома и макар да писа и на мистър Хартли, и на Фран, не бе получила отговор.

— Сигурно е забравил. А какво беше пристигнало за мен? — попита тя с нарастващо напрежение в гласа.

— Миналата седмица имаше едно писмо и няколко картички. За друго не си спомням.

— Разбирам — каза Джени и погледна към телефона. — Имаше ли телефонни обаждания?

— Миналата седмица някой се обади от църквата за някаква среща. А преди това ви търсиха от Ню Йорк. Да не би Ерих да не ви е казал?

— Той беше толкова зает с пътуването си — измърмори Джени. — Благодаря ти, Клайд.

Тръгна за къщата, влачейки краката си. Небето беше забулено с облаци. Леко прехвърчаше сняг. Тъкмо се бе разтопил предишният, и земята отново се скова от студ. Температурите бавно се понижаваха.

„Не бих те поделил, Джени“ — спомни си тя думите на Ерих. Кой ли би могъл да се обажда от Ню Йорк? Може би Кевин, за да я предупреди, че ще пристигне в Минесота? Ако е бил той, защо Ерих не й го каза? А кой ли е писал писмо? Мистър Хартли? Или Фран?

„Това повече няма да се повтори. Трябва нещо да предприема“ — твърдо реши в себе си Джени.

— Джени — извика някой след нея. Беше Марк Гарет. Идваше от обора и бързо съкрати разстоянието с дългата си крачка. Усмихваше й се, но в очите му проблясваше тревога. — Здравей! Все не ми остава време да намина покрай вас. Как сте?

Дали той подозира нещо и какво? Може ли да му се довери за Ерих? Не би било честно зад гърба на Ерих. Но едно нещо можеше да си позволи…

— Чувствам се отлично — отговори тя усмихната. — Точно теб исках да видя сега. Помниш ли, че говорихме ти и приятелката ти Емили да дойдете на вечеря?

— Да.

— Нека се уговорим за осми март. Тогава е рожденият ден на Ерих. Искам да дам вечеря в негова чест.

Марк се намръщи.

— Джени, предупредих те, че за него този ден е черен.

— Зная. Но това се е случило преди цели двадесет и пет години! Не е ли време той да преодолее болката по майка си?

Марк сякаш размишляваше какво да й отговори.

— Не се тревожи, Джени. Много време е нужно, за да разбиеш комплексите на човек като Ерих. — Усмихвайки се, той добави: — Но е крайно време да разбере кого има до себе си сега.

— Да разбирам ли, че приемаш поканата ми?

— Определено. Освен това Емили изгаря от нетърпение да те види.

Джени се засмя с глас.

— Аз също изгарям от нетърпение да се видя с някого тук.

Тя се сбогува с Марк и тръгна за къщата. Елза я чакаше, готова да напусне.

— Момичетата още спят. Утре като дойда, ще напазарувам. Имам всичко на списъка.

— Списък ли?

— Да. Докато се разхождахте с децата тази сутрин, мистър Крюгер дойде и ми каза, че аз ще пазарувам отсега нататък.

— Чиста глупост! — избухна Джени. — Това е моя работа. Джо може да ме закара с колата.

— Мистър Крюгер ми каза, че му е взел ключовете.

— Благодаря ти, Елза. Разбирам всичко.

Джени не искаше жената да долови ужаса, който я обхвана. Но когато Елза затвори вратата, усети, че цялата трепери. Дали Ерих е взел ключовете от Джо, за да не ползва тя колата, или го е сторил, защото вече знае, че я е ползвала? Огледа нервно кухнята. По-рано, в Ню Йорк, изпаднеше ли в подобно състояние, се залавяше с голямото почистване. А тук? В тази къща всичко бе безупречно чисто.

Погледът й се спря на сервиза с подправките. Кутиите бяха огромни и заемаха много място върху полицата. А толкова рядко се използваха! Всяка стая бе неприветлива и претъпкана с предмети. Нали сега къщата бе нейна? Ерих сигурно би се зарадвал, ако почувства, че ръката й е пипнала навсякъде. Помести кутиите с подправките, зае се с кръглата маса, която бе точно в средата на кухнята — измести я до прозореца. Там щеше да бъде по-удобно — едно, че лесно се достигаха чиниите от бюфета, и друго, че от прозореца се виждаше полето. Без да съобрази, че при тътренето на масата краката й ще оставят драскотини по пода, Джени я издърпа от мястото й. Стария килим от детската стая качи на тавана. Обзета от нервна треска, кипеше от енергия. От кухнята тя се прехвърли в другите стаи. В една от тях свали дантелените пердета, сгъна ги внимателно и ги занесе на тавана. В стаята нахлу светлина. Ако можеше да свали долу един от килимите? Разбра, че не е по силите й. Реши някой ден да извика Джо на помощ. Застоя се по-дълго в една от стаите. Огледа предметите с любопитни очи. Вниманието й бе привлечено от малка синя кожена кутия с инициали К. Б. К. Взе я в ръцете си, поколеба се за миг дали да я отвори, но кутията не беше заключена. Капакът като че ли се отвори от само себе си.

Тоалетни принадлежности, кремове, пудри, сапун с борова миризма, а до тях — дневник с кожена подвързия. Джени запрелиства страниците му:

2 януари, 10 часа сутринта: Среща с учителите. Ерих.

8 януари: Вечеря с Люк Гарет, Майерови, семейство Берендс.

9 януари: Да върна книгите в библиотеката.

2 февруари: Съдебно заседание в девет сутринта.

„Това ли ще е заседанието на съда по развода?“ — помисли Джени.

23 февруари: Да поръчам стик за хокей за рождения ден на Ерих.

8 март: Рожден ден на Ерих.

Последното, написано от Каролайн. Датата — изписана със светлосиньо мастило. Следват редове, изписани с друга писалка:

7 часа вечерта, полет 241 Минеаполис — Сан Франциско

И един неизползван еднопосочен билет, закрепен с кламер към страницата. А отдолу — бележка. Името, изписано най-отгоре — ЕВЪРЕТ БОНАРДИ. „Бащата на Каролайн“ — досети се Джени. Тя бързо зачете:

Скъпа Каролайн, аз и майка ти с изненада научихме, че напускаш Джон. Дълбоко сме загрижени за Ерих, но след като прочетохме писмото ти, съгласихме се, че е по-добре да остане при баща си. Нямаме представа за истинските обстоятелства. Очакваме те при нас. Приеми нашата любов.

Джени сгъна писмото и го постави на мястото му.

„Какво е искал да каже Евърет Бонарди, като е написал «Нямаме представа за истинските обстоятелства»?“

Джени бавно слезе по стълбите. Момичетата още спяха. Погледна ги с любящи очи и в същия момент почувства, че устните й пресъхват от възбуда — на възглавниците им имаше по един малък кръгъл боров сапун. Миризмата на бор се носеше във въздуха.

— Не са ли малки красавици? — въздъхна някой зад нея в ухото й.

От уплаха Джени дори не можа да изпищи. Обърна се рязко. Тънка ръка я прегърна през кръста.

— О, Каролайн — изохка Руни Тумис с блуждаещи очи, — не обичаме ли недостатъчно децата си?

Джени успя да изкара Руни от стаята на момичета, без да ги събуди. Руни не се противопостави, а продължаваше да я държи с ръката си през кръста. Някак тромаво и двете слязоха по стълбите.

— Да пием по чаша чай — предложи Джени, като се опитваше гласът й да прозвучи нормално. „Как ли е влязла Руни? Сигурно е имала ключ от къщата.“

Руни отпиваше от чая бавно и безшумно, не сваляше погледа си от прозореца.

— Ардън харесваше гората тук. Знаеше, че не бива да отива по-далеч от края й, но все се катереше по дърветата. Ей на онова там се катереше — посочи Руни с пръст един стар дъб. — Оттам наблюдаваше птиците. Казах ли ти, че една година я бяха избрали за председател на клуб 4Х?

Когато се обърна и погледна Джени, гласът й звучеше по-силно, а очите й бяха избистрени.

— Но ти не си Каролайн! — рече тя учудено.

— Не. Аз съм Джени.

— Жалко — въздъхна Руни. — Забравих. Сякаш нещо ме връхлетя и… реших, че съм закъсняла за работа. Рекох си — успала съм се. Каролайн нехаеше за това, но мистър Крюгер много се ядосваше.

— Имаш ли ключ? — попита я Джени.

— Забравих си го. Вратата беше отворена. Май че нямам вече ключ.

Джени си спомни, че затвори вратата, но реши да не притеснява повече Руни.

— Отидох горе да оправя леглата — продължи Руни. — Гледам — всички до едно оправени. И тогава видях Каролайн. Не. Исках да кажа — теб.

— Ти ли постави боровите сапунчета на детските възглавници?

— О, не. Каролайн го е сторила. Само тя харесваше тази миризма.

Безполезно бе да разпитва повече Руни. Съзнанието й бе толкова затормозено, че тя не можеше да разграничи действителното от въображаемото.

— Руни, ходиш ли на църква от време на време? Или на някои от срещите там? Имаш ли си приятели?

Руни поклати глава.

— С Ардън ходехме на всякакви благотворителни срещи, на концерти, в които тя участваше. Вече не ходя никъде. — Сега очите й бяха съвсем нормални.

— Май не трябваше да съм тук. Ерих ще се разгневи, види ли ме тук. — Огледа се страхливо и добави: — Не казвай на Клайд и на Ерих. Моля те, обещай ми.

— Разбира се, че няма да кажа.

— И ти като Каролайн си много хубава, добра и мила. Ще се моля нищо да не ти се случи. Ако стане нещо, ще е голям срам. Напоследък Каролайн се страхуваше да излиза навън. Веднъж ми рече: „Руни, предчувствам, че нещо ужасно ще ме сполети. Толкова съм безпомощна.“

Руни стана и си тръгна.

— Не беше ли облечена с палто? — спря я Джени.

— Не помня.

— Почакай — каза Джени и й подаде топлото си подплатено палто от закачалката в преддверието. — Облечи това. Виж как хубаво ти стои. Закопчай го около врата, навън е студено.

Не й ли каза и Ерих същото на техния първи обяд в Руската чайна? Нима оттогава бяха минали два месеца? Руни се огледа с безпокойство.

— Ако искаш, мога да ти помогна да издърпаме масата на мястото й, преди да се е върнал Ерих.

— Нямам намерение да я връщам обратно — отговори Джени. — Там, където аз я преместих, е мястото й.

— Веднъж и Каролайн я премести до прозореца, но Джон каза, че тя иска да се показва на мъжете от фермата.

— И какво му отговори Каролайн?

— Нищо. Просто се наметна със зелената пелерина и излезе навън, седна в люлката на верандата. Също както в картината. Беше ми казала, че обича да сяда навън и да гледа на запад, където били роднините й. Изпитваше страшна носталгия по дома си.

— Никой ли не дойде да я посети?

— Никога никой. Но Каролайн харесваше имението, макар и израснала в града. Веднъж ми каза: „Руни, тази страна е толкова красива и всичко тук е точно като за мен.“

— И тогава се решила да я напусне?

— Нещо се бе случило, което я накара да си отиде.

— И какво бе то?

— Не зная — промълви Руни и сведе поглед надолу. — Хубаво е това палто. Харесва ми.

— Запази го за себе си — каза Джени. — Почти не съм го обличала.

— Добре, но ми обещай да ушия на децата костюмчета.

— Съгласна съм, Руни. Искам да бъда твоя приятелка.

Джени стоеше до вратата на кухнята и наблюдаваше как дребната фигура на Руни, сега топло облечена, вървеше приведена срещу вятъра.

Глава 16

Най-страшното бе очакването. Сърдит ли беше Ерих? Толкова ли го поглъщаше рисуването, че не искаше да го прекъсне? Дали да дръзне да потърси хижата, да застане лице в лице с него?

Не. Не бива да прави това. Дните й се струваха безкрайно дълги. Децата дори станаха неспокойни. „Къде е татето?“ — беше постоянният им въпрос. За кратко време Ерих се бе превърнал в кумир за тях. „Поне Кевин да стои настрани — молеше се Джени. — Нека ни остави да живеем спокойно.“

Мъчеше се да убие времето с шетня из къщата. Стая по стая, мебел по мебел — всичко мина през ръцете й. Елза й помагаше с явно нежелание.

— Виж какво, Елза — невъздържано й каза Джени, — тези завеси ще се свалят, и никакви предварителни разговори с Ерих. Или ми помогни, или ме остави!

Отвън имението изглеждаше потискащо. Когато паднеше сняг, всичко ставаше бяло, красотата бе неописуема. А през пролетта зеленината щеше да превърне всичко във вълшебна приказка. Но сега земята беше още скована в лед, дърветата изглеждаха зловещи с оголените си клони, полята — потънали в кафява кал.

Щеше ли Ерих да се върне за рождения си ден. Той й бе казал, че на този ден е винаги в имението. Дали да отложи празненството?

Нощите й бяха непоносими. В Ню Йорк, когато децата заспяха, тя често лягаше с книга и чаша чай в постелята. Тук библиотеката беше великолепна, но книгите в нея не подканваха към спокойно четене. Наредени в редици, по размер и цвят, а не по автор или тема, те бяха като мебели, закрити с калъфи. Беше неприятно да се докосва до тях. Веднъж на тавана намери кутия с надпис КНИГИ — КБК. Взе някои от тях. И макар че четеше до късно, все по-трудно заспиваше. През целия й живот бе достатъчно само да затвори очи, и веднага потъваше в дълбок сън. Сега все по-често се пробуждаше нощем, а сънищата й бяха кошмари, които изплуваха от подсъзнанието й.

На седми март, след безсънна нощ, тя взе решение: необходимо й е физическо натоварване. След обяд потърси Джо — намери го в канцеларията. Той не скри, че посещението й е нежелателно. Тя побърза да му обясни присъствието си.

— Джо, още днес искам да започна уроците по езда.

Двадесет минути по-късно тя седеше на гърба на дорестата кобила и се стараеше да следва указанията на Джо да държи изправена главата си.

Ездата й доставяше огромно удоволствие. Забрави за мраза, за острия хаплив вятър, за вкочанените от студ ръце. Нежно говореше на Огненото момиче:

— Поне ми дай шанс, миличка! Зная, че правя грешки, но сега се уча.

Час по-късно тя чувстваше движенията на тялото си в такт с тези на коня. Забеляза, че Марк я наблюдава, и му махна с ръка. Той се приближи.

— Добре изглеждаш. За първи път ли се качваш на кон?

— За първи — каза тя и поиска да слезе. Марк веднага хвана юздите.

— Слез от другата страна — подсказа й той.

— О, съжалявам — избърбори Джени и се свлече долу.

— Добре се справи, Джени — окуражи я Джо.

— Благодаря ти, Джо. Уговаряме се за понеделник, нали?

— Както кажеш.

Марк тръгна с нея към къщата.

— Джо те обожава — подхвърли той.

Нямаше ли в гласа му някакво предупреждение?

Като се опитваше да покаже безразличие, Джени обясни:

— Той е моят учител по езда. Добър учител е и Ерих ще се радва, че се уча да яздя. Колко ще се изненада, когато разбере, че вече съм започнала?!

— Едва ли — каза Марк. — Той те наблюдава известно време.

— Наблюдава ли, казваш?

— Да, почти половин час, от гората. Мисля, че не искаше да те смущава.

— Къде е той сега?

— Беше само за минута в къщата и отново е на път за хижата.

— Ерих е бил в къщата? — възкликна Джени. Разбра колко глупаво прозвучаха думите й. Трябваше да скрие учудването си.

Марк спря, хвана я за рамото и я обърна към себе си.

— Джени, какво ти е?

„Също като че ли се мъчи да открие къде е болката на някое животно“ — мина й през ума.

Бяха стигнали верандата, когато Джени сподели с Марк:

— Откакто се е върнал от Атланта, все е на хижата. Толкова ми е мъчно. Свикнала съм с хора около мен, да общувам с тях, а тук… имам чувството, че съм изолирана.

— Още утре всичко ще бъде по-различно. Настояваш ли да дойдем на вечерята?

— Не съм сигурна дали Ерих ще се върне. Нека променим датата. Да се уговорим за тринадесети. Това няма нищо общо с рождения му ден. Ако дотогава не се върне, ще ви се обадя. И вие ще решите дали да наминете, или не.

Страхуваше се, че звучи отвратително. „Какво става с мен?“ — питаше се тя объркано.

Марк задържа и двете й ръце в своите.

— Джени, ще дойдем. Без значение дали Ерих ще си бъде у дома. Зная, че той е друг — щедър, интелигентен, надарен, мил. Дай му време и утре ще видиш съвсем различен Ерих пред себе си — истинския.

Той стисна ръцете й и се усмихна. Когато си тръгна, Джени въздъхна дълбоко и влезе в къщата. Елза беше готова да си тръгва. Тина и Бет седяха на пода с кръстосани крака и моливи за рисуване в ръцете.

— Татенцето ни донесе нови блокчета — обяви Бет. — Харесват ли ти?

— Мистър Крюгер остави бележка за вас — каза Елза, сочейки един плик на масата.

Джени долови любопитство в очите й. Мушна плика в Джоба си и каза:

— Благодаря.

Когато вратата се затвори след Елза, Джени нетърпеливо извади плика и го отвори.

Едно-единствено изречение беше изписано с огромни букви на листа:

Трябваше да ме изчакаш, за да яздим двамата.

— Мамо, мамо! Лошо ли ти е? — дърпаше я Бет за жакета. — Лошо ли ти е?

Тина стоеше до Бет, готова да заплаче. Джени ги погледна, стараейки се да им се усмихне. Смачка бележката и я пъхна в джоба си.

— Не, милинките ми, добре съм. За минутка ми прилоша.

Разбра обаче, че не можа да убеди Бет. У нея нещо се бунтуваше.

„Невъзможно е Ерих да мисли така. Сигурно няма да ме пусне на сбирките в църквата. Няма да ми позволи да карам колата. Няма да ми позволи дори и да яздя, докато той рисува.“ Нещо у нея протестираше. „Не разваляй по този начин живота ни, Ерих. Не очаквай ти да рисуваш, а аз да стоя със скръстени ръце и да те чакам. Не може да си толкова ревнив, че да ме е страх да бъда искрена с теб.“

Джени се огледа. Мисълта й продължаваше трескаво да работи. Дали да си опакова багажа и да замине веднага за Ню Йорк? Но къде да отиде там? При кого? С какви средства ще пътува?

Уплаши се да не се разболее.

„Скоро всичко ще мине“ — самоуспокояваше се тя, изкачвайки се нагоре по стълбите. В банята се отри с мокра кърпа и изми лицето си. Погледна се в огледалото — оттам я гледаше болен човек.

— Мамо, мамо — викаха след нея момичетата. Следваха я по петите.

Тя се наведе, прегърна ги и силно ги притисна до себе си.

— Мамо, ще ме удушиш — проплака Тина.

— Извини ме, детето ми. — Топлите телца сякаш възвърнаха силите й. — Вие двете имате прекрасна майка — каза тя.

Времето следобед течеше бавно. За да го запълни, тя седна на спинета и започна да им показва нотите. Откакто свали тежките завеси, от прозореца се виждаше залезът на слънцето. Облаците бяха издухани от вятъра, небето бе бледомораво и оранжево, златисто и розово.

Джени остави децата да удрят по клавишите и излезе на верандата. Без да обръща внимание на студа, тя се наслаждаваше на залеза. Върна се в стаята едва когато всичко се сля в сиво, едва когато се стопи и последната светлинка и всичко потъна в мрак. Нещо се движеше в гората. Тя се загледа. Мярна й се сянка близо до дъба, където Ардън обичала да се катери. Под дървото имаше голяма цистерна с вода.

— Кой е там? — извика силно Джени.

От сянката на дъба с разперени ръце се появи Ерих и се втурна към нея.

— Скъпа, та аз само се пошегувах. Как можеш да си помислиш, че е било нещо друго, а не шега от моя страна?! — Той дръпна от ръцете й смачканата бележка. — Нека я хвърлим. Ето — всичко свърши.

Объркана, Джени не можеше да откъсне очи от Ерих. По лицето му нямаше и следа от безпокойство — смееше се, клатейки глава.

— Защо вземаш всичко присърце, Джени? — попита той през смях. — Мислех, че ще се поласкаеш от ревността ми.

— Ерих!

Той сключи ръце около кръста й и потърка буза в лицето й.

— Виж колко добре ти е сега.

И нито дума за това, че цяла седмица не са се виждали. Шега ли беше бележката му?

— Обичам те, Джени — шепнеше Ерих и я целуваше по бузите.

Отначало Джени се държеше студено — заклела се бе да изтръгне всичко, свързано с отсъствието му, с ревността му, с писмата й. Но веднага почувства, че й бе липсвал. Сега, когато отново се върна, цялата къща се развесели. Децата чуха гласа му и дотичаха да го посрещнат с радостни възгласи и разперени ръце.

— Татенцето, татенцето! — крещяха те.

Той ги прегърна.

— Ах, как хубаво свирите на пианото! Скоро ще трябва да ви наема учител. Искате ли?

Джени си мислеше колко прав е бил Марк. Тя трябваше да прояви търпение към Ерих. Усмивка разведри лицето й, когато зърна неговата глава над детските коси.

Вечерта бе истински празник за семейството. Ерих донесе бутилка шабли от лавицата с вината.

— Все по-тежко става да се работи в хижата — започна разговора Ерих. — А като си представя каква вечеря ме чака при вас… Никак не е приятно да си далеч от семейството си.

— И от дома си — добави Джени. Помисли си, че тъкмо сега е моментът да му подскаже за промените, които бе направила в стаите. — Не забелязваш ли, че съм разместила мебелите?

— Толкова бавно реагирам — изрече той спокойно. — Нека си помисля малко.

Всичко мина далеч по-леко, отколкото тя очакваше. Стана от стола, отиде до него и обви шията му с ръце.

— Ужасно се страхувах, че ще се разстроиш.

Ерих я погали по косите. Както винаги, близостта му я развълнува.

Бет беше станала от масата, но изведнъж се върна тичешком.

— Мамо, повече ли обичаш татенцето от предишния татко? „Божичко, как й хрумна това точно сега?“ — отчаяно се запита Джени.

— Обичах първия ви баща заради вас двете. А защо ти е да го знаеш? — попита я Джени и тутакси се обърна към Ерих: — Не са споменавали името на Кевин от седмици.

Бет посочи с пръст Ерих.

— Защото татенцето ме попита дали го обичам повече от първия ни баща.

— Ерих, на твое място не бих обсъждала такива неща с децата.

— Права си — разкая се Ерих. — Исках само да разбера дали Кевин е започнал да избледнява в паметта им. А в твоята памет, скъпа? — попита той, обгръщайки тялото й с ръка.

Къпането на децата й отне време. Доставяше й удоволствие да наблюдава играта им във водата. Избърса ги с дебела хавлиена кърпа, внимателно подсуши къдриците им. Усети, че ръцете й треперят, докато закопчаваше пижамите им. „Толкова съм се изнервила, че всяка дума на Ерих тълкувам обратно. Проклет да е Кевин!“

Тя чу молитвата, която Тина и Бет шептяха преди сън: „Бог да благослови мама и татенцето.“ Сепна се и ги погледна. Прехапа устни. Ерих е виновен за това. Тя няма да забрани на децата си да се молят за Кевин. И все пак…

— По-добре казвайте „Бог да благослови всеки“ — посъветва ги тя.

— И Огненото момиче, и Мишлето, и Звънчето, и Джо — заизрежда Бет.

— И Ранди — напомни й Тина. — Може ли и ние да си имаме кученце?

Джени ги сложи в леглата, осъзнавайки, че с всяка изминала вечер все по-неохотно слиза отново долу. Когато оставаше сама, къщата й се струваше огромна и твърде тиха. Тишината се нарушаваше само от свистенето на вятъра, който духаше откъм гората.

А сега Ерих е отново при нея и тя не знае какво да очаква. Ще остане ли у дома, или ще тръгне хижата?

Когато се върна при него, той вече беше направил кафето.

— Толкова ли бяха мръсни децата, та се забави при тях, скъпа?

Джени се канеше да попита за ключовете на колата, но не успя. Той взе подноса със сервиза за кафето и предложи да отидат в гостната, заедно да огледат промените, които бе извършила в негово отсъствие.

Вървейки след него, тя си мислеше колко е красив съпругът й, колко надарен е. За зло или за добро, спомни си думите на Фран: „Той е твърде съвършен.“

В гостната Джени му обясни кое къде е преместила, за да изпъкнат красивите предмети.

— Къде занесе всичко?

— Пердетата са на тавана, а дребните предмети в кухненския шкаф.

— Не ти ли се струва, че масичката с рамката стоеше по-добре под „Спомен за Каролайн“?

— Може би.

Тя все още не беше сигурна в неговата реакция. Стараеше се въпреки възбудата си да запълни мълчанието помежду им с разговор.

— А не мислиш ли, че като стане по-светло, ще виждаме по-добре малчугана — онова дете, което ти си бил навремето? В затъмнена стая лицето ти е сякаш засенчено.

— Въпрос на въображение — никога не съм искал да подчертавам лицето на детето. Уж си изкуствовед и би трябвало да имаш понятие от художествен прийом, Джени.

Погледна я и се засмя.

Шегуваше ли се? Всичко, което той казваше тази вечер, й се струваше съмнително. Посегна към чашата с кафето и ръката й се разтрепери, чашата се плъзна и кафето се разля по персийския килим.

— Джени, скъпа, защо си толкова нервна? — каза Ерих и сбръчка чело. Започна да изтрива със салфетка петното от килима.

— Не го трий — извика тя и изтича до кухнята да вземе бутилка газирана вода от хладилника.

Докато усърдно търкаше с гъба петното, си мислеше: „Добре че не сложих в кафето сметана.“

Ерих не каза нито дума повече. „Дано не се разстрои като от онова петно на тапета в кухнята.“ Содата свърши добра работа.

— Май че изтрих всичко — рече Джени и бавно се вдигна от килима. — Съжалявам, скъпи.

— Миличка, не се тревожи. Кажи ми, моля те, защо все пак си разтревожена? Ти си тревожна, Джени. Каква е причината? Най-много харесвах у тебе чувството ти за хумор. Толкова ли не разбираш, че се шегувам? Моля те, не губи най-ценното от себе си!

Знаеше, че той беше прав.

— Прощавай, Ерих — промълви тя съкрушено. В този миг реши, че ще му каже за срещата си с Кевин. Каквото и да й струва това…

— Причината е, че…

Телефонът иззвъня.

— Джени, вдигни слушалката.

— Не е за мен.

Телефонът упорито звънеше.

— Не бъди толкова сигурна. Клайд ми каза, че имало оплаквания. Някои не искали да правят съобщенията си по автомата, затова му казах да превключи тази вечер телефона тук.

С чувството, че е извършила фатална грешка, Джени се запъти към телефона. Предчувстваше, че се обажда Кевин.

— Джени, не мога да повярвам, че говоря с теб! Проклет да е този апарат! Как си? — звънтеше жизнерадостен гласът на Кевин.

— Добре съм, Кев — промълви тя, чувствайки върху себе си приковани очите на Ерих. Той се наведе над слушалката, за да чува добре разговора. — Какво искаш?

„Дали Кевин ще спомене за срещата ни? Защо не казах всичко на Ерих?“

— Искам да споделя нещо с теб — приет съм официално на работа в „Гътри Тиътър“, Джен.

— Радвам се — каза тя вяло. — Кевин, не желая да ми се обаждаш. Забранявам ти! Ерих е до мен и се чувства разстроен, когато ми се обаждаш.

— Джени, чуй ме добре — ще ти се обаждам, когато аз пожелая. Кажи му на твоя Крюгер, че може да скъса на парченца документа за осиновяването. Чрез съда ще го спра. Грижи се за децата, Джен, ще плащам издръжката им. И запомни едно: децата са Макпартланд и такива ще си останат. Откъде знаеш, че един ден няма да играем с Тина ролите на Тейтън и Райън О’Нийл? Та тя е истинска малка актриса. О, Джен, трябва да тичам. Викат ме. Ще ти се обадя отново! Доскоро!

Джени бавно върна слушалката на мястото й.

— Може ли да спре осиновяването? — попита тя Ерих.

— Може да се опита, но няма да успее — твърдо изрече Ерих. Очите му бяха леденостудени.

— Тейтън и Райън О’Нийл! Боже мой! — отчаяно прошепна Джени. — Бих му се възхищавала, ако знаех, че наистина иска децата си. Но сега…

— Джени, казах ти, че грешиш, като го допускаш до себе си — обади се Ерих. — Ако преди две години го беше осъдила за издръжката, сега щеше да си спестиш тревогите.

Както винаги, и сега Ерих имаше право. Джени почувства, че краката й се подкосяват.

— Отивам да си легна. Тук ли ще останеш тази вечер, Ерих?

— Не зная.

— Разбирам.

Беше изкачила няколко стъпала, когато Ерих я настигна.

— Джени.

— Какво има? — обърна се тя.

От очите му струеше топлина. Лицето му беше загрижено.

— Зная, че Макпартланд те безпокои не по твоя вина. Не трябваше да те тревожа и аз.

— Ти ме разстройваш още повече.

— Джени, всичко ще се оправи, и то само след няколко дни. Сега се чувствам много по-добре. Постарай се да ме разбереш. Държах се така, защото, преди да умре, мама ми обеща, че винаги ще присъства на моя рожден ден. Може би това ме кара в тези дни да бъда толкова потиснат. Не мога да преживея загубата й. Разбери ме, Джени! Опитай се да ми прощаваш, когато те наранявам. Не го правя нарочно. Обичам те, мила.

И двамата се хвърлиха в прегръдките си.

— Ерих, моля те, нека тази година да бъде последната, в която се чувстваш така. Двадесет и пет години са минали. Двадесет и пет години! Сега Каролайн щеше да бъде на петдесет и седем. А ти все още я виждаш като млада. Нека вървим в крак с времето. За наше добро е. Заведи ме в твоята хижа. Купи ми малка кола, за да мога да ходя на пазар, до някоя галерия или на кино с децата, докато ти рисуваш.

— Искаш го, за да се срещаш с Кевин, нали?

— Боже мой, Ерих! — дръпна се от него Джени. — Най-добре е да си легнем. Лошо ми е.

Той не я последва. Тя отиде при момичетата, наведе се и ги целуна по челцата. Тина се размърда.

Щом влезе в спалнята, лъхна я тежката миризма на бор. Сега като че ли тя бе по-тежка от всякога. Дали защото й беше зле? Очите й се спряха на кристалната купа. Утре ще я премести оттук. „О, Ерих! Защо не останеш тази вечер при мен? Престани да ме измъчваш.“ Ами ако Кевин започне да я тормози с телефонните си обаждания? Ако пожелае да я посети? Или ако спре осиновяването? За Ерих това ще бъде непоносимо. Ще развали и брака им.

Тя се мушна в леглото и взе книгата в ръка. Не можеше да се съсредоточи в текста. Очите й натежаваха, а тялото я болеше на необичайни места. Джо я бе предупредил, че от ездата може да получи мускулна треска. Малко след като загаси лампата, тя дочу стъпки в хола. Дали са на Ерих? Повдигна се и се ослуша. Стъпките се отдалечиха нагоре към тавана. Какво ли прави там по това време? Скоро той се върна долу. Сякаш влачеше нещо тежко след себе си — чуваше се приглушен трясък след стъпките му. Какво ли бе намислил?

Канеше се да стане от леглото, когато се досети, че той размества мебелите. „Да, точно така е — помисли си тя. — Ерих е отишъл на тавана, за да свали пердетата. Размества мебелите и ги нарежда на старите им места.“

На сутринта Джени видя, че всичко е както преди, до последната вехтория. От цветята й нямаше и следа. По-късно тя ги намери зад обора в една кофа за боклук.

Глава 17

За втори път Джени бавно огледа стаите от долния етаж. Ерих не бе пропуснал да върне на мястото им ни една ваза или стол, ни една лампа или статуетка — дори онази противна кукумявка, която тя бе захвърлила в някакъв шкаф над печката.

Джени знаеше какво я очаква, но такова абсолютно отхвърляне на желанията й я шокира. Направи си кафе и се върна обратно в леглото. Разтреперана се зави с одеялото и се облегна на възглавницата. Предстоеше й един мрачен и студен ден: небето бе посивяло, пронизващ вятър разклащаше дърветата. От него потреперваха дори рамките на прозорците.

Осми март. Тридесет и петият рожден ден на Ерих и двадесет и пет годишнината от смъртта на Каролайн. Последната утрин от живота й, когато тя се е събудила в същото това легло, съкрушена от мъка, че завинаги се разделя с детето си. А може би се е събудила, броейки нетърпеливо часовете до заминаването си?

Джени разтърка челото си. Болеше я глава. За кой ли път сънят й бе неспокоен? Тя си мечтаеше за Ерих. Винаги си го представяше с онова неизменно изражение на лицето — изражение, което така и не успя да разгадае. Веднъж да мине тази годишнина и да се върне у дома! Тогава ще разговаря с него насаме, спокойно. Ще го помоли да отидат при адвокат.

Ако й откаже, ще трябва да обмисли как да изпрати децата в Ню Йорк.

Може би работата й в галерията все още е вакантна? Може би Кевин ще й заеме пари за самолетния билет? Да й заеме ли? Та той й дължи стотици долари! Фран ще й помогне. При нея ще остави за известно време децата. Тя ще я разбере…

Това, че в себе си нямаше и цент, не бе най-страшното. Проблемът бе, че тя обичаше Ерих, не искаше да го напусне. Желаеше да прекара живота си с него.

Трепереше от студ. Само горещ душ може да я стопли. После ще си облече дебелия пуловер, който виси в килера на закачалката.

Погледът й се плъзна по вратата на килера. Сега разбра какво я тревожеше. Щом стане от леглото, ще вземе пеньоара си от килера. Но миналата нощ тя го бе метнала небрежно върху табуретката. Табуретката беше издърпана от нощната масичка. Сега стоеше отново прилепнала както преди.

Ето защо тя бе сънувала лицето на Ерих. В подсъзнанието си бе усетила присъствието му в спалнята. Защо не е останал? Чак потрепери от тази мисъл. Кожата й бе настръхнала. А не чувстваше студ. Страхуваше ли се от Ерих, от собствения си съпруг? Разбира се, че не. По-скоро изпитваше страх от неговата реакция. Идва при нея и я оставя! Веднага ли се е върнал в хижата, или е останал да спи в къщата?

Тя взе пеньоара, обу чехлите си и тихо се измъкна. Стаята на Ерих беше затворена. Джени се ослуша. Отникъде не идваше звук. Бавно натисна дръжката на вратата и я отвори.

Ерих лежеше завит в леглото. Показваше се само ухото му и една къдрица от косата. Лицето му бе скрито в меката сатенена завивка. Джени влезе в стаята. Лъхна я миризма на боров сапун. Наведе се над Ерих. Тогава видя, че той се бе сгушил в нощницата на Каролайн.

Ерих слезе, когато тя и децата привършваха закуската. Отказа дори кафе. Винаги обличаше ескимоската дреха, на рамото си носеше скъпа ловна пушка. Джени я гледаше нервно.

— Не зная дали ще се върна довечера — заговори той. — Не зная и какво ще правя. Вероятно ще обиколя имението.

— Добре.

— Джени, моля те да не продължаваш с промените из стаите. Не ми харесва как беше разместила мебелите.

— Разбрах — отвърна тя с безразличие.

— Днес е моят рожден ден — продължи той, а гласът му прозвуча в по-висок регистър и заприлича на детски. — Няма ли да ми честитиш?

— Ще почакам до петък. Марк и Емили ще дойдат на вечеря. Ще го отпразнуваме заедно. Нали и ти така предпочиташ?

— Може би — отвърна той и се приближи до нея. Студеното желязо на пушката докосна ръката й. — Обичаш ли ме, Джени?

— Да.

— И никога няма да ме напуснеш?

— Бих искала никога да не те напусна.

— Точно така ми каза и Каролайн. — Очите на Ерих заблестяха.

Децата ги наблюдаваха смълчани отстрани.

— Татенце, мога ли да дойда с теб? — обади се Бет.

— Не сега. Кажи си името.

— Бет Крюгер.

— Тина, как ти е името?

— Тина Крюгер.

— Много добре. И на двете ви ще донеса подаръци — каза той и ги целуна. После се обърна към Джени, остави пушката до печката, взе ръцете й и ги прокара през косата си. — Приятно ли ти е така? — прошепна той. — Моля те, Джени. — Очите му се впиха в лицето й. Сякаш я гледаше в съня си. Тя му се подчини, изпълнена с нежност. Беше й се сторил отблъскващ миналата нощ, когато дойде да я утеши.

— Така е добре — усмихна се Ерих. — Толкова ми е приятно. Благодаря ти.

Обърна се, взе пушката и тръгна към вратата.

— Довиждане, момичета. — На Джени се усмихна. Поколеба се: — Скъпа, имам една идея. Нека тази вечер идем на ресторант. Само аз и ти. Ще помоля Руни и Клайд да останат при децата за няколко часа.

— Чудесно, Ерих! И дано това стане традиция. Добра поличба е.

— Ще позвъня, за да запазя две места в „Гроувланд“. Обещах да те заведа там. В ресторанта има прекрасна храна.

„В ресторант «Гроувланд» се срещнах с Кевин!“ — спомни си Джени и почувства, че побледнява.

Когато тя и децата стигнаха до конюшнята, видяха, че Джо вече ги очаква. Нямаше я обичайната му лъчезарна усмивка. Изглеждаше тъжен.

— Чичо Джош си дойде тази сутрин пиян-залян. Оставил вратата отворена и Ранди излязъл. Дано не се е случило нещо лошо. Той още не може да се пази от колите.

— Веднага тръгвай да го търсиш — каза Джени.

— Мистър Крюгер ще се разсърди, ако…

— Не се безпокой, Джо. За това ще се погрижа аз. Момичетата ще се поболеят от мъка, ако се случи нещо с Ранди.

Джени го проследи с поглед, докато той тичаше надолу към пътя.

— Деца, елате. Да се разходим сега. По-късно ще яздите понитата.

Помъчи се да си представи полетата позеленели от люцерна и дърветата с оголени клони — натежали от листа. Дори вятърът бе изгубил хапливостта си. Добитъкът в полето навеждаше глава към земята, сякаш подушваше напиращата изпод почвата трева.

„Искам да си имам градина — мечтаеше Джени, — нищо не разбирам от градинарство, но ще се науча.“ Тялото й се бе отпуснало и може би се нуждаеше от гимнастика. Връхлиташе я чувство на безпокойство. Това не бяха просто нерви Беше й познато това усещане на нещо хладно и лепкаво в корема й, от което й се повдигаше. Изведнъж тя рязко спря. Възможно ли е това? Боже мой, възможно ли е? Чувствате се така, както когато беше бременна с Бет.

Да, възможно е, разбира се! Тя беше бременна! Ето защо нощницата стои опъната на тялото й. Ето откъде е това виене на свят, тази отпадналост, тези пристъпи на депресия. Какъв подарък ще е за Ерих — точно на рождения му ден! Тя очакваше дете. Той копнееше за син, на когото да завещае имението. Чудесно! Ерих ще има син!

— Ранди — извика Тина. — Мамо, виж Ранди!

— Господи! Джо толкова много се тревожеше. Ранди, ела тук! — възкликна Джени.

Кученцето сигурно бе намерило пролука през овощната градина. То спря, обърна се към нея, погледна я и започна да скимти. Тина и Бет се затичаха към него. Посрещна ги с радостен лай, после се сви и се втурна към южната част на полето.

— Ранди — закрещя след него Джени. „Дано Ерих не го чуе — молеше се тя. — Дано не тръгне към пасището с кравите. Той ще се вбеси, ако го види.“ Повечето крави очакваха теленца.

Но кученцето не тръгна към пасището, а към гробището. Спомни си какво й беше казал Джо — че Ранди обича да рови около къщата. „Ами ако тръгне да рови из гробовете?“ — разтревожи се Джени.

Побърза да настигне децата и се затича с все сила.

— Ранди — извика тя отново. — Ранди, ела тук.

Ами ако Ерих я чуе? Дишайки тежко, Джени премина покрай редицата от норвежки борове, които отделяха гробището от полето. Портата беше оставена отворена и кученцето обикаляше, покрай гробовете. На гроба на Каролайн имаше голям букет свежи рози, Ранди скочи отгоре и започна да рови из цветята.

Джени видя металния блясък на оръжието между дърветата и разбра какво ще се случи.

— Не — изпищя тя. — Не стреляй! Ерих, не стреляй по него!

Ерих изскочи от заслона на дърветата и бавно започна да се прицелва.

— Моля те, недей! — пищеше Джени.

Кученцето се преметна с лай. Малкото му телце се сгърчи над розите. Джени замря от ужас. Ерих стреля още веднъж. Ехото на изстрелите му бавно заглъхна.

Глава 18

По-късно Джени си спомняше тази сцена като кошмар — кошмар, който трудно може да се опише. Спомни си как изтича обратно до момичетата, за да не разберат какво се бе случило с Ранди. Държеше ги за ръце и им се молеше:

— Хайде да си тръгваме.

— Искаме да си поиграем с Ранди.

Когато влязоха в къщата, тя им каза:

— Чакайте ме тук. Да не сте посмели да излизате навън.

Ерих носеше кученцето под дрехата си. От него капеше кръв. Джо едва сдържаше сълзите си.

— Джо, помислих, че е някое безпризорно куче, а повечето от тях са бесни. Ако знаех…

— Не трябваше да го пъхате под дрехата си, мистър Крюгер.

— Ерих, как може да си толкова жесток? Два пъти стреля в него. Ти го уби още с първия изстрел, когато ти извиках.

— Така трябваше, скъпа — настояваше Ерих. — Първият куршум го улучи в гърба. Да не искаш да го оставя да се мъчи?! Направо щях да полудея при мисълта, че може да ухапе някое от децата ми.

Клайд натъжен пристъпваше от крак на крак.

— Не ви е работа да се грижите за безпризорните животни във фермата, мистър Крюгер.

— Джо, ще ти го заменя с добра ловджийка.

— Няма нужда, мистър Крюгер — каза Джо, но в гласа му трепна надежда. Той взе Ранди, за да го погребе на собствена земя.

Ерих отведе Джени в къщата и веднага й предложи да си легне. Поднесе й чаша горещ чай.

— Забравих, че моята любима е все още градско чедо — каза той и излезе.

Тя стана и се залови да приготви обяда на децата. Докато те почиваха следобеда, Джени се опита да чете, надявайки се, че ще спре да се терзае.

— Тази вечер ще ви приготвя нещо набързо — каза Джени на Тина. — С татенцето ще излизаме.

— И аз искам да дойда с вас.

— Не — сгълча я Джени. — Веднъж сме решили да вечеряме навън. Имаме повод.

Нищо чудно, че децата очакваха да ги вземат с тях. През последния месец, където и да отидеха, Ерих настояваше да дойдат и момичетата. Колко втори бащи са като него?!

Джени започна да се приготвя за вечерта отрано. Горещата вана отпусна тялото й. След минута колебание пусна във водата няколко кристалчета от боровата смес, която досега избягваше да употребява. Изми косата си и я среса на кок. Спомни си, че когато беше в ресторанта с Кевин, косата й падаше свободно до раменете. Застоя се пред гардероба. Избра копринена блуза с дълъг ръкав в масленозелен цвят. Зеленото подсилваше цвета на очите й. Кройката на блузата подчертаваше талията й. Ерих влезе в стаята тъкмо когато тя закопчаваше токата на колана.

— Джени, ти се обличаш специално за мен. Харесвам те в зелено. Отива на очите ти — каза Ерих и зарови лице в ръцете й.

— Винаги съм се обличала за теб. И винаги ще го правя.

Той носеше под мишницата си картина.

— Колкото и невероятно да ти се струва, днес успях да я завърша.

Беше пролетен пейзаж. Малко теленце се криеше зад майка си, оглеждайки животните наоколо, сякаш предупреждаваше да не се доближават до тях. От картината лъхаше живот.

Джени внимателно я изучаваше.

— Възхитителна е — каза тя тихо. — Толкова нежност струи от нея.

— Днес ти ми каза, че съм жесток.

— Днес аз бях глупава и ужасно несправедлива. Тази картина ли ще покажеш на следващата изложба?

— Не, скъпа. Тя е моят подарък за теб.

Щом влязоха в ресторанта, Джени вдигна яката на палтото си. Предишния път тя бе притеснена, бързаше да се измъкне и не успя да разгледа интериора и да запомни подробности. Сега разбра колко приятна е обстановката тук — меко осветление, дървена облицовка на стените, тежки завеси и искрящ огън в камината.

— Оттук направо — каза келнерката и ги поведе в същата посока. Дъхът й спря, но за щастие тя ги заведе при масата до прозореца. Там вече ги очакваше шампанско. Напълниха чашите и Джени вдигна своята към Ерих:

— Честит рожден ден, скъпи.

— Благодаря ти.

Тихо отпиха от шампанското.

Ерих беше облечен в тъмносив костюм от туид, с тясна черна вратовръзка. Широките антрацитни вежди и черните мигли подчертаваха синия цвят на очите му. По златистата му коса проблясваше пламъка на свещта от масата. Той посегна за ръката й.

— Приятно ми е да те водя на места, където никога не си била, скъпа.

Устните й пресъхнаха.

— Приятно ми е да бъда с теб навсякъде, навсякъде.

— Мисля, че това ме накара да оставя онази бележка. Ти си права, миличка. Изпитвах не само раздразнение, но и ревност, като гледах как Джо те учи на езда. Исках с мен да споделиш миговете, когато за първи път обуздаваш Огненото момиче. Чувствах се така, сякаш ти бях подарил скъпи бижута, а ти ги носиш заради друг.

— Ерих — запротестира Джени, — аз пък си мислех, че ще ти бъде досадно да присъстваш на първите ми уроци по езда.

— И с къщата е така. Идваш тук и след четири седмици искаш да я превърнеш в голо студио от Ню Йорк, празно, без пердета и отрупано с пълзящи треви. Скъпа, може ли да те помоля за един подарък по случай рождения ми ден? Отдели малко време и се запознай с мен… поискай да разбереш най-напред кой съм аз и кои сме… ние двамата. Ти ме обвини в жестокост, когато застрелях животното, а аз си мислех, че то ще се нахвърли върху децата ни. Не мога ли аз също да те обвиня в жестокост, когато ме застрелваш с тежки, несправедливи думи? И още нещо, от четири поколения насам ти си първата жена от рода Крюгер, която прави сцена пред наемен работник. Каролайн по-скоро би умряла, отколкото да критикува баща ми пред хората.

— Не съм Каролайн — тихо изрече Джени.

— Скъпа, постарай се да разбереш, че аз не съм жесток към животните. Не без основание съм суров и непреклонен. Онази наша първа вечер ти не можа да разбереш моето недоволство, когато даде пари на Макпартланд. Същото стана и на сватбения ни ден. Но последиците от твоето държание нараняват и двама ни, нали?

„Ако само знаеше!“ — помисли си Джени. Оберкелнерът идваше към тях с професионалната си усмивка.

— А сега, мила моя — каза Ерих, — нека приемем, че си изяснихме някои неща между нас. Да си хапнем сладко заедно и моля те, знай, че предпочитам да съм тук, на това място, с теб, отколкото с когото и да било другиго на което и да е ДРУГО място в света.

Когато се върнаха у дома, тя съзнателно облече нощницата на Каролайн. На вечерята не спомена на Ерих за бременността. Искаше да го направи в леглото, в обятията му. Но той не пожела да остане при нея.

— Искам да бъда съвсем сам. Ще се върна в четвъртък, не преди този ден.

Тя не дръзна да се опълчи.

— И не се впускай в трескава работа, за да не забравиш за вечерята с Марк и Емил и в петъка.

Той погледна към нея, тя вече бе легнала.

— Няма да забравя.

Излезе, без да я целуне. Остана отново сама в огромната спалня, потисната, в полусънно състояние. Това ли щеше да бъде начинът й на живот?

Глава 19

Въпреки всичко една запланувана вечер бе приятна промяна. Джени искаше сама да напазарува, но не дръзваше да вземе колата. Затова даде на Елза предългия списък. Когато Ерих се върна в петък сутринта, тя се опита да обсъди с него менюто, като искаше да разсее отчуждеността помежду им. Мислеше, че той постепенно ще излезе от депресията си. Особено като разбере, че ще имат дете.

Кевин не се обади повече. Може би е срещнал някое момиче и се е влюбил. Ако е така, ще отсъства дълго, а опита ли се да спре осиновяването на децата, Ерих сигурно ще го склони с повече пари. „Боже мили, нека децата ми имат Дом, истинско семейство. Нека между мен и Ерих всичко отново тръгне добре.“

За вечерята подбра най-красивия китайски сервиз със сини орнаменти и златен бронз. Марк и Емили пристигнаха навреме. Джени усети, че изгаря от нетърпение да се запознае с Емили. През целия си живот тя бе имала жени приятелки. С повечето от тях загуби връзка след раждането на Бет и Тина. Може би Емили ще я върне в онова време на приятелство. Тя сподели мислите си с Ерих.

— Съмнявам се — каза той. — По едно време семейство Хановър гледаше на мен като на бъдещ зет. Роджър Хановър, президент на банката в Гранайт Плейс, беше хвърлил око на моето богатство.

— Дружахте ли с Емили?

— Малко. Но не проявих интерес към нея и не исках да се забърквам в неприятности. Чаках съвършената.

— И я дочака, нали, скъпи? — Джени се опита гласът й да прозвучи закачливо.

Той я целуна.

— Надявам се, че да.

След като приспа Тина и Бет, Джени облече бяла копринена блуза с дантелени маншети и шарена тафтена пола. Погледна се в огледалото и видя, че лицето й е смъртнобледо. Малко руж щеше да я освежи. Ерих превърна масата за чай в нещо като бар за напитки. Щом се появи при него, той внимателно я заоглежда.

— Харесваш ми така, Джени.

— Приятно ми е да го чуя. Доста си платил за този комплект.

— Не знаех дали ще ти хареса. Досега нито веднъж не си го обличала.

Приближи се до нея.

— Това на ръкава ти петно ли е?

— Това? О, от прах е. Може още в магазина да е било така.

— Сигурна ли си, че не си обличала блузата преди? Защо я питаше по този начин? Дали беше станал твърде чувствителен, или подозираше, че крие нещо от него?

— За първи път я обличам. Честна дума.

Звънецът на вратата тъкмо навреме прекъсна разговора й с Ерих.

„Започвам да се държа като гузна. Каквото и да каже Ерих, все ми се струва, че се издавам.“ Марк беше облечен в сако от меланж, което много отиваше на прошарената му коса, подчертаваше широките му рамене и високия му ръст. Жената с него беше около тридесетте, дребна, с широко разтворени питащи очи, с тъмнокестенява коса, спусната до яката на добре ушит кадифен кафяв костюм. Джени си помисли, че Емили е от жените, които никога не са изпитвали чувство на вина. Тя не скри любопитството си и заразглежда Джени от главата до петите.

— Знаеш ли, трябва да съобщя на всички от града как изглеждаш. Любопитни сме всички до един. Майка ми даде списък от двадесетина въпроса. Досега не си се появявала в обществото, защо?

Преди да отговори, Джени усети ръката на Ерих, която се плъзна по кръста й.

— Ако бяхме отишли за два месеца на сватбено пътешествие с кораб, никой не би си задал този въпрос. Джени предпочете да прекараме медения си месец в нашия дом. А Гранайт Плейс е вбесен, че не е допуснат до всекидневието ни.

„Никога не съм казвала подобно нещо“ — възмущаваше се Джени наум и гледаше как очите на Емили се стесняват.

След като ги изчака да се изприказват с Емили, Марк се обърна към Джени и подхвърли:

— Джени, изглеждаш много бледа. Добре ли си?

— Чувствам се прекрасно! — отговори тя, като се постара да прозвучи сякаш наистина е така.

— Джо ми каза за кучето си. Разбрах, че много си се разстроила.

— Очевидно трябва да се науча, че тук нещата са различни от Ню Йорк…

Емили оглеждаше стаята.

— Виждам, че нищо не си променила. Не ти ли е казал Ерих, че съм дизайнер по интериора. На твое място щях да се отърва от тези тежки завеси. Хубави са, но с тях прозорците са претрупани, а губите и красивия изглед.

Джени чакаше Ерих да я защити.

— Явно, Джени не е съгласна с теб — каза Ерих снизходително, с усмивка.

„Ерих, това е нечестно“ — мислено протестираше Джени. Дали да му възрази на глас? „Ти си първата жена от семейство Крюгер, която прави сцена пред наемен работник“ — припомни си тя неговите думи. „А сцена пред приятели възможна ли е? Какво говори Емили?“

— Не мирясвам, докато не обърна всичко, както аз искам. Но може би това не те интересува. Разбрах, че ти също си художничка.

Моментът отмина. Твърде късно беше да поправи впечатлението, което Ерих бе създал за нея.

— Не съм художничка, а изкуствоведка. Работех в една картинна галерия. Там срещнах и Ерих.

— Така чухме. Вашият луд роман раздвижи хората тук. Как да сравним нашето тихо ежедневие с бурния живот в града?

Джени искаше да промени мнението на тукашните жители за себе си.

— Липсват ми приятелите. Общителна съм. Но веднъж да мине — започна тя плахо и погледна към Ерих, — веднъж да мине меденият ни месец, мисля, че ще бъда по-дейна сред обществеността тук.

— Емили, предай това на майка си — подсказа Марк. „Благословен да си, Марк“ — помисли си Джени. Марк знаеше за нейното желание. Емили се засмя и продължи:

— Доколкото разбрах, ти вече си имаш приятел, с когото се забавляваш.

„Сигурно има предвид срещата ми с Кевин. Онази жена от църквата вече е успяла да изклюкарства.“ Тя усети питащия поглед на Ерих и сведе очи. Измърмори нещо, свързано с менюто, и тръгна за кухнята. Ръцете й трепереха. Едва удържаше горещото плато от фурната. „Ами ако Емили ми чете мислите? Тя знае, че съм вдовица.“

Каже ли истината, ще разобличи Ерих в лъжа. А Марк? Той не би задал директно въпроса, но несъмнено я мислеше за вдовица.

Все пак успя да сервира, да запали свещника и да ги покани на масата.

„Поне съм добра готвачка — мислеше Джени. — Емили може да съобщи този факт на майка си.“

Ерих режеше парчета от печеното и сервираше.

— Един от нашите бикове. Сигурна ли си, че това не те ужасява, Джени?

Предизвикваше я. Тя трябваше да му отговори.

— Онзи, дето ми каза, че изглежда много тъжен — продължи предизвикателно Ерих. — Той сега е в блюдото ти. От него ядеш.

Гърлото й се сви. Страхуваше се да не повърне. „Боже, само да не ми прилошее“ — молеше се Джени.

Емили се засмя.

— Ерих, долей си. Помниш ли как изтезаваше Ардън и я караше да заплаче, а?

— Ардън ли? — попита Джени и посегна за чашата с вода. Буцата в гърлото й започна да намалява.

— Да, Ардън. Какво красиво дете беше и луда по животните. На шестнадесет години не можеше да хапне никакво месо. Казваше, че това е варварско и че докрай ще си остане вегетарианка. Но мисля, че е променила мнението си. Бях в колежа, когато избяга.

— Руни не се отказва от мисълта, че тя ще се върне някога — подхвърли Марк. — Невероятно! Майчин инстинкт може би. Появява се още с раждането на детето. И най-глупавата крава познава телето си и е готова да го защитава до смърт.

— Скъпа, защо не ядеш от месото? — попита Ерих.

Ядът, който се надигаше у нея, я накара да събере сили и да го погледне право в очите. Повдигна рамене и отговори:

— А ти пък не ядеш зеленчуци, скъпи.

— Върна си го — усмихна се Ерих и намигна. Звънецът отвън стресна всички на масата, Ерих се намуси.

— Кой ли е по това време? — Гласът му трепна и той погледна към Джени. Тя знаеше какво мисли Ерих.

„Дано не е Кевин“ — молеше се мълчаливо и осъзна, че тази вечер непрекъснато отправя молби към Бога. Настояваше за неговата намеса.

Едър мъж около шестдесетте с кожено яке застана пред вратата. Колата му беше паркирана точно пред главния вход. На покрива имаше червена лампа.

— Мисис Крюгер?

— Да — каза тя с облекчение, макар че викаха нея. Щом не беше Кевин…

— Аз съм Уендъл Гъндърсън, шерифът на Гранайт. Мога ли да вляза?

— Разбира се. Сега ще повикам съпруга си.

Ерих вече се спускаше по стълбите. От погледай не убягна уважението, изписало се мигновено по лицето на шерифа при появата му.

— Съжалявам, че те притеснявам, Ерих. Просто трябва да задам няколко въпроса на жена ти.

— Да ми зададете няколко въпроса?! — Но още като изговаряше тези думи, Джени знаеше, че визитата на шерифа е свързана с Кевин.

— Да, госпожо. — От трапезарията се чуваше гласът на Марк.

— Може ли да поговорим няколко минути на спокойствие?

— Защо не влезете да изпиете чаша кафе с нас? — предложи Ерих.

— Може би жена ти ще отговори лично на въпросите ми, Ерих.

Джени почувства студена пот по челото си. Усети, че дланите й са мокри. Мъчението беше толкова силно, че трябваше да прехапе до болка устните си.

— Няма причини да не разговаряме на масата — измърмори безпомощно.

Тя вървеше напред към трапезарията. Чу, че Емили поздрави шерифа с нескрита изненада в гласа, забеляза как Марк се облегна назад върху стола си, нещо, което й подсказа, че той предчувства развоя на нещата. Когато Ерих предложи питие на шерифа, той отказа: „Тук съм по служба.“

Тя поднесе чашата с кафето.

— Мисис Крюгер, познавате ли Кевин Макпартланд?

— Да — каза тя и усети, че гласът й трепери. — Да не би Кевин да е претърпял злополука?

— Кога й къде го видяхте за последен път?

Джени пъхна ръце в джобовете си, и ги сви в юмруци. Не можеше повече да крие, трябваше всичко да излезе наяве. Но защо по този начин! „О, Ерих, съжалявам!“ — мислено изрече тя. Не можеше да го погледне.

— На двадесет и четвърти февруари в търговската част на Рали.

— Кевин Макпартланд е баща на децата ви, нали?

— Да, и мой бивш съпруг. — Чу възклицанието на Емили.

— Кога за последен път разговаряхте с него?

— Той ми се обади на седми март около девет вечерта. Кажете ми, моля ви, случило ли се е нещо с него?

Очите на шерифа се стесниха.

— В понеделник следобед, на девети март, извикали Кевин Макпартланд по телефона от репетиция в „Гътри Тиътър“. Казали, че бившата му съпруга иска да го види във връзка с децата им. Наел кола от един свой колега и напуснал половин час по-късно, около четири и половина следобед, като обещал да върне колата на другата сутрин. Това се е случило преди четири дни. И оттогава никой не е чул нищо за него. Колата, която наел, била само на шест седмици, а актьорът, който му направил услугата, току-що се бил запознал с Макпартланд. Можете да си представите тревогата му. И така вие твърдите, че не сте го извикали по телефона?

— Не. Не съм аз.

— Мога ли да ви попитам защо влизате в контакт с бившия си съпруг? Тук всички знаем, че сте вдовица.

— Кевин искаше да види децата — каза Джени. — Настояваше да разтури осиновяването. — Изненада се как звучи гласът й. Виждаше Кевин пред себе си толкова ясно, сякаш стои тук, в стаята: скъпия му спортен пуловер, тъмната му коса, грижливо подстригана, жестовете му. Нарочно ли е инсценирал това изчезване, за да я държи в напрежение? Предупредила го бе, че Ерих се чувства много разстроен. Дали Кевин е живял с надеждата, че ще разстрои брака им, преди да е потръгнал?

— И какво му казахте?

— Когато го видях, а и когато се обади, му казах да ни остави на мира. — Гласът й набираше сила.

— Ерих, знаеше ли за срещата, известно ли ти бе това телефонно обаждане на седми март?

— Знаех за обаждането по телефона на седми март. Тук бях, когато той се обади. Но не знаех за срещата им с Джени. Мога да я разбера. Тя познаваше отношението ми към Кевин Макпартланд.

— И си бил у дома с жена си на девети. Така ли?

— Не. По-точно бях в хижата същата нощ. Довършвах новата си картина.

— Жена ти знаеше ли, че ще излизаш?

Последва дълго мълчание. Наруши го Джени.

— Разбира се, че знаех.

— Какво правихте същата вечер, мисис Крюгер?

— Бях много изморена и щом приспах децата, си легнах.

— Говорихте ли с някого по телефона?

— С никого. Почти веднага съм заспала.

— Разбирам. Абсолютно сигурна ли сте, че не сте поканили бившия си съпруг тук, докато Ерих отсъства?

— Не, не съм и никога не бих го сторила.

Джени сякаш четеше мислите на всички присъстващи. Знаеше, че не й вярват. Нейната чиния с недокоснатата храна стоеше на масичката за сервиране. Отдавна застиналата мазнина се извиваше като венец около говеждото месо, което по средата оставаше кървавочервено. Спомни си за тялото на Ранди, който опръска розите с тъмночервената си кръв и се отпусна върху тях. В този момент си помисли за окървавената глава на Кевин. Чинията започна да се върти, да кръжи около нея. Трябваше да излезе на чист въздух. Бутайки назад стола, тя се помъчи да се задържи на краката си. Последното, което си спомняше, бе изражението на Ерих. Загриженост ли бе, или раздразнение? Отвори очи и видя, че лежи на кушетката във всекидневната. Някой държеше мокра кърпа на челото й. Толкова добре й беше от студеното. Главата силно я болеше. Имаше нещо, за което тя не искаше да мисли — Кевин.

— Добре съм — прошепна, отваряйки очи.

Марк се наведе над нея. По лицето му бе изписана голяма тревога. Това й подейства успокояващо.

— Не го вземай присърце — каза той.

— Джени, мога ли да направя нещо за теб? — обади се Емили. „Сигурно се радва на състоянието ми. Тя е от тези, които искат да знаят всичко за всекиго“ — мислеше си Джени.

— Скъпа! — обади се Ерих умоляващо. Дойде и седна при нея. Взе двете й ръце и ги задържа в своите.

— Не стой близо до нея — предупреди Марк. — Трябва й въздух.

Главата й постепенно започна да се избистря. Бавно се надигна. Опита се да седне. От движението тафтената й пола шумолеше. Почувства как Марк оправя възглавницата зад гърба й.

— Шерифе, мога да отговоря на всички въпроси, които имате към мен. Съжалявам за станалото. Не зная какво се стовари изведнъж върху мен, напоследък не се чувствам добре.

Сега очите му изглеждаха по-широки и искрящи, сякаш се бяха превърнали в огромен фокус, насочен срещу нея.

— Мисис Крюгер, ще запиша показанията ви. Значи вие не сте телефонирали на бившия си съпруг на девети март, за да го извикате на среща, нито той е идвал тук вечерта?

— Точно така.

— Тогава защо ще казва на колегите си, че вие сте го извикали? За какво му е било да лъже?

— Предполагам, че се е оправдал с мен и децата, а му се е налагало да отиде на друго място. При някоя от приятелките си.

— Тогава защо вие толкова се разстроихте, като разбрахте, че е изчезнал? Нали допускате, че е при друга жена?

Устните й бяха толкова изсъхнали, че от тях не можеше дума да излезе. Заговори бавно, като учителка пред първокласници.

— Би трябвало да разберете, че е станало нещо непоправимо. Кевин е бил приет като редовен артист в „Гътри Тиътър“, нали така?

— Да.

— Трябва да го потърсите — настояваше тя. — Той никога не би проиграл такава възможност. За Кевин театърът е най-важното нещо в живота му.

След няколко минути всички си тръгнаха. Тя настоя да ги изпрати до вратата. Представяше си какъв ще бъде разговорът на Емил и с майка й.

„Тя не е вдовица… мъжът й бил онзи, който я целувал в ресторанта… и сега той изчезнал… явно шерифът мисли, че тя лъже… горкият Ерих.“

— Ще го впиша в списъка на изчезналите… може и да излезе някаква авантюра. Ще ви се обадим, мисис Крюгер.

— Благодаря, шерифе.

Когато той си отиде, Марк се приближи до нея.

— Джени, веднага отивай в леглото! Изглеждаш още замаяна.

— И на двамата ви благодаря, че дойдохте — каза Ерих. — Съжалявам, че вечерта ни завърши така. — Беше прегърнал Джени. Целуна я по бузата. — Ето какво става, като се ожениш за жена с минало. — Изрече го шеговито. Емили се засмя. По лицето на Марк нищо не помръдна. Щом затвориха вратата след тях, Джени безмълвно тръгна по стълбите. Искаше само да си легне.

Учуденият глас на Ерих я спря.

— Джени, нима цялата нощ къщата ще остане в такъв безпорядък?

Глава 20

Джени пиеше втората чаша кафе, когато Руни се появи. Тя подскочи от изненада, щом чу, че вратата щракна.

— Изплаших ли те? — прозвуча приятно гласът на Руни. Очите й бяха мътни, косата, разпиляна от вятъра, хвърчеше около лицето й.

— Руни, тази врата беше заключена. Доколкото си спомням, ти каза, че не ти дават ключ от къщата.

— Сигурно съм намерила някакъв.

— Къде? Моят липсва.

— Че твоя ли съм намерила?

„Разбира се — помисли Джени. — Намерила го е в палтото, което й дадох. Беше в джоба. Слава богу, че не споменах пред Ерих за загубения ключ.“

— Мога ли да си го взема обратно? — попита Джени и протегна ръка.

Руни я гледаше озадачено.

— Откъде да знам, че в твоето палто има ключ. Ние ти върнахме палтото.

— Май не е така, както казваш.

— Да. Клайд ме накара. Той сам го върна. Видях те да го носиш.

— Палтото ми не е в килера — каза Джени.

„А и какво значение има това?“ — помисли си тя и реши да опита по друг начин.

— Нека видя твоя ключ, Руни. Моля те.

Руни извади една тежка връзка от джоба си. Ключовете бяха всеки с отделен етикет: къщата, обора, службата, зърнохранилището…

— Руни, не са ли това ключовете на Клайд?

— Предполагам.

— Трябва да му ги върнеш. Клайд ще се ядоса, като разбере, че си ги взела.

— И той ми каза да не ги вземам.

„Ето как влиза Руни в къщата. Трябва да предупредя Клайд да си крие ключовете. Ерих ще получи удар, ако разбере, че тя се е добрала до тях.“

Джени гледаше към Руни със съжаление. През трите седмици след посещението на шерифа тя не беше виждала Руни, дори избягваше да я среща.

— Поседни. Нека ти налея чаша чай — настоя Джени. Тогава забеляза, че Руни държи под мишница някакъв пакет. — Какво носиш?

— Ти ми каза, че мога да ушия на децата костюмчета. Обеща ми.

— Да. Дай да видя какво носиш.

Руни набързо разви пакета и извади два виолетово-сини джемпъра от кадифе. Шевовете бяха съвършено изработени. Джобовете — избродирани с червено и зелено във формата на ягода. Джени видя, че и на големина ги беше докарала.

— Руни, прекрасни са! — каза тя възторжено. — Ти шиеш много хубаво.

— Радвам се, че ти харесват. На Ардън бях направила пола от този плат и ми останаха парчета. Мислех да й ушия яке, но тъкмо тогава тя избяга. Намираш ли, че синият цвят ще им отива?

— Да. На косите им.

— Исках, преди да шия от този плат, да го видиш, но когато дойдох онази вечер, теб те нямаше и реших да не те безпокоя.

„Идвала е тук вечерта? Невъзможно. Както и да е.“ Приятно й беше с Руни. Трите седмици се изнизаха толкова бавно. Тя непрекъснато мислеше за Кевин. Какво ли му се е случило? Той караше бързо. Карал е чужда кола. Онзи ден пътищата бяха сухи и заледени. Да не би да е катастрофирал? Ами ако се е изплашил и е избягал от Минесота? Но мисълта й се връщаше на едно нещо: Кевин никога нямаше да избяга от театъра.

Чувстваше се ужасно отпаднала. Трябваше да каже на Ерих, че е бременна, да отиде на лекар.

Не сега. Поне не, докато не разбере какво е станало с Кевин. Новините за бебето ще бъдат радостни. Не бива да се съобщават в такава тягостна атмосфера.

Вечерта след тържеството Ерих настоя всяка кристална чаша и всяка чиния от порцелановия сервиз да се изсуши и постави на място.

Когато си легнаха, той й каза: „Изглеждаш много разстроена. Не знаех, че Макпартланд ти е толкова скъп. Не. Нека се поправя. Може би го предчувствах, ето защо дори не съм изненадан, че си имала тайна среща с него.“

Джени се опита да му обясни, но дори и на нея думите й прозвучаха неубедително. Беше твърде изморена, твърде разстроена, за да обсъжда упрека му. Когато тя се обърна, за да заспи, той я прегърна и каза: „Джени, аз съм твоят съпруг. Каквото и да стане, ще бъда винаги до теб. С истината или без нея…“

— Та както вече ти казах, реших да не те безпокоя — обади се Руни.

— О! Какво каза? Извинявай. — Усети, че не беше чула Руни. Погледна през масата. Очите й се бяха прояснили. Колко много я беше съсипала тъгата по Ардън. Липсата на контакт с външния свят.

— Руни, винаги съм искала да мога да шия. Ще ме научиш ли?

Руни се засмя.

— Ако знаеш колко бих искала! Ще те науча не само на шев, но и да плетеш с една кука, ако поискаш.

След няколко минути тя си тръгна.

— Ще взема всичко и утре отново ще дойда — обеща Руни.

— Също както навремето при Каролайн. И тя като теб не можеше нито да шие, нито да плете. Аз я научих. Може и ти да изплетеш хубава кувертюра, преди да ти се случи нещо.

— Здравей, Джени — обади се весело Джо.

„О, боже!“ — ужаси се Джени. Ерих беше само на няколко крачки зад нея с децата.

— Как си, Джо? — запита тя обезпокоена. Гласът й го накара да се огледа. Той веднага забеляза Ерих и поруменя.

— Добро утро, мистър Крюгер. Не ви очаквах.

— Сигурен съм, че не си ме очаквал — каза Ерих студено.

— Исках да присъствам, когато моите момичета вземат първите си уроци по езда.

— Да, господине. Веднага ще донеса седлата. Когато Джо се обърна, Ерих я попита:

— Така ли е свикнал да те нарича Джо?

— Аз съм виновна — каза тя и изведнъж усети, че през последните седмици често употребяваше тези думи.

Джо се върна със седлата и понитата. Момичетата изгаряха от нетърпение да се качат.

— А вие, мисис Крюгер? — обърна се Джо към Джени. — Днес ще яздите ли?

— Не, Джо.

— Не си ли яздила напоследък? — попита я Ерих.

— Не. От известно време ме боли кръстът.

— Не си ми казала.

— Ще ми мине.

Тя все още не можеше да му съобщи за бебето. Почти четири седмици бяха изминали, откакто шерифът Гъндърсън бе идвал, а нямаше никаква вест от него.

Настъпваше пролетта. Около дърветата имаше червеникава мараня. Джо й обясни, че това става точно преди цъфтежа им. Стръкове трева бяха пробили през разкаляната земя. Пилетата излизаха от курника и разучаваха територията наоколо. Напереното кукуригане на петлите се чуваше чак зад обора и хамбара. Една от кокошките си бе избрала вече ъгълче в конюшнята и мътеше яйцата си.

— Джени, откога те боли кръстът? Не искаш ли да идеш на лекар? — попита я загрижено Ерих.

— Не. Нямам нужда от лекар засега. Ще ми мине. — Спомни си, че при предишните две бременности болките в кръста не бяха толкова силни.

Някой вървеше след тях. Беше Марк. Не беше го виждала от онази вечер.

— Здравейте и двамата — каза Марк. Държанието му с нищо не подсказваше, че той си мисли за случилото се.

— Постой да видиш как моите момичета ще яздят — покани го Ерих.

През последните седмици Тина и Бет бързо напредваха в уроците по езда. Джени се усмихна несъзнателно при вида на озарените им от щастие лица, докато те се опитваха да стоят правилно на седлата. Вършеха го с подчертано съсредоточаване.

— Добре изглеждат — изкоментира Марк. — Ще станат първокласни ездачки.

— Те обожават понитата.

— Никога не съм виждал Ерих по-щастлив. Миналата вечер на всички у семейство Хановър показваше снимките им. Емили съжаляваше, че не можеш да присъстваш.

— Не съм могла ли? Къде?

— На вечерята у Хановър. Ерих заяви, че ти не се чувстваш добре. Още ли не си ходила на лекар? И сега чух, че спомена за болки в кръста. А и онзи припадък вечерта. Джени, имала ли си друг път такива припадъци?

— Не. Никога не ми се е случвало. Скоро ще отида на лекар.

Почувства, че Марк се вглежда в нея. Тя нямаше нищо против.

Знаеше, че каквото и заключение да си бе направил от случилото се, той не би я осъдил.

Да му каже ли, че не знае за вечерята у Хановър? И каква полза от това? „Ерих ни остави сами с Марк, за да разбера от него, че е бил сам на вечерята у Хановър.“ И защо постъпва така? Дали защото иска да я нарани, да я накаже за слуховете около името на Крюгер? Какво знаят за тях хората от местното общество? Тя бе убедена, че Емили вече бе разказала на приятелите си за визитата на шерифа у Крюгер.

Ако Ерих разбере, че хората го съжаляват, задето е направил грешка, ще побеснее. Спомни си за неговия бяс, когато Елза му каза, че той е направил петното на стената.

Ерих беше маниак.

Когато Марк понечи да си тръгне, Ерих извика след него: „Ще се видим довечера.“ Довечера ли? И друга вечеря ли ще има? Може би е свързана с неговия бизнес? Както и да е, тя ще чуе по-късно.

Когато момичетата слязоха от понитата, веднага се втурнаха към нея.

— Татенцето ще язди с нас Барон — каза Бет. — А ти, мамо, не искаш ли да яздиш с нас?

Джо отведе понитата в конюшнята.

— Ще се видим скоро, мисис Крюгер — обади се той. Тя знаеше, че Джо никога повече няма да я нарече Джени.

— Хайде, Джени — хвана я под ръка Ерих. — Нали малките ми принцеси добре се справиха?

„Моите принцеси. Моите момичета. Моите дъщери. А не нашите. Само «моите» беше в устата на Ерих. И кога започна всичко това? Господи, не ме изоставяй! Единственото хубаво нещо в живота ми сега е щастието на децата.“

Почти бяха стигнали къщата, когато една кола ги задмина и спря пред входа. Колата беше с червена лампа на покрива. „Шерифът Гъндърсън — сепна се Джени. — Дали знае нещо за Кевин?“ Тя старателно забави крачките си. Не искаше да издаде тревогата си. Щом шерифът излезе от колата, Ерих вплете ръка в нейната. С другата той държеше Тина. Бет тичаше пред тях. „Преданият съпруг застава до жена си, когато тя е в беда — помисли си Джени. — Ето какво трябва да бъде впечатлението пред шерифа.“

Лицето на Уендъл Гъндърсън беше тъжно. Той формално поздрави Ерих и пожела да разговаря насаме с Джени.

Отидоха в библиотеката. Джени се замисли колко любима й бе станала тази стая в последно време. Срещата й с Кевин промени всичко. Шерифът подмина канапето и седна на един от столовете.

— Мисис Крюгер, нямаме никакви данни за бившия ви съпруг. За полицията в Минеаполис случаят е пълна загадка. Нямаме доказателства, че е възнамерявал да остане някъде. В едно от чекмеджетата му са намерени 200 долара, а със себе си той е взел само пътна чанта. От „Гътри“ се съгласиха с мен, че при такива обстоятелства не може да отиде далече. Трябваше още миналия път да разговарям лично с вас. По-лесно щеше да ми е. Обещавам ви, че дам ли ход на издирването, истината ще излезе наяве. Телефонирахте ли на Кевин на девети март следобед?

— Не съм.

— Видяхте ли го вечерта на девети март? — Не.

— Той е напуснал Минеаполис около пет и половина. Ако е тръгнал направо за тук, щеше да стигне до девет вечерта. Да приемем, че е спирал по пътя, за да купи нещо. Къде бяхте между девет и половина и десет през нощта на този понеделник?

— В леглото си. Загасих лампата още преди девет. Бях много изморена.

— Твърдите, че не сте го виждали?

— Не съм.

— Телефонистът на „Гътри Тиътър“ казва, че някаква жена го е търсила. Има ли друга жена, която би могла да го потърси от ваше име? Или близка приятелка?

— Тук близки приятели нямам — каза Джени. — Нито жена, нито мъж. — Тя стана от стола. — Шерифе, никой повече от мен не иска да се намери Кевин Макпартланд. Той е баща на децата ми. Между нас не е имало и най-малък признак на враждебност. Ето защо държа да ми обясните какво имате предвид. Намеквате, че съм го поканила тук, като съм знаела, че съпругът ми ще отсъства от дома. Ако е така, бихте ли ми казали какво общо имам аз с изчезването му?

— Нищо не намеквам, мисис Крюгер. Питам за всичко, което знаете. Ако Макпартланд действително е тръгнал за насам и не се е появил, това ми дава достатъчно основание да смятам този факт за изходна точка на разследването. Ако пък е бил тук и знаем кога е напуснал — това също е следа.

— Мисля, че няма какво повече да обсъждаме с вас — каза Джени, обърна се рязко и напусна библиотеката.

Ерих беше в кухнята при момичетата. Направил им бе сандвичи с шунка и сирене. И тримата сладко ядяха. Джени видя, че за нея няма чиния със сандвичи.

— Ерих, шерифът иска да си тръгва. Може би искаш да го видиш?

— Мамо — погледна я Бет загрижено.

„О, Мишле, ти с твоето шесто чувство!“ Опита се да се усмихне.

— Днес и двете бяхте страхотни на ездата — каза тя. Отиде до хладилника, отвори и си наля чаша мляко.

— Сега по-добре ли знаеш, мамо? — Какво да знам по-добре?

— Когато яздехме понитата, татенцето каза, че дори ако ти не си знаела много добре, Джо е трябвало да знае, че за него си мисис Крюгер.

— Татенцето ли каза това?

— Да — отговори Бет.

— А какво друго каза?

— Каза, че днес Джо, като се върне на обяд, ще намери едно ново кученце, защото Ранди избягал. Може ли да го видим, мамо?

— Разбира се. След обедната почивка ще се разходим дотам. „Значи Ранди е избягал. Ето официалната версия за горкото животно“ — помисли си Джени.

Глава 21

Новото кученце беше ретривър. Дори неопитното око на Джени долови, че кучето е от добра порода.

На пода беше същата постелка, с която Ранди си играеше. Паничката с водата все още бе изписана с неговото име — червени букви, изрисувани от Джо.

Дори майката на Джо бе умилостивена от този дар.

— Ерих Крюгер е честен човек — говореше тя на Джени. — Изглежда, напразно го обвиних, че е направил нещо на кучето на Джо миналата година. Ако го беше убил, щеше да дойде и да каже, както постъпи сега.

„Само че сега аз го видях“ — помисли си Джени, но веднага се упрекна, че е несправедлива към Ерих.

— Пипай го много внимателно — инструктираше сестра си Бет. — Да не го нараниш.

— Много мили деца са — продължи Мод Икърс. — Приличат на вас с изключение на косите.

Днес Джени почувства нещо различно в отношението на Мод към нея. Сякаш се поколеба, преди да я покани — беше сдържана. Джени не би приела от всеки чаша кафе, но се учуди, че не й го предлагат.

— Как е името на кученцето? — попита Бет.

— Ранди — каза Мод. — Джо реши, че това е друг Ранди.

— Естествено — изкоментира Джени. — Знаех си, че Джо няма така лесно да забрави предишния Ранди. Твърде добросърдечен е.

Седяха на масата в кухнята. Джени се усмихваше на другата жена. Но за нейно учудване по лицето на Мод сякаш се четеше упрек, а и тя не закъсня да го произнесе на глас:

— Оставете сина ми на мира, мисис Крюгер. Той е едно обикновено селско момче. Имам си достатъчно грижи вече с него, като гледам, че брат ми го мъкне по кръчмите. Джо твърде много мисли за вас. Може би не е моя работа да ви го казвам, но сте омъжена за най-известния човек в нашата община и трябва да държите на положението си.

Джени дръпна назад стола си и се изправи.

— Какво искате да ми кажете с това?

— Мисля, че много добре ме разбрахте. С жена като вас човек може само беля да си навлече. Съсипаха живота на брат ми заради онази злополука в обора. Не може да не сте чули, че Джон Крюгер го обвини за смъртта на Каролайн. Допуснал небрежност, защото си загубил ума по нея. Джо е всичко, което имам на този свят. Не искам да му се случват злополуки и неприятности от този род. — Думите излизаха все по-яростни от устата й. Бет и Тина спряха да играят с кученцето. — И още нещо да ви река: много сте глупава, като допускате бившия си съпруг да се влачи тук, когато всеки знае, че Ерих е в хижата и рисува.

— Какво говорите?

— Не клюкарствам. Една вечер бившият ви съпруг беше дошъл и питаше за пътя до къщата. Един такъв висок. Представи се. Похвали се, че сте го поканили да дойде. Каза, че от „Гътри“ току-що са го наели, за да играе. Аз му показах пътя до дома ви, но честно да ви кажа, не ми беше приятно.

— Веднага трябва да телефонирате на шерифа Гъндърсън и да му кажете всичко, което знаете — каза Джени с престорено равен глас. — Кевин никога не е идвал при мен в къщата, и шерифът го издирва. Той е вписан в списъка на изчезналите.

— Как така не е идвал? — повиши още повече глас Мод.

— Не е. Казвам ви, че не е идвал. Моля ви, веднага се обадете на шерифа Гъндърсън. И много ви благодаря, че ни позволихте да видим кученцето.

Кевин е идвал до къщата на Мод!

На всичко отгоре й се похвалил, че Джени го е извикала. А Мод му показала пътя за къщата, която е на три минути с кола.

Кевин обаче не беше пристигнал.

— Мамо, не стискай така ръката ми — упрекна я Бет.

— О, извинявай, любов моя. Не съм го направила нарочно. Тя трябва да се махне оттук. Веднага. Не. Това вече не беше възможно. Не би могла да го направи, преди да разбере докрай какво се е случило на Кевин.

А най-важното… тя носеше в утробата си човешко същество — петото поколение Крюгер, което принадлежи на това място, чието законно наследство по правото на първородството е тази земя.

По-късно Джени си спомняше за вечерта на седми април като за последните спокойни часове. Когато се прибра с децата, Ерих го нямаше. „Чудесно — мислеше си тя. — Поне няма да ми се налага да се преструвам. Като го видя, ще му кажа за разговора с Мод. Тя сигурно вече се е обадила на шерифа. Дали Ерих ще се върне тази вечер? Но защо му е било на Кевин да казва, че аз съм го повикала тук? Какво ли е станало с него?“

— Какво искат за вечеря дамите? — обърна се тя шеговито към момичетата.

— Кренвирши — каза Бет.

— Сладолед — добави с надежда Тина.

— Знаменито — възкликна Джени. Тя чувстваше как лека-полека момичетата й се изплъзват. Тази вечер поне това няма да се случи.

Позволи им да вземат чиниите със себе си и седнаха на канапето да гледат „Вълшебникът от Оз“. Ядяха кренвирши и отпиваха от чашите кока-кола, докато наблюдаваха постановката. Когато и двете заспаха, Джени ги занесе в спалнята им. Разсъблече ги, закопча им пижамките, изми лицата им с влажен топъл пешкир и ги сложи в леглата. Кръстът я наболяваше. Повече няма да може да ги носи на ръце. Тежаха й. Набързо разтреби стаята, огледа канапето, да не би да са останали трохи.

Спомни си за вечерите в апартамента, когато беше изморена — оставяше чиниите в пълната с вода мивка, вземаше си чаша чай в леглото и една приятна книжка. После си спомни за сутрините, когато тичаше с децата до детската градина, постоянната грижа за пари, самотата.

Часът беше девет, когато тя мина през стаите, за да провери има ли оставени лампи да светят. В трапезарията тя спря пред кувертюрата на Каролайн. Каролайн е искала да рисува, но е била подигравана за желанието си. Беше хвърлила силите си в нещо полезно. Цели единадесет години е трябвало да минат, преди да бъде прогонена. Дали и тя е изпитвала чувството, че е външен човек, който не принадлежи към този род?

Бавно изкачвайки стълбите, Джени разбра колко й е близка жената, която бе живяла в тази къща.

Чудеше се дали Каролайн е влизала в тази спалня със същата безнадеждност, която сега тя изпитваше.

Късно сутринта шерифът Гъндърсън се появи отново. Джени пак бе сънувала своите чудати сънища — разхожда се в гората и вдишва аромата на боровете. Търсеше ли в сънищата си хижата?

Когато се събуди, се почувства зле. Дали сутрешното й неразположение имаше нещо общо с бременността? И доколко тревогата й за Кевин е свързана с това нейно състояние?

В девет, както обикновено, Елза се появи — тиха и мрачна. С прахосмукачка и препарати за почистване на прозорците тя изчезна от погледа й.

Все още четеше приказка на момичетата, когато Уендъл Гъндърсън пристигна. Не се беше облякла и само наметна пеньоара си върху нощницата. Дали Ерих щеше да възрази, че в този вид разговаря с шерифа? Пеньоарът беше затворен с цип до шията й.

Знаеше, че е бледа. Бе събрала косата си в кок. Шерифът се появи на външната врата.

— Мисис Крюгер, мисис Крюгер! — повтори той и в гласа му Джени долови възбуда. — Миналата нощ по телефона ми се обади Мод Икърс.

— Аз я помолих за това.

— Така каза и тя. Не ви се обадих веднага, защото исках да обмисля накъде може да се е отправил Кевин, щом не е дошъл при вас.

Възможно ли бе шерифът наистина да й вярва? Лицето му, гласът му бяха толкова сериозни. Не. Той изглеждаше като играч на покер, който тепърва започва да разиграва картите си.

— Помислих, че като чужд човек не е улучил портала на къщата ви и е тръгнал в друга посока… към брега на реката.

„О, боже! Брегът на реката! Ами ако Кевин е карал бързо и все направо? Пътят там е доста тъмен, може и да е стигнал до реката!“

— Засега само разследваме, но съм длъжен да ви кажа какво се е случило. Намерихме в реката бял буик. Покрит е с лед. Издърпахме го на брега.

— Кевин?! — Знаеше вече какво ще й каже шерифът. Лицето на Кевин се появи пред очите й като светкавица.

— В колата е тялото на някакъв мъж, мисис Крюгер. Трудно е да се разпознае лицето, но, общо взето, съответства на описанието на Кевин Макпартланд. Облеклото е същото, с което е бил вечерта. А в джоба има шофьорска книжка на Макпартланд.

— О, Кевин! — тихо изстена Джени. — О, Кевин! — опита се да говори, но разбра, че не може.

— Ще ни трябвате за идентифицирането.

Не. Тя искаше да изкрещи „Не“. Кевин беше толкова суетен. А сега, казват, бил обезобразен. Не могат дори да го разпознаят. О, боже!

— Мисис Крюгер, може би ще поискате да наемете адвокат? — Защо?

— Защото става дума за смъртта на Макпартланд й вас ще ви разпитват. Сега, ако не искате, не казвайте нищо повече.

— Ще отговоря на вашите въпроси… каквито и да са те.

— Добре. Ще ви попитам отново дали Макпартланд е идвал вечерта в понеделник, на девети март?

— Казах вече, не е идвал.

— Мисис Крюгер, имате ли топло кестеняво зимно палто?

— Да. Не. Искам да кажа, дадох го. Защо?

— Спомняте ли си къде сте го купили?

— Да. В Ню Йорк, в магазин „Маси“.

— Страхувам се, че има много още да обяснявате, мисис Крюгер. В колата, на седалката, до неговото тяло е намерено точно такова палто с етикета на „Маси“. Трябва да го погледнете и да кажете за същото ли става въпрос.

Глава 22

Разпитът бе проведен седмица по-късно. За Джени седмицата бе неописуем ад. Тя видя в моргата обезобразеното, но не до такава степен, че да не може да го разпознае, лице на Кевин. В съзнанието й просветнаха спомените от техния сватбен ден в църквата „Санта Моника“. „Аз, Дженифър, вземам теб, Кевин… докато смъртта ни раздели.“ Никога неговият живот не е бил така свързан с нейния, както сега. „О, Кевин, защо ме последва тук?“

— Мисис Крюгер! — гласът на шерифа я зовеше за идентификацията.

Гърлото й пресъхна. Тази сутрин дори не бе могла да преглътне чая си.

— Да — прошепна тя, — това е моят съпруг. Зад гърба й някой се изсмя.

— Ерих, Ерих, не исках да кажа…

Но той си беше вече тръгнал. Стъпките му решително кънтяха по пода. Когато тя стигна до колата, той беше вътре. Лицето му — каменно студено. По пътя не я заговори.

По време на разпита едни и същи въпроси бяха задавани десетки пъти.

— Мисис Крюгер, Макпартланд е казал на много хора, че вие сте го поканили в къщата в отсъствието на съпруга си.

— Не съм.

— Мисис Крюгер, кой е домашният ви телефонен номер? Тя им го даде.

— Знаете ли телефонния номер на „Гътри Тиътър“? — Не.

— Нека ви го кажа. Може би ще си припомните нещо. Той е 555–2824. Познат ли ви е този номер?

— Не.

— Мисис Крюгер, държа копие от телефонната сметка, дошла във фермата на Крюгер. Тук е отбелязан разговор с „Гътри Тиътър“ на девети март. Все още ли твърдите, че нищо не знаете?

— Да.

— А палтото ваше ли е, мисис Крюгер?

— Да. Бях го дала.

— Имате ли ключ от къщата на Крюгер?

— Да, но съм го загубила.

„Палтото — тутакси помисли тя. — Разбира се, че ключът ми беше в палтото.“ И тя каза това на съдията.

Той извади нещо от джоба си — беше ключът. Ключодържателят беше с нейните инициали — Дж. К. Ключът, който Ерих й беше дал.

— Ваш ли е?

— Така изглежда.

— Давали ли сте го на някого, мисис Крюгер? Моля ви, кажете ни истината.

— Не. Не съм.

— Този ключ беше намерен в ръцете на Макпартланд.

— Невъзможно.

Като свидетел Мод постоянно повтаряше историята, която бе разказала на Джени: „Той каза, че бившата му съпруга искала да се види с него, и аз му показах пътя. Сигурна съм, съвсем сигурна съм за датата. Той дойде вечерта, когато убиха кучето на сина ми.“

Клайд Тумис се притесняваше на свидетелската скамейка, езикът му бе сякаш вързан, но даде честно показанията си.

— Казах на жена си, че тя си има палто за всеки ден, старото й зимно палто. Сгълчах я, че го е взела, върнах го в къщата на Крюгер още същия ден, в който жена ми го бе облякла.

— А мисис Крюгер знаеше ли това?

— Не зная, може и да го е пропуснала. Килерът не е чак толкова голям и аз го закачих до нейния скиорски костюм, който тя винаги носеше.

— Не съм забелязала.

Може би тя не бе обърнала внимание.

Ерих също даде показания. Въпросите към него бяха кратки и произнесени с уважение.

„Мистър Крюгер, бяхте ли си у дома в понеделник вечерта, на девети март?“

„Съобщихте ли, че имате намерение да рисувате вечерта?“

„Знаехте ли, че съпругата ви е в контакт с бившия си мъж?“

Ерих отговори точно, претегляйки всяка дума, без да влага чувство. Джени го наблюдаваше от първия ред. Дори за секунда той не я погледна. Ерих, който мразеше да говори до телефона, Ерих, който беше един от най-потайните хора, които познаваше, който се бе отчуждил от нея, защото се разстрои от телефонния й разговор с Кевин и от срещата й с него.

Разпитът привърши. Официалното становище бе смърт от удавяне. Но когато Джени напусна съда, тя знаеше какво говорят хората за нея. Най-малкото бе, че се е виждала тайно с бившия си съпруг. А най-лошото — че тя го е убила.

В трите седмици, последвали разпита, двамата с Ерих се хранеха мълчаливо — ако той заговореше, правеше го с момичетата. Само свръхчувствително ухо можеше да долови напрежението между двамата. Когато приспиваше децата, тя никога не беше сигурна дали той ще остане в къщата. Чудеше се къде отива. В хижата ли? Или у приятели? Не смееше го пита. Останеше ли да спи в къщата, отиваше спалнята на баща си, която не беше използвана от години.

Нямаше с кого да сподели болката си. Нещо й подсказваше, че той ще преодолее себе си. Имаше мигове, когато я гледаше с такава нежност, че Джени едва се сдържаше, да не го прегърне, беше готова да го моли да й повярва.

Тихо оплакваше Кевин. Можеше да постигне толкова много, беше надарен. Ако си бе наложил, ако не се забъркваше в женски истории, ако пиеше по-малко.

Но как е попаднало палтото й в колата?

Една вечер тя слезе долу и завари Ерих да пие кафе.

— Джени, трябва да поговорим.

Без да знае какво изпитва — облекчение или тревога, — тя седна до него. Беше си облякла нощницата и пеньоара, който Нана й бе подарила. Наблюдаваше внимателно Ерих.

— Това червено много ти отива на косата. Тъмен облак над аленочервено. Символично, нали?[2] Като тъмни тайни в душата на грешница. Затова ли си се облякла така?

Ето какво ще обсъждат.

— Сложих си пеньоара, защото в момента ми е студено.

— Много ти отива. А може би очакваш някого? „Странно, въпреки всичко изпитвам жал към него. Кое всъщност му е причинило по-голяма болка — неочаквано си помисли тя, — смъртта на Каролайн или фактът, че тя се е канела да го напусне?“

— Никого не очаквам, Ерих. Ако не ми вярваш, защо не останеш довечера, за да се убедиш сам?

Би трябвало да се обиди и да се ядоса, но никакво чувство не беше останало у нея освен жалостта към него. Той изглеждаше толкова разтревожен, толкова уязвим. Винаги когато изпадаше в такива състояния, сякаш се подмладяваше. Заприличваше почти на момче.

— Ерих, съжалявам за всичко. Зная, че хората клюкарстват зад гърба ми и че тежко го понасяш. Но нямам никакво логично обяснение за това, което се случи.

— Палтото ти.

— Не зная как е попаднало в колата.

— И мислиш, че ти вярвам.

— Ще ми повярваш.

— Джени, искам да ти повярвам, но не мога. Вярвам в едно — ако си се съгласила Макпартланд да дойде тук, то е било само защото си искала да го предупредиш да стои далеч от нас. Това приемам. Но не мога да живея с лъжа. Признай, че си го поканила тук. Тогава ще забравя всичко. Не си искала да влиза у дома и си го накарала да подкара към брега на реката. Предупредила си го и си държала в ръка ключа си. А може би е посегнал на теб? Бори ли се с него? Палтото ти се е изплъзнало, като си побягнала от колата. Вероятно, когато той се е опитал да завие обратно, е потеглил напред. Джени, това аз го разбирам. Но кажи, че е така. Не ме гледай с тези големи невинни очи. Не гледай, като че ли си невинна жертва. Признай, че лъжеш, и аз ти обещавам никога повече да не споменавам за случая. Обичаме се силно. Любовта помежду ни още съществува.

Поне беше напълно искрен. Тя се чувстваше така, сякаш седи върху планина, гледайки към долината, и наблюдава какво става долу като незаинтересован зрител.

— По-лесно щеше да е, ако беше така, както ти казваш. Но е смешно: всеки от нас е продукт на собствения си живот. Нана презираше лъжците. Казваше ми: „Щом не искаш да излезеш с някого, не му казвай, че те боли глава или че имаш да решаваш задачи по математика.“

— Не говорим сега за задачи по математика — отсече Ерих.

— Отивам да си легна, Ерих. Лека нощ. Няма смисъл да продължаваме по този начин.

А доскоро те тръгваха нагоре към спалнята под ръка!

Ерих не й отговори, макар че тя бавно изкачваше стълбите, за да му даде време за отговор.

Заспа бързо, потънала в мъчителни сънища. Спеше неспокойно. В просъница сякаш тя самата се движеше около леглото. Отново сънуваше: този път тя беше в колата и се бореше с Кевин. Той искаше ключа…

После беше в гората, търсеше нещо. Разбутваше с ръка близките дървета и докосваше плът.

Пръстите й почувстваха очертания на чело, допир на мигли. Нечии коси докосваха бузата й.

Стискайки устни, за да не изпищи, тя затърси с ръка нощната лампа върху масата. Рязко натисна ключа и диво се огледа наоколо. Нямаше никого. Беше сама в леглото, сама в стаята.

Отново се отпусна на възглавницата. Тялото й безпомощно трепереше. Трепереха дори мускулите на лицето й.

„Ще полудея, ще си загубя ума“ — си мислеше. Тя не посмя да загаси лампата. Когато отново заспа, първите лъчи на зората проникваха през затъмнените прозорци.

Глава 23

Събуди се след изгрев слънце и си спомни за случилото се през нощта. „Лош сън сънувах. Истински кошмар.“ Объркана, Джени загаси лампата и стана от леглото.

Времето навън започваше да се оправя. Дърветата бяха напъпили. От курника дочу пеенето на герестия петел. Отвори прозореца и се заслуша в звуците, идващи от фермата. Усмихна се, като чу мученето на теленцата, които търсеха майките си.

Разбира се, че беше само един кошмар. Но чувството, че сънят може да е бил истина, все още я държеше в плен. Студена пот я обливаше, като се сещаше за онова докосване по лицето. Дали бе само халюцинация?

Ами сънят й, че в колата се бори с Кевин? Възможно ли беше да е телефонирала на Кевин? Онзи ден тя бе толкова объркана, защото непрекъснато си мислеше за думите на Ерих по време на празничната им вечеря в ресторанта и осъзнаваше, че Кевин може да разстрои брака й. Как би могла да забрави, ако го е повикала по телефона?

Контузията след катастрофата. Лекарят я беше предупредил в бъдеще да обръща внимание на всяко главоболие.

Тя действително страдаше от главоболие.

Взе душ, завърза косата си назад и я вдигна нагоре, обу джинсите си и облече топъл вълнен пуловер. Момичетата още спяха. Ако можеше да се успокои, нямаше да е зле да хапне нещо на закуска. Беше загубила около четири килограма през трите месеца. Страхуваше се да не се отрази лошо на бебето.

Тъкмо сложи чайника на котлона, и зърна главата на Руни, която минаваше покрай прозореца. Този път Руни почука на вратата.

Очите й бяха бистри, лицето — съсредоточено.

— Трябва да те видя.

— Седни, Руни. Чай или кафе искаш?

— Джени! Днес Руни е забравила чудатостите си. Обидих те, но ще се поправя.

— С какво си ме обидила?

Очите на Руни се напълниха със сълзи.

— Толкова добре се чувствам, когато съм с теб. Какво по-хубаво от това, да научиш младо момиче да шие. Прави ме щастлива. И никак не те обвинявам, че си се срещнала с него. Да се живее с мъжете Крюгер, не е лесно. И Каролайн го разбра. Разбрах го и аз. Никога нямаше да заговоря за това.

— За кое това? Руни, няма за какво да се разстройваш!

— О, Джени! Има за какво. Миналата нощ казах на Клайд, че искам да ти покажа синьото рипсено кадифе и да те питам харесваш ли цвета му. Беше късно вечерта, същата вечер се навършваше годишнина от смъртта на Каролайн… около десет часа. Може би споменът за Каролайн ме правеше толкова неспокойна… Реших да видя дали светят лампите ви в кухнята. И тогава те видях, че се качваш в бялата кола. Видях те, че замина с него надолу по пътя, към брега на реката. Но кълна ти се, Джени, кълна ти се, че не съм искала да те нараня.

Джени прегърна разтрепераната жена.

— Зная, че не би ме наранила.

„Била съм с Кевин — помисли си Джени. — Отишла съм с него. Не. Не вярвам да съм го сторила. Това не бих могла да повярвам.“

— А Клайд рече, че е задължен да каже на Ерих и на шерифа — изхълца Руни. — Сутринта казах на Клайд, че аз съм забъркала всичко, че аз съм виновна. А той ми рече, че ме видял, като съм носела плата под мишница вечерта, и решил да говори с Ерих и шерифа. Джени, ще излъжа заради теб. Хич не ме интересува какво ще си кажат. Причинявам ти болка.

— Руни — спокойно изрече Джени. — Опитай се да разбереш. Мисля, че ти грешиш. Вечерта си бях в леглото. Никога не съм се обаждала на Кевин, нито съм го молила да идва тук. Няма да излъжеш, ако им кажеш, че си сбъркала. Обещавам ти.

Руни тежко въздъхна.

— Сега вече мога да пия кафе. Обичам те, Джени. Понякога си мисля, като те гледам, че Ардън никога няма да се върне, но някой ден сигурно ще го преживея.

Беше късно сутринта, когато влязоха в къщата — шерифът, Ерих и Марк. Защо и Марк?

— Знаете защо сме тук, мисис Крюгер, нали?

Тя слушаше внимателно. Говореха за някой, когото тя не познаваше, но когото бяха видели в колата.

Ерих вече не изглеждаше сърдит, а само натъжен.

— Очевидно Руни иска да се откаже от показанията си, но такава информация не можем да скрием от шерифа. — Доближи се до нея, сложи ръце на лицето й и я погали по косата.

Джени не можеше да си обясни защо се почувства като разсъблечена на публично място.

— Скъпа моя — бавно изрече Ерих, — тези хора са твои приятели. Кажи им истината.

Тя се изправи, хвана ръцете му и ги отблъсна. Чувстваше, че ще се задуши, ако не го стори.

— Казах вече истината.

— Имате ли някакви видения, мисис Крюгер? — Гласът на шерифа не беше груб.

— Веднъж само съм била в безсъзнание. — И тя с няколко думи им разказа за катастрофата. През цялото време съзнаваше, че очите на Марк я изучават. „Сигурно си въобразява, че съм измислила всичко.“

— Мисис Крюгер, все още ли обичахте Макпартланд? „Какъв ужасен въпрос, и то пред Ерих. Какво унижение е това за него!“ Да можеше да избяга оттук. Да вземе момичетата. Да го остави сам с неговия живот. Но в утробата си тя носеше неговото дете. Ерих щеше да обича сина си. А тя непременно щеше да роди момче. В това не се съмняваше.

— Не както си го представяте — отговори тя.

— Нима не е истина, че публично сте показвали любовта си? Потвърдиха го келнерката и двама свидетели от ресторант „Гроувланд“. Те бяха направо шокирани.

За миг само й се стори, че ще се разсмее. „Много лесно, се шокират. Кевин ме целуна на тръгване. Аз не го целунах.“

— А може би трябваше друго да ви питам, мисис Крюгер. Не се ли разстроихте, като видяхте, че бившият ви съпруг се появява тук? Не беше ли той заплаха за брака ви?

— Какво искате да кажете?

— Отначало сте казвали на мистър Крюгер, че сте вдовица. Мистър Крюгер е богат човек. Той осиновява децата ви. Макпартланд можеше да превърне в пух и прах новото ви положение.

Джени погледна към Ерих. Искаше да каже, че още преди женитбата им Ерих знаеше за нея и Кевин, че Кевин се съгласи да подпише документите за децата.

Но какво ще постигне? Ерих трудно щеше да го понесе. Той не би могъл да разчита повече на приятелите си, разберат ли, че ги е лъгал. Тя избягна директния му въпрос.

— Съпругът ми и аз бяхме на едно мнение. Не искахме Кевин да идва тук и да разстройва децата.

— Но келнерката е чула, когато е казал, че няма да се откаже от намеренията си и ще спре осиновяването. Чула също вашите думи: „Предупреждавам те, Кевин.“ Оттук заключаваме, че той е бил опасен за брака ви, нали, мисис Крюгер?

Защо Ерих не й помогне? Тя го погледна и видя как лицето му потъмня от гняв.

— Шерифе, мисля, че си позволявате много — обади се студено Ерих. — Нищо не би могло да засенчи нашия брак. Дори и Кевин, жив или мъртъв. Знаем, че Руни е душевноболна. Жена ми отрича да е била в колата на Кевин. Имате ли други обвинения? Ако нямате, моля, престанете да я измъчвате.

Шерифът кимна с глава.

— Добре, Ерих. Но те предупреждавам. Има голяма вероятност разпитът да бъде подновен.

— И така да е. Ще го приемем.

До известна степен Ерих я защити. Джени се впечатли от държанието му. Беше ли започнал да се примирява с положението?

— Не казвам, че ще има нов разпит. Едва ли новите показания на Руни биха изменили по същество нещата. Не съм убеден… Но нищо няма да се промени, докато мисис Крюгер не започне да си спомня какво точно се е случило. Мисля, че са малко хората, които се съмняват в присъствието й в колата.

Ерих придружи шерифа до колата му. Няколко минути те съсредоточено разговаряха. Марк стоеше зад гърба й.

— Джени, бих желал да ти уредя час при лекар.

По лицето му се четеше дълбока загриженост. Заради нея ли беше или заради Ерих?

— Познавам един лекар в Уевърли. Не ми изглеждаш добре. За теб всичко това беше голямо преживяване.

— Държа се. Благодаря ти все пак.

Трябваше да се махне от къщата. Децата играеха в стаята. Тя отиде при тях.

— Хайде да излезем на разходка. Навън беше пролет.

— Може ли сега да пояздим? — попита Тина.

— Сега не — уверено й отговори Бет. — Татко каза, че ще ни вземе със себе си.

— Искам да дам захар на Звънчето.

— Разбира се, ще отидем до обора — съгласи се охотно Джени.

За момент тя си представи колко хубаво би било да пояздят с Ерих. Той — Барон, тя — Огненото момиче. И то в такъв прекрасен ден като днешния.

Завариха в обора Джо натъжен. Откакто Джени разбра, че Ерих я ревнува от него, тя старателно го избягваше.

— Как е Ранди Втори?

— Чудесно. Сега той, аз и чичо ми живеем в града. До пощата. Някой ден трябва да наминете да го видите.

— Оставил си майка си сама? — Да.

— Джо, кажи ми, защо се преместихте от родния си дом?

— Защото с мама е трудно. Неприятно ми е, мисис Крюгер… Джени, за това, което ти е наговорила. Обясних й, че щом си казала, че не си видяла Кевин онази нощ, значи ти е било необходимо да кажеш така. Казах и колко си добра с мен, че почти щях да загубя работата си, когато Барон избяга, ако не беше ти. Ако Мод си гледаше работата, тук нямаше да се носят толкова клюки за теб. За първи път ли се изгубва кола към реката? Хората щели да кажат „Срамота“. Затова пък сега всички се присмиват на теб и мистър Крюгер: „Ето какво стана, като се остави да му завърти главата една използвачка от Ню Йорк!“

— Джо, моля те — каза Джени и го хвана за ръка. — Достатъчно главоболия създадох тук. Майка ти сигурно също се е разстроила. Джо, моля те, върни се при нея.

— В никакъв случай. А пък ако искаш да дойдеш и да видиш Ранди или с момичетата… когато кажеш, ще ви заведа. Само ми кажи.

— Шшт, Джо. Няма полза от такива приказки — каза тя и показа с ръка към отворените врати на обора. — Някой може да ни подслушва.

— Хич не ме е грижа кой ще ме чуе. — Ядът от лицето му изчезна. — Джени, ще направя всичко, за да ти помогна.

— Мамо, да си тръгваме вече — задърпа я Бет.

Но какво каза Джо, че толкова я заболя? Да, спомни си.

— Джо, казал си на майка си, че не било нужно да казва, че съм била в колата. Джо, защо си й казал така?

Лицето му почервеня. Той мушна ръката си неловко в джоба, полуобърнат към нея. Когато заговори, гласът му беше почти шепот:

— Джени, не е необходимо да се преструваш пред мен. Аз бях там. Страхувах се да не съм оставил вратата на Барон отворена. И тъкмо минавах напряко през овощната градина, когато видях Руни. Тя беше почти до къщата ви. Спрях, защото не исках да разговарям с нея. Тогава колата тръгна, онзи голям бял буик, отвори се входната врата и ти изтича от къщата. Видях те да влизаш в колата, Джени, но, кълна се, че никога на никого няма да кажа. Аз… аз те обичам, Джени.

Той извади ръката си от джоба и я прегърна.

Глава 24

Ерих се върна тъкмо когато слънцето залязваше над полето. Джени беше решила, че каквото и да се случи, ще му каже за детето. Всичко стана далеч по-лесно, отколкото тя си мислеше. Ерих носеше със себе си онези картини, които щеше да изложи в Сан Франциско.

— Какво мислиш за тях? — попита я той. Нищо в гласа му не подсказваше, че тази сутрин са имали среща с шериф Гъндърсън.

— Прекрасни са, Ерих.

„Да му кажа ли какво е казал Джо? Или да почакам? Когато отида на лекар, сигурно ще разбера дали бременните жени изпадат в състояние на амнезия.“

Ерих я гледаше с любопитство.

— Искаш ли да дойдеш с мен в Сан Франциско, Джени?

— Ще поговорим за това по-късно. Той я прегърна.

— Не се страхувай, скъпа. Аз ще се грижа за теб. Когато днес шерифът Гъндърсън те обезпокои, разбрах, че каквото и да е станало през онази нощ, ти си целият ми живот. Имам нужда от теб.

— Ерих, чувствам се объркана.

— Защо, скъпа моя?

— Ерих, не си спомням да съм излизала с Кевин, но Руни не би могла да лъже.

— Не се тревожи. Тя не е сериозен свидетел и точно това е доброто. Гъндърсън ме увери, че е готов да обърне нещата срещу нея, ако се налага.

— Да не искаш да кажеш, че ако някой потвърди, че ме е видял в колата, ще ме обвинят в престъпление.

— Не е нужно сега да говорим по този въпрос. Друг свидетел освен нея няма.

„За съжаление такъв свидетел има — мислеше си Джени. — Дали някой не е чул какво каза днес Джо? Той говореше високо.“ Майка му се страхуваше, че и той като чичо си е започнал да попийва. Ами ако в някой бар се довери някому, че е виждал Джени да се качва в колата на Кевин?

— Бих ли могла да забравя, че съм излизала?

Ерих я притисна до себе си и прекара пръсти през косата й.

— Палтото ти не е било при теб. Когато са намерили Кевин, в ръката му е имало ключ. Както ти подсказах, той вероятно е наминал при теб. Може би ти си се съпротивлявала, но Кевин е измъкнал ключа от ръката ти. Точно тогава колата е започнала да се плъзга към реката. Ти си успяла да излезеш, преди да потъне във водата.

— Не зная — прошепна Джени. — Не вярвам в това. По-късно, когато стана време да се качат в спалнята, Ерих й каза:

— Скъпа, облечи синьозелената нощница.

— Не мога.

— Не можеш ли?

— Малка ми е. Бременна съм.

Спомни си колко неприятно му беше на Кевин, когато му каза първия път, че очаква дете.

„Джени, не можем да си го позволим сега. Освободи се от този товар.“

А Ерих извика от радост.

— Скъпа! О, Джени, ето защо ми изглеждаш толкова време като болна. О, сладката ми. Ще бъде ли момче?

— Сигурна съм, че ще е син — каза през смях Джени. — Той вече ми създаде за три месеца двойно повече грижи, отколкото двете момичета през деветте месеца.

— Скъпа, веднага да отидем при лекар! Моят син! Нали нямаш нищо против да го наречем Ерих? Това е семейна традиция.

— И на мен ми се иска така да се казва.

Когато я прегърна на кушетката, всички недоразумения помежду им се стопиха.

— Джени, изживяхме криза. Нека тя остане в миналото. Когато се върна от Сан Франциско, ще дам голям прием. Сега ти не бива да пътуваш. Ние ще дадем добър урок на това общество. Осиновяването ще бъде завършено през лятото. Макпартланд, прости ми, не никаква опасност. О, Джени…

„Не е опасност ли? — повтори наум тя. — Да му кажа ли за Джо? Не, тази вечер е посветена на сина ни.“

Ерих вече я очакваше в леглото, когато тя излезе от банята.

— Липсваше ми, Джени. Чувствах се така самотен.

— И аз бях самотна. — Физическата им близост, възпламенена от раздялата, я накара да забрави за седмиците страдание.

— Обичам те, Джени. Толкова те обичам — шептеше Ерих.

— Ерих, мислех, че ще полудея без теб.

— Зная. Джени?

— Да, скъпи?

— Тревожа се на кого ли ще прилича бебето ни?

— Мм, надявам се на теб… ще бъде твое копие.

— Колко се надявам и аз, че ще е така.

Дишането на Ерих се успокои. Тъкмо се унасяше в сън, когато почувства, че я обля хладен душ. О, боже! Дали Ерих се съмнява от кого е бебето? Разбира се, че не. Просто нервите й са силно разстроени… всичко сега я вълнува и разстройва. Но думите му така прозвучаха, сякаш…

На сутринта той й каза:

— Скъпа, чух те да плачеш в съня си.

— Не помня.

— Обичам те, Джени.

— Любовта означава доверие, Ерих. Запомни, скъпи, че любовта и доверието вървят ръка за ръка.

След три дни той я заведе на преглед в Гранайт Плейс. Доктор Елмендорф веднага й хареса. Беше мъж между петдесетте и шестдесетте, нисък и плешив. Очите му подсказваха, че е хитър човек.

— Имате кървене, мисис Крюгер.

— Да, така беше и с двете момичета, но се чувствах добре.

— И тогава ли бяхте толкова отслабнала в първите месеци?

— Не.

— Винаги ли сте били анемична?

— Не.

— А някакви усложнения при раждането ви?

— Не зная — осиновена съм. Баба ми никога не ми е споменавала нищо. Родена съм в Ню Йорк. Ето всичко, което зная за себе си.

— Разбирам. Трябва да ви подсилим. Имам усещането, че сте преживели голямо напрежение.

„Колко деликатно го каза“ — помисли си Джени.

— Ще ви предпиша витамини. И никакво вдигане на тежки предмети. Дайте си почивка от всичко.

Ерих седеше до нея. Посегна за ръката й и я погали.

— Ще се погрижа добре за нея, докторе.

— Мисля, че най-добре ще е да се въздържате от съпружески контакти през следващите няколко месеца, а дори и през цялата бременност. Ще бъде ли това проблем за вас?

— Никакъв проблем, след като от това зависи Джени да роди здраво дете.

Докторът кимна одобрително с глава. „За съжаление точно това е проблемът“ — каза си Джени. Дали лекарят разбираше, че единствено от съпружеските връзки зависи тяхната близост, както и да се затворят вратите на ревността и подозрението помежду им, да се спре натискът на общественото мнение?

Глава 25

Пролетта дойде късно с проливните си следобедни дъждове и топлото слънце. Земята се покри с гъста и тучна зеленина. Полето от люцерна, сега украсено със сини цветове, бе в очакване на първата коситба.

В далечината по склоновете, които се спускаха към брега на реката, кротко пасеше добитъкът. Клоните на дърветата протегнаха отново ръце, за да съберат ведно шумолящите си листа и да изплетат заслон в зелено. Сърнички притичваха през гората, застояваха се, заслушваха се и бързаха да се шмугнат в храстите, където намираха защита.

Дори къщата грейна от хубавото време. Колкото тежки да бяха завесите вътре, не можеха да устоят на полъха отвън — смес от теменужки, нарциси и рози.

За Джени промяната в природата бе добре дошла. Топлината от пролетните слънчеви лъчи прогони студа от тялото й. Ароматът на цветя, проникващ отвън, измести тежката борова миризма в стаите. Сутрин тя ставаше от леглото, отваряше прозорците и се наслаждаваше на свежия нежен ветрец. Не й помогнаха хапчетата, които взимаше сутрин — хапнеше ли нещо, веднага го повръщаше. Ерих настояваше да не става от леглото — носеше й закуската там. Малко по-късно гаденето преминаваше.

Сега той оставаше вкъщи всяка вечер.

— Не искам да си сама, скъпа. Готов съм за изложбата в Сан Франциско.

Трябваше да тръгне на двадесет и трети май.

— Доктор Елмендорф каза, че дотогава отново ще стъпиш на краката си.

— Надявам се и аз. Сигурен ли си, че не ти преча да рисуваш?

— Съвсем сигурен съм. Приятно ми е да прекарвам повече време с момичетата. Няма да повярваш, но мога да организирам времето си, както пожелая — между Клайд в канцеларията, управителя на завода за варовици й бащата на Емили в банката.

Сега Ерих сам водеше момичетата до конюшнята при понитата всяка сутрин. Руни идваше редовно. Джени напредваше в плетенето на пуловера. Руни дори й започна модела за кувертюрата, която щеше да изработи след това.

За Джени все още бе загадка появата на палтото й в колата на Кевин. Ами ако е дошъл и се е опитал да влезе през вратата откъм верандата? В такъв случай вратата ще е била отворена. Да приемем, че е влязъл. Там е и вратата на килера. Може и да се е паникьосал. Откъде ще знае дали вътре не спи икономката? Може и да е взел палтото й от закачалката с цел да инсценира среща с нея, след това е подкарал колата в грешна посока. Бръкнал в джобовете й за пари и оттам измъкнал ключа. После… после колата стремглаво тръгнала към реката.

Но това не обясняваше обаждането по телефона.

След следобедния сън момичетата обичаха да бродят из полето. Джени сядаше с плетка на верандата и ги наблюдаваше. Руни беше извадила от тавана всякакви материали за дрехи, за тапициране на мебели, голям топ тъмносин памучен плат. Навремето Джон го купил, за да ушият завеси на малката спалня, когато се преместил там. „Казах му, че ще бъдат много тъмни, но той не обичаше съветите. Само след някой и друг месец ме накара да ги сваля от прозорците. И тогава сложихме тези, които сега виждаш“ — поясни Руни.

Джени не се решаваше да седне на люлката — там бе седяла Каролайн. Затова избра един плетен стол с висока облегалка и удобни възглавници. Знаеше, че на тази веранда бе седяла Каролайн, учила се е на плетене и шев, наблюдавала бе детето си как играе в полето.

Джени не чувстваше повече липсата на компания — сега тя бе тази, която отклоняваше поканите на Ерих да вечерят в ресторанта. „Все още изпитвам отвращение към храната“ — бе най-честото й оправдание пред него.

Когато излизаха на покупки, Ерих винаги вземаше и децата. Връщаха се от града потънали в разговор за хората, които бяха срещнали, за местата, където бяха спирали, за сладкишите и млякото.

Ерих вече спеше в малката спалня.

— Джени, така е по-удобно. Не съм до теб, но винаги се чувствам достатъчно близо. Не лягам при теб, защото се изкушавам да те докосвам. Междувпрочем, ти спиш неспокойно. Сама вероятно се чувстваш по-добре.

Трябваше да му бъде благодарна, но не можеше. Кошмарите нощем зачестиха. Тя продължаваше да усеща докосването на плът, на лице в тъмнината, нечии дълги коси галеха бузите й. Не смееше да каже на Ерих за това. Той щеше да я помисли за луда.

В деня преди заминаването си за Сан Франциско Ерих й предложи заедно да отидат в обора. Гаденето беше изчезнало в последните два дни.

— Искам да си там, когато момичетата яздят. Джо ми създава ядове.

„Защо ли?“ — запита се с ужас тя.

— Чувствам, че хората говорят как по цели нощ скита с чичо си. Лошо му влияе Джошуа Брадърс, но той е много привързан към него. Не искам момичетата повече да излизат с Джо. Трябва да се отърва от този човек.

В обора беше и Марк. Гласът му — обикновено спокоен — сега бе приповдигнат и рязък.

— Не знаеш ли колко е опасно да оставяш миша отрова на пет стъпки от яслите с овес? Я си представи, че попадне в храната на животните! Ами тези коне ще полудеят! Джо, за бога, какво става с теб напоследък? Чуй ме добре, ако се повтори, ще кажа на Ерих да те уволни. Децата яздят кончетата всеки ден. Конят на Ерих дори за опитен ездач като него не е лесен. Ако Барон вкуси от тази отрова, ще смаже всеки около себе си.

Ерих пусна ръката на Джени.

— Какво става тук?

Джо, с почервеняло лице, едва сдържаше сълзите си.

— Бях приготвил отровата за плъховете, внесох кутията тук, защото заваля, и съм я забравил.

— Уволнен си — отсече Ерих.

Джо погледна към Джени. Искаше ли да й каже нещо важно, или просто я молеше? В това тя не беше сигурна. Джени направи крачка напред и взе ръката на Ерих.

— Моля те! Джо се държи прекрасно с децата. Толкова търпеливо ги учеше на езда. Ще им липсва ужасно.

Ерих изучаваше лицето на Джо. Промърмори на Джени:

— Ако това е от значение за теб. — После се обърна към Джо с думите: — Още една грешка, Джо — я отворена врата или куче, побягнало към моята собственост, или нещо друго от този род — той погледна към кутията с отровата, — и знаеш какво те очаква. Ясно ли е?

— Да, господине — прошепна Джо. — Благодаря ви, мистър Крюгер.

— Дължиш го на мисис Крюгер — добави Ерих. — Не желая момичетата да яздят, докато не се върна у дома. Ясно ли е?

— Да — съгласи се тя покорно.

Джо изглеждаше като болен. На челото му имаше синина.

Марк напусна обора заедно с тях.

— Ерих, роди се теленце. Затова съм тук. Дръж Джо под око. Миналата нощ се е бил някъде.

— За бога, защо му е било нужно да се бие? — попита раздразнено Ерих.

Лицето на Марк посърна.

— Дай на този, който не е свикнал с алкохол, чаша ликьор и гледай какво става.

— Мини да обядваш с нас, Марк — предложи Ерих. — Отдавна не сме те виждали.

— Ела, моля те и аз — обади се Джени тихо.

Когато стигнаха до канцеларията, Ерих предложи да се отбие до пощата, а останалите да продължат за дома.

— Марк, налей по едно шери — извика Ерих.

— Готово! — отговори Марк. Изчака Ерих да се отдалечи и бързо прошепна на Джени: — Имам да ти кажа две неща. Чух за бебето. Поздравявам те. Как се чувстваш?

— Сега по-добре.

— Джени, искам да те предупредя, добре стори, че спаси Джо от безработицата, но не му направи добра услуга. Знаеш ли защо се е бил? Защото има чувства към теб и ги защитава. Той те боготвори и момчетиите по кръчмите, където ходи нощем, му се присмиват. За Джо ще е по-добре да е далеч оттук.

— И от мен, така ли?

— Честно казано — да.

Глава 26

На тръгване за Сан Франциско Ерих реши да отиде с кола до летището и там да остави кадилака.

— Освен ако ти по някакви особени причини не искаш да ползваш колата, скъпа!

Намек ли беше това? Последния път, когато той отсъстваше, тя взе колата, за да се срещне с Кевин.

— Не ми трябва — тихо отговори Джени. — Елза ще пазарува, ако е необходимо.

— Имаш си витамини, нали?

— Колкото искаш имам от тях.

— Почувстваш ли се зле, Клайд ще те откара до лекаря.

Стояха на вратата и трите.

— Момичета, целунете татенцето.

Те го прегърнаха. Бет помоли да й донесе подарък.

— И аз искам — измънка Тина.

— О, Ерих, предупреди момичетата, че докато отсъстваш, не могат да яздят.

— Татеее — изхленчиха и двете в глас.

— О, не зная. Джо ми се извини, че не е бил с ума си. Дори се кани да се върне при майка си. Мисля, че ще е добре да му позволим да извежда момичетата. А ти, Джени, за минута не се отделяй от тях.

— Не. По-добре не.

— Защо? Имаш някакво сериозно основание ли? — погледна я той и смръщи вежди.

Тя си спомни думите на Марк. Но каква полза да ги обсъжда с Ерих!

— Прецени ти. Ако мислиш, че за децата е по-сигурно… — Ръцете му се обвиха около тялото й.

— Ще ми липсваш.

— И ти на мен, Ерих.

Придружиха го до колата. Клайд я беше изкарал от гаража. Джо я бе излъскал до блясък. Руни стоеше насреща, готова да дойде при Джени, за да шият заедно. Марк бе дошъл, за да го изпрати.

— Веднага щом пристигна в хотела, ще ти се обадя — каза Ерих. — При теб ще бъде около десет вечерта.

Вечерта тя лежеше в леглото в очакване да звънне телефонът. „Колко е голяма къщата — мислеше си тя. — Всеки може да влезе през входната врата, през коя да е от вратите, да се качи по стълбите, без да го чуя.“ Ключовете висяха в канцеларията. Нощно време тя се заключваше, но денем често оставяше отворено и вътре нямаше никой. Ами ако някой вземе ключ и си извади нов, а оригинала върне на мястото му? Кой ще разбере?

„Но защо се тревожа сега?“ — питаше се Джени.

Този проклет сън, който непрекъснато се повтаряше, това докосване по челото й, по бузите, ушите и косата — всяка вечер се повтаряше. И все по един и същ начин. Тежката борова миризма, усещането на присъствие, на допир и тихото шумолене. А светнеше ли лампата, всичко изчезваше като от магическа пръчка.

Поне да можеше с някого да сподели съня си. Но с кого? Доктор Елмендорф ще я прати на психиатър. Сигурна бе, че ще го стори. А тъкмо това чакаха хората в Гранайт Плейс. Представете си, ще изследват главата на съпругата на Крюгер!

Наближаваше десет. Телефонът иззвъня. Тя скочи и грабна слушалката.

— Ало? — Никой не отговори. Не. Тя чуваше някакъв шум. Не беше дишане, а нещо странно. — Ало — повторно каза Джени и се разтрепери.

— Джени — прошепна някой.

— Кой е?

— Джени, сама ли си?

— Кой е?

— Имаш ли друг приятел от Ню Йорк при теб, Джени? Обича ли да плува?

— За какво ми говорите?

Изведнъж шепотът се превърна в неудържим крясък, после в истеричен смях. Гласът беше неузнаваем.

— Курва! Убийца! Махай се от леглото на Каролайн! Веднага се махай, още сега!

Тя рязко постави слушалката на мястото й. О, боже! Кой ще й помогне?

Закри лицето си с ръце и почувства нервен тик под окото си.

О, боже! Телефонът отново иззвъня.

„Не. Няма да го вдигна сега!“ — зарече се тя.

Четири, пет, шест-пъти — накрая спря. После отново иззвъня.

„Ерих е!“

Беше малко след десет. Тя грабна слушалката.

— Джени — обади се загрижено Ерих, — какво става? От няколко минути се мъча да се свържа с теб, линията е заета непрекъснато. Добре ли си? Кой говори с теб?

— Не зная. Някакъв странен глас — изрече тя почти истерично.

— Изглеждаш ми разтревожена. Какво ти каза този странен глас?

— Аз… аз не мога да ти повторя думите му.

— Разбирам те — след дълга пауза заяви Ерих. — Нека не го обсъждаме сега.

— Как можеш да кажеш „да не го обсъждаме“! — Шокирана, Джени усети, че самата тя крещи също като онзи, който й се обади. — Аз искам да го обсъждам. Искам. — Хълцайки, тя му предаде думите на непознатия. — Кой може да ме обвинява така? Кой може толкова да ме мрази?

— Скъпа, успокой се. Моля те, Джени.

— Но, Ерих, кой може да бъде?

— Скъпа, помисли. Сигурно е била Руни.

— Защо Руни? Тя ме обича.

— Може и да те обича, но тя обичаше също и Каролайн. Тя иска да върне Каролайн и когато я прихванат, гледа на теб като на натрапница. Скъпа, аз те предупреждавах за нея. Джени, моля те, не плачи. Всичко ще се оправи. Ще се грижа за теб. Винаги ще се грижа за теб.

Понякога в дългите й безсънни нощи се появяваха силни спастични болки. Сега те станаха постоянни. В осем часа тя се обади на д-р Елмендорф.

— Елате веднага — каза й той.

Клайд беше излязъл рано за добитъка. С него беше и Руни. Тя не смееше да помоли Джо да я закара с колата. Във фермата работеха колкото си щеш мъже, но Ерих я беше предупредил да не става близка с тях.

Не искаше да се обърне към никого. Обади се на Марк и му обясни.

— Ако имаш възможност…

— Няма проблем — веднага й отговори той. — Ако не възразяваш, ще те докарам и обратно. Може би татко ще го направи. Той се върна от Флорида. Ще остане почти през цялото лято при мен.

Бащата на Марк, Люк Гарет! Джени много искаше да се запознае с него.

Марк пристигна в девет часа. Утрото беше топло. Предвещаваше горещ ден. Джени искаше да облече нещо леко, но осъзна, че почти всички нови дрехи й бяха тесни. Когато Ерих й ги купи, беше зима. Потърси нещо памучно от старите си летни дрехи. Когато се облече, почувства отново себе си. Розовия джемпър бе купила от „Албърт Капраро“ при една разпродажба. Сега полата й беше съвсем малко тясна в талията, но блузонът скриваше слаботата й.

Марк караше четиригодишен крайслер комби. Чантата му беше захвърлена в единия ъгъл, имаше и пакет книги на седалката до него. Впечатли я безредието вътре. За първи път оставаше насаме с Марк.

„И животните инстинктивно усещат, че на него може да се разчита“ — помисли си Джени и му го каза.

Марк я погледна.

— Приятно ми е да го чуя. Мисля, че и доктор Елмендорф има същото въздействие върху теб. Джени, той е добър лекар. Можеш да му се довериш.

От прозореца на колата тя гледаше как акър след акър пред очите й преминаваше земята на Крюгер. Всичкият добитък принадлежеше на рода Крюгер. „А пък аз си представях една кокетна къщичка в малка ферма и няколко царевични ниви“ — разговаряше със себе си Джени.

— Не зная дали си чула, че Джо ще се върне при майка си.

— Ерих вече ми каза.

— Най-доброто решение. Мод е мила жена. Тя знае, че в рода алкохолът е на почит, и ще бди за Джо.

— Мислех, че брат й се е пропил след злополуката?

— Чудя се. Чух баща ми и Джон Крюгер да говорят за това. Джон винаги казваше, че Джошуа бил пиян в деня на злополуката… Може би Джош изтъква трагичния инцидент като извинение за пиянството си.

— Дали Ерих ще ми прости за всички тези клюки? Разрушават брака ни.

Тя не очакваше, че ще произнесе въпроса на глас. Той се изтръгна неволно от нея. Дали да каже на Марк за телефонното обаждане, за отговора на Ерих?

— Джени…

Последва дълга пауза, преди Марк да заговори.

— Джени, не мога да ти кажа колко различен беше Ерих, преди да те срещне. Самотник беше той. Непрекъснато прекарваше времето си в хижата. Сега ние разбираме защо. Но дори да е така, опитай се да си го обясниш. Едва ли баща му го е целунал като дете. Каролайн беше тази, с която той споделяше, тя го прегръщаше и прокарваше пръсти през косата му, когато му говореше. Такава гальовна беше и с хората около себе си. Колко са такива като нея! Ние външно сме сурови. Каролайн беше полуиталианка, както знаеш. Помня, че татко я занасяше за нейните латински обноски. Можеш ли да си представиш какво му е било на Ерих да знае, че тя ще замине. Нищо чудно, че се е разстроил толкова много, когато е разбрал за бившия ти съпруг. Дай му време. Приказките ще отминат. Другия месец хората вече ще одумват някой друг.

— Толкова е лесно, като те слуша човек.

— Не е лесно, но не е чак толкова страшно. Той я остави пред вратата на лекаря.

— Ще остана да си почета нещо. Прегледът няма да те забави много.

— Претоварили сте се — започна лекарят. — Не ми харесва това. Изгубили сте много килограми.

— Не мога да се храня.

— Заради бебето трябва насила да ядете. Мляко, сладко, мед. Движете се колкото е възможно повече, не се залежавайте. Тревожи ли ви нещо?

„Да, докторе — искаше й се да му каже. — Тревожа се, защото не зная кой ми се обажда по телефона, когато отсъства съпругът ми. Болна ли е Руни? А Мод? Тя ненавижда рода Крюгер, а отчасти и мен! И кой друг знае кога Ерих отсъства?“

— Тревожите ли се за нещо, мисис Крюгер? — повтори лекарят.

— Не.

Тя предаде думите на лекаря на Марк. Ръката му беше изпъната зад седалката. Той излъчваше сила, доброта и спокойствие. Не можеше да си го представи разгневен. Хвърли книгата на задната седалка и запали колата.

— Джени, нямаш ли приятелка или братовчедка, която да дойде да прекара няколко месеца с теб? — предложи Марк. — Толкова си самотна тук. Мисля, че това ще ти помогне да избиеш някои неща от ума си.

„Фран“ — досети се тя. Почувства копнеж по Фран. Прииска й се тя да дойде веднага. Спомни си за приятните вечери, прекарани заедно, за нейния възторг от идеалния й приятел. Но Ерих веднага намрази Фран. Джени се опита да си спомни за други приятелки. Никоя не би могла да изхарчи четиристотин долара за самолетен билет само за да прекара една седмица на гости. Всичките й приятелки си имаха семейства и работа.

— Не — отговори тя. — Нямам никой, който да ми гостува. Фермата на Гарет беше в северната част на Гранайт Плейс, на края на градчето.

— До земята на Ерих сме като дребни картофчета — каза Марк. — Притежаваме шестстотин и четиридесет акра. Имам клиника в имението…

Къщата на Марк бе такава, каквато тя си представяше, когато Ерих й описваше своята. Бяла, просторна, с веранда отпред.

Стените във всекидневната бяха заети от шкафове за книги. Бащата на Марк седеше удобно в стола си и четеше. Вдигна очи, когато Джени влезе. Тя наблюдаваше изражението на лицето му.

И той като сина си беше едър мъж, с широки рамене. Гъстата му коса бе цялата побеляла. През стъклата на очилата му се виждаха синьосиви очи. Веждите му бяха сивкаво-бели. На Марк бяха черни. Но в очите на Люк Гарет имаше същите игриви пламъчета като в тези на Марк.

— Май вие сте Джени Крюгер?

— Да, аз съм — отговори тя и усети, че й хареса от пръв поглед.

— Нищо чудно, че Ерих… — не се доизказа той. — Много исках да се запозная с вас. Надявах се, че ще ви видя, когато бях тук през февруари, но нямах шанс…

— Нима сте били тук през февруари? — каза тя и се обърна към Марк. — Защо не си довел баща си у нас?

Марк вдигна рамене.

— Ерих ми даде да разбера, че двамата карате медения си месец у дома. Имам още десет минути на разположение, преди да отворя клиниката си. Какво ще пиеш? Чай или кафе?

Марк отиде в кухнята и тя остана насаме с Люк Гарет. Чувстваше се така, сякаш бе на оглед пред училищен инспектор и всяка минута щеше да я попита: „Харесват ли ви курсовете при нас? Доволна ли сте от нашите преподаватели?“

Тя не скри мислите си от Люк. Той се усмихна.

— Опитвам се да размишлявам, да анализирам. Как вървят нещата при вас?

— Зависи от това какво сте чули.

— Ами за катастрофата, сполетяла бившия ви съпруг. За разпита.

— Значи знаете всичко — каза тя и повдигна рамене, като че ли искаше да отхвърли от себе си всичко, стоварило се върху крехките й плещи. — Не мога да виня хората за това, което си мислят. Палтото ми действително бе намерено в колата. Онзи следобед някаква жена се обадила по телефона в театъра от нашия телефонен апарат.

— Мисля, че има някакво логично обяснение и когато го открият, всичко ще се нареди.

Тя се поколеба дали да му каже за Руни, но се отказа. А и не искаше да повтаря думите на онзи, който й се обади през нощта. Марк влезе, последван от висока слаба жена с поднос. Приятната миризма на сладкиша за кафето й напомни за едно от големите кулинарни постижения на Нана — бисквитен сладкиш за кафе. От спомена очите й плувнаха в сълзи.

— Не сте щастлива тук, нали, Джени? — попита Люк.

— Очаквам да бъда — отговори тя чистосърдечно.

— И Каролайн казваше точно така — нежно подхвана Люк. — Помниш ли, Марк, онзи, последния следобед, когато качих багажа й в колата?

Няколко минути по-късно Марк тръгна за клиниката и Люк я откара вкъщи. Шофираше смълчан и разсеян и след няколко опита да го заговори тя също замълча. Люк спря колата пред главния вход. Джени забеляза, че погледът му се задържа върху люлката на верандата.

— Проблемът е — обади се изведнъж той, — че на това място тук нищо не се е променило. Ако направите снимка на къщата и я сравните с друга отпреди тридесет години, ще бъдат еднакви. Нищо ново не е направено, нищо не е поправено, нищо не е преместено. Може би това създава усещането у хората, че Каролайн е тук, и те очакват да я видят. Сякаш вратата ще се отвори и тя ще излезе усмихната и ще се затича да те посрещне, и, както винаги, ще настоява да останеш за обяд. След като се разведох с майката на Марк, Каролайн стана втора майка за него.

— А за вас? — попита Джени. — Какво беше тя за вас? Люк я погледна с пронизващите си очи, които изведнъж помръкнаха.

— Всичко, което съм искал от една жена — каза той. После рязко се изкашля, сякаш да прочисти гърлото си, страхувайки се, че е разкрил твърде много за себе си.

Като слезе от колата, Джени се обърна към Люк:

— Обещай ми, че когато Ерих се върне, ще ми гостувате с Марк.

— Много ще се радвам. Всичко ли взе от колата?

— Да.

— Джени! — извика той след нея. Тя се обърна. Видя, че лицето му бе свито от мъка.

— Прости ми. Просто приликата ти с Каролайн е толкова голяма, че чак ме плашиш. Джени, бъди предпазлива! Пази се от злополуки!

Глава 27

На трети юни Ерих се върна у дома. На втори вечерта той се обади на Джени.

— Джени, толкова съм нещастен. Скъпа, всичко бих дал, за да не си толкова разстроена.

Тя почувства, че вече не е така напрегната. Както Марк й бе казал, клюките ще отмрат. Да можеше само да задържи тази мисъл в съзнанието си! Да повярва, че всичко ще се оправи и ще го забравят.

— Джени, как се чувстваш? — Много добре.

— Добре ли се храниш?

— Опитвам се. Как мина изложбата?

— Много, много добре. „Гръмърси Тръст“ откупиха три картини. Добра цена дадоха. Интервютата минаха отлично.

— Толкова се радвам, Ерих. Кога ще си дойдеш?

— Самолетът пристига около единадесет часа. Трябва да съм у дома между два и три следобед. Страшно те обичам, Джени.

Вечерта спалнята не й се струваше така заплашителна. „Всичко ще се оправи“ — повтаряше си тя наум. И за първи път от седмици спа, без да сънува.

Закусваше с Тина и Бет, когато дочу ужасно пищене.

— Мамо! — извика Бет и скочи подплашена от стола. Изтича до вратата.

— Остани на мястото си — заповяда й Джени. После се затича навън.

Звуците идваха от обора. Клайд тичаше от канцеларията с пушка в ръка.

— Мисис Крюгер, останете на място, не мърдайте.

Но тя не можеше да спре. Писъците бяха на Джо. Той беше в конюшнята. Барон се мяташе като бесен. От главата на Джо капеше кръв. Тя видя как Барон го риташе с предните си крака в гърдите.

— О, боже, о, боже! — плачеше и се молеше Джени на глас.

— Дръпни се настрани — извика й отново Клайд. — Ще стрелям.

Изстрел, след който Барон остана като вкаменена статуя върху сламата, а после се строполи върху нея.

Джо успя да се задържи прав до стената и избягна тежестта на падащото животно. Дишаше дълбоко, на пресекулки, в очите му — уплаха, а ръката му се люлееше безжизнена. Клайд хвърли настрана пушката и изтича до него.

— Не го докосвай! — изпищя Джени. — Веднага извикай лекар, по-бързо!

Тя с мъка прескочи трупа на Барон и коленичи до Джо. Започна да го милва по лицето, да бърше кръвта по бузите му. Мъжете от фермата тичаха към тях през полето. Чу и хълцането на Мод Икърс: „Джоуи, Джоуи!“

— Мамичко…

— Джоуи!

Пристигна и колата с лекарите. Те веднага разпоредиха останалите да се отстранят. Взеха Джо на носилка. Очите му бяха затворени, лицето — с цвят на пепел. Един от санитарите прошепна: „Отива си момчето.“

Мод Икърс изпищя.

Очите на Джо се отвориха. Гледаха право в Джени. Отлепи устни и с мъка прошепна: „Никога на никого не съм казал, че съм те видял в колата. Честна дума.“ И се разплака. Докато се качваше в линейката при сина си, Мод се обърна към Джени:

— Ако момчето ми умре, то ще е по твоя вина, Джени Крюгер — извика тя. — Проклинам деня, в който се появи тук. Проклинам всички жени Крюгер за това, което причиниха на моя род. Проклето да е детето, което носиш, без значение от кого е.

Линейката потегли, сирените й разтърсиха въздуха наоколо, нарушавайки тишината на лятната утрин.

Няколко часа по-късно Ерих пристигна у дома. Той нареди да докарат със самолет хирург от клиниката на Майо и се обади за частни медицински сестри. После влезе в обора и се наведе над Барон. Погали мъртвото животно по красивата глава.

Марк вече бе изследвал причината: стрихнин в овеса.

Не се забави и шерифът Гъндърсън. Спря колата си пред главния вход на къщата.

— Мисис Крюгер много хора са чули думите на Джо, че никога на никого не бил казал, че ви е видял да се качвате в колата през онази нощ. Какво е имал предвид?

— Не зная какво е имал предвид.

— Мисис Крюгер, вие сте присъствали, когато д-р Гарет е предупреждавал Джо да държи мишата отрова далеч от хранилката с овеса. Вие сте знаели какъв ефект би имало това за Барон. Чули сте от д-р Гарет, че от стрихнина Барон ще полудее.

— Така ли ви каза д-р Гарет?

— Каза ми, че Джо е боравил непредпазливо с мишата отрова и че вие с мъжа си сте присъствали, когато той го е мъмрил.

— Какво искате да кажете?

— Нищо, мисис Крюгер. Джо твърди, че е получил кутията с готова смес. Но аз не му вярвам. Никой не му вярва.

— Ще живее ли Джо?

— Рано е да се каже. Дори да оживее, ще остане инвалид. Ако се подобри положението му до три дни, ще го изпратят в клиниката на Майо.

Шерифът тръгна. Спря се и се обърна към Джени:

— Поне там ще бъде на сигурно място, както мисли майка му.

Глава 28

Джени броеше дните до раждането на бебето. След дванадесет седмици, след единадесет седмици, след десет Ерих ще си има син. Той отново ще се върне в спалнята им. Тя ще оздравее, ще се възстанови, слуховете за тях из града ще секнат, защото няма да се подклаждат. Бебето ще е копие на Ерих.

Операцията на Джо премина успешно, но до края на август той трябваше да остане в клиниката на Майо. Мод живееше в обзаведен апартамент близо до клиниката. Джени знаеше, че всичко това го плаща Ерих.

Когато излизаше с децата на езда, той яздеше Огненото момиче. Нито веднъж не спомена пред нея Барон. От Марк тя научи за казаното от Джо: сам бил смесил отровата с овеса и нямал представа какво означават думите му, че е видял Джени в колата.

Не беше нужно Марк да й казва, че никой не му вярва.

Сега Ерих се застояваше по-малко в хижата, повечето време прекарваше с Клайд и работниците във фермата. Когато го попита за това, той й отговори: „Нямам настроение за рисуване.“

С нея той се държеше любезно, но оставаше чужд. Тя чувстваше, че не я изпуска от очи. Вечерно време седяха във всекидневната и четяха. Той рядко я заговаряше, а когато тя вдигаше очи към него, той свеждаше поглед надолу, за да скрие, че я наблюдава.

Шерифът Гъндърсън минаваше на седмицата по веднъж, за да си поговорят.

— Мисис Крюгер, нека се върнем отново на онази вечер, когато Макпартланд дойде тук.

Или размишляваше на глас:

— Джо е доста привързан към вас, нали? Има ли нещо, за което ще ви е приятно да си поговорим, мисис Крюгер?

Усещането, че когато спи, до нея има някой, не я напускаше. Все същото докосване по лицето. Отскоро започна да сънува, че върви в гора, а нещо идва срещу нея и я връхлита. Тя замахва с ръка, да се предпази, и напипва дълга коса — коса на жена. Стряска се и посяга към ключа на лампата. Когато светлината изпълни стаята, наоколо няма никого. За този сън тя се престраши да каже на д-р Елмендорф.

— Как си го обяснявате? — попита я той.

— Не зная — поколеба се тя. — Всъщност винаги си мисля, че всичко това е свързано с Каролайн. — Наложи се да му разкаже коя е Каролайн и това, че всички, които са я познавали, имат чувството, че тя е сред тях.

— Струва ми се, че вашето собствено въображение ви играе номера. Искате ли да ви уредя час при специалист?

— Не, не. Добре съм.

Започна да спи, без да гаси светлината в стаята. После рязко я гасеше. Леглото беше до вратата. Масивният балдахин опираше плътно до северната стена. Едната страна на леглото бе до източната стена на спалнята. Чудеше се дали Ерих би се съгласил да го премести между прозорците на южната стена. Там имаше повече лунна светлина. Така вероятно ще може да вижда по-добре, когато не спи. А сега леглото се намираше в най-тъмния ъгъл.

Една сутрин Бет я попита:

— Мамо, защо, като дойде миналата нощ в стаята ми, не ми говореше?

— Мишлето ми, та аз не съм идвала в стаята ти!

— Да. Ти беше.

„Лунатична ли съм станала? — сепна се тя. — Дано само детето се роди здраво. Дано родя на Ерих син!“

Горещите августовски дни се сменяха с хладни вечери. В гората се появиха първите предвестници на златната есен.

— Тази година есента ще дойде рано — предвещаваше Руни. — А докато всички листа пожълтеят, ще си изплела кувертюрата. Може и ти да си я окачиш на стената в трапезарията.

Джени избягваше да се среща с Марк. Тя не излизаше от къщи, когато неговата кола стоеше паркирана пред канцеларията. Ами ако и той си мислеше, че тя има нещо общо с отравянето на Барон? Не би понесла и най-малкия намек от негова страна.

В началото на септември Ерих покани Марк и Люк Гарет на вечеря. Съобщи й го между другото.

— Люк се връща скоро във Флорида. Не съм го виждал както подобава. Емили също ще присъства. Ще накарам Елза да остане и да приготви вечерята.

— Не. Това е единственото нещо, което мога да свърша тук — рече Джени.

Първата вечеря след онази, когато шерифът им съобщи за загадъчното изчезване на Кевин. Тя с нетърпение очакваше да види отново Люк. Знаеше, че Ерих редовно гостуваше на Гарет. Вземаше Тина и Бет със себе си. С нея той вече не обсъждаше нищо. Просто я поставяше пред свършен факт.

— Ще взема с мен момичетата, за да не те безпокоят следобед. Почини си добре, Джени.

Не че тя искаше да излиза с тях. Джени не желаеше да рискува да се срещне с хората от града. Как биха се отнесли те с нея? Навярно ще й се изсмеят в лицето и ще клюкарстват, докато минава покрай тях!

Когато Ерих отсъстваше с момичетата, тя дълго се разхождаше из имението. Вървеше покрай реката и се мъчеше да не мисли за Кевин. Минаваше и покрай гробището. Гробът на Каролайн бе засаден с летни цветя. Копнееше да потъне в гората и да намери хижата на Ерих. Веднъж тя измина сама близо петдесет метра навътре. Клоните бяха сплели гъст чадър от зеленина, през който се процеждаше слънцето. Покрай нея се шмугна лисица — гонеше заек. Изплашена, Джени се обърна и побърза да намери обратния път. Птиците чуруликаха в гнездата си, протестирайки, че ги безпокои.

Искаше й се да поръча дрехи за бременни от каталога на Дейтън. Беше в седмия месец, а все още дрехите й не бяха съвсем отеснели. Спомни си, че през втората бременност износваше роклите от първата. Сега Ерих й беше казал: „Поръчай колкото си искаш.“

На вечерята беше облечена в комплект от две части, копринен, смарагдовозелен, с бяла дантелена якичка. Знаеше, че на Ерих му харесва този цвят. Приличал й на очите според него. Също като цвета на нощницата.

Двамата Гарет и Емили пристигнаха заедно. Джени реши, че в отношенията между Марк и Емили се бе появило нещо ново, интимно. На кушетката седяха един до друг. „Може би са вече сгодени“ — помисли си Джени. Почувства, че тази мисъл й причини лека болка. Защо ли?

Емили се престараваше да бъде любезна. Възхити се от дъщерите на Джени:

— Всички се радват на твоите момичета.

— На нашите момичета — усмихна се Ерих. — О, надявам се, че ще ви бъде приятно да разберете, че осиновяването е приключило. Сега момичетата законно се казват Крюгер.

Джени го очакваше. Но се запита откога Ерих го знае. Вече от няколко седмици той не я питаше дали ще възрази, ако децата излязат с него на разходка.

Дали това не произтичаше от факта, че те са „законно Крюгер“?

Люк Гарет бе мълчалив. Седеше в креслото с високата облегалка. След малко Джени разбра коя бе причината за това. Оттам виждаше най-добре портрета на Каролайн. Очите му рядко се отклоняваха от картината, „Какво ли искаше да ми каже, предупреждавайки ме да се пазя от злополуки?“

Вечерята премина в спокойна атмосфера. Тя беше готвила по рецепта от старата книга, която намери в кухнята. Люк пръв разкри тайната.

— Ерих, познах яденето, дето го готвеше баба ти, когато бях момче. Браво, Джени! Отлично си се справила!

Сякаш за да се извини за предишното мълчание, Люк започна със спомени от своята младост.

— С баща ти — обърна се той към Ерих — израснахме заедно, както ти и Марк.

В десет часа гостите си тръгнаха. Ерих й помогна да разчистят масата. Очевидно бе доволен от вечерта.

— Струва ми се, че Марк и Емили са почти сгодени — подхвърли Ерих. — Люк ще се радва много, откога чака да види Марк семеен.

— И на мен така ми се стори — опита се гласът й да прозвучи весело, но разбра, че не й се удаде.

През октомври времето рязко застудя. Бурни и студени ветрове оголиха клоните на дърветата, съблякоха златната им дреха; слана попари тревата, дъждът премина в ледени гранули. Печката гореше непрекъснато. Всяка сутрин Ерих я палеше. Бет и Тина слизаха на закуска навлечени с дебели дрехи. Очакваха с нетърпение първия сняг.

Джени рядко напускаше къщата. Дългите разходки я изморяваха и д-р Елмендорф я посъветва да ги спре. Краката й често се подуваха и тя се страхуваше да не падне. Всеки следобед при нея идваше Руни. Шиеха бебешки дрехи.

— Не ме бива по шева — оплакваше се Джени, но беше доволна, когато уши обикновени ризки от цветна материя, която Руни поръча в града.

Руни беше тази, която показа на Джени детската люлка на Крюгер.

— Ще й направя нова драперия — обеща Руни. Работата я съживяваше поне за известно време. Тогава тя не изпадаше в обичайната си депресия.

— Ще сложа детската люлка в старата спалня на Ерих — каза тя на Руни. — Не искам да премествам момичетата, а другите стаи са далеч оттук. Страхувам се да не би вечер да не чувам бебето.

— Така казваше и Каролайн — каза Руни. — Ти знаеш, стаята на Ерих преди беше част от спалнята на родителите му, нещо като ниша. Каролайн слагаше там шкафа за дрешките на бебето и люлката. Джон не искаше детето да е в стаята му. За какво му била тази голяма къща, като ще трябвало да върви на пръсти, за да не събуди бебето. И затова построиха преграда.

— Преграда ли?

— Ерих не ти ли е казвал? Твоето легло трябва да бъде до южната стена. Зад балдахина, където е сега, има плъзгаща се стена.

— Руни, ще ми покажеш ли къде точно е тя? Влязоха в стаята на Ерих.

— Ти естествено не можеш да я отвориш, след като леглото е опряно до нея, но виж как става. — Руни показа дръжката на врата, скрита в една вдлъбнатина, замаскирана с тапет.

Панелната стена безшумно се отвори.

— Каролайн я поръча така, за да може Ерих да има самостоятелна стая, като порасне. Клайд направи преградата. Джошуа Брадърс му помогна. Добра работа са свършили, нали? Би ли се досетила някога?

Джени стоеше вцепенена. Опита се да се облегне на леглото. Ето защо имаше чувството, че някой се докосва до лицето й. Спомни си и за постоянното усещане на дълга коса. Косата на Руни също бе дълга, макар сега да я бе вързала на опашка отзад.

— Руни — опита се да изрече гальовно Джени, — идвала ли си някога тук нощем и отваряла ли си тази врата? Просто за Да ме погледаш?

— Не. Но, Джени… — Тя се доближи до ухото й и прошепна: — Няма да кажа това на Клайд, защото той ме взема за луда. Понякога ме гълчи. Плаши ме, че ще ме отстрани оттук, и то за мое добро. Но откровено да ти кажа, виждах Каролайн да върви из имението през последните месеци. Даже я проследих до къщата. Затова си мисля, че тя може и да се е върнала. Значи и Ардън един ден ще се върне.

Глава 29

Джени тихо лежеше в леглото. Този път болките не бяха слаби. Засилваха се на час, на минути. „Ето те и теб, Крюгер младши. А аз се страхувах, че няма да успеем“ — мислеше си Джени.

На последната консултация при д-р Елмендорф се разбра, че бебето е около два килограма и двеста.

— Пожелавам ви по-голямо да бъде, но теглото е достатъчно за нормално бебе. Откровено да ви кажа, все ми се струва, че ще родите преждевременно. На скенера се вижда, че ще имате син, мисис Крюгер. Права бяхте.

Тя отиде долу, за да съобщи на Ерих. Вратата на спалнята му беше затворена. Тя никога не влизаше там. Поколеба се и почука.

— Ерих — тихо и нежно повика Джени.

Никакъв отговор. Дали е отишъл до хижата през нощта? Напоследък той усилено рисуваше, но за вечеря се връщаше в къщата.

Тя го попита за преградата, която отделя спалнята им от неговата стая.

— Боже мой, Джени, съвсем бях забравил. Откъде ти дойде на ум за това? Някой ти е казал, нали? Само Руни влиза и излиза тук като у дома си. Предупредих те да не я допускаш толкова близо до себе си.

Джени не се осмели да му каже, че Руни е виждала напоследък Каролайн да се разхожда из имението.

Сега тя блъсна вратата и посегна към електрическия ключ. Леглото беше оправено. Ерих не си беше идвал.

Налагаше се да отиде до болницата. Часът беше четири. Никой нямаше да дойде преди седем. Освен…

Стъпвайки тихо с босите си крака в широкото фоайе, Джени мина покрай затворените врати на другите спални. Ерих никога не би ги използвал, освен…

Предпазливо отвори вратата на старата му стая. Трофейната купа върху нощната масичка отразяваше лунната светлина. Люлката, сега празна, украсена с драперия от жълта коприна и бяла тюлена мрежа, стоеше до леглото. Мрежата беше отдръпната. Ерих спеше в любимата си от детинство поза. Ръката му беше положена над мрежата, сякаш я бе държал, преди да заспи. Джени си спомни нещо, което Руни й бе казала.

„И сега виждам как Каролайн люлее Ерих, а той шумно си играе. Казвала съм му колко щастлив е бил, че е имал толкова търпелива майка.“

— Ерих — прошепна Джени и го побутна по рамото. Той отвори очи и скочи изведнъж от леглото си.

— Какво има, Джени?

— Май трябва да отидем до болницата. — Ерих я прегърна. — Нещо ми подсказваше да остана тук тази вечер… да съм близо до теб. Заспал съм с приятната мисъл, че нашият син ще бъде в тази люлка.

От седмици той не я бе докосвал. Сега тя разбра, че бе жадувала за прегръдката му. Посегна и го погали по челото.

В тъмнината ръката й опипваше очертанието на лицето му, меките му мигли. Изведнъж тя потръпна.

— Какво ти стана, скъпа? Не си ли добре?

Джени въздъхна тежко.

— Не мога да ти обясня защо, но нещо ме стресна тъкмо сега. Като че ли за първи път ще раждам.

Светлината в родилната зала блестеше непоносимо над нея. Чак очите я заболяха. Тя ту губеше съзнание, ту идваше на себе си. Ерих, облечен като лекарите, бдеше над нея. Защо през цялото време той я наблюдаваше?

Последният напън. „Още малко… ето сега“ — молеше се тя.

Доктор Елмендорф й подаде мъничкото крехко телце. Всички се надвесиха над детето.

„Искам бебето да е добре. Искам да го видя“ — но устните й не успяха да изрекат тези думи. Тя не можеше да ги раздвижи.

— Нека аз да го видя — каза нервно Ерих. В гласа му прозвуча тревога. После Джени чу смаяния му шепот. — То има същата коса като на момичетата — тъмночервена коса!

Когато отново отвори очи, стаята беше тъмна. До леглото й седеше медицинска сестра.

— Къде е бебето?

— То се чувства добре — зауспокоява я сестрата. — Малко ни разтревожи. Опитайте се да заспите.

— А съпругът ми?

— Отиде си вкъщи.

Какво й бе казал Ерих в родилната зала? Не можа да си спомни.

Непрекъснато заспиваше и се пробуждаше. Сутринта при нея дойде детският лекар.

— Аз съм д-р Боувич. Дробовете на детето не са добре развити. Ще направим всичко възможно да му помогнем, майко. Обещавам ви го. Междувпрочем, тъй като вие сте писали в картона, че сте католичка, решихме, че е най-добре да го кръстим още снощи.

— Да не е болно? Искам да го видя.

— След малко можете и сама да отидете до детската стая. Все още не можем да го извадим от кувьоза. Кевин е едно прекрасно малко момче, мисис Крюгер.

— Кевин ли?

— Да. Преди да го кръсти, пасторът попита съпруга ви за името. Искаше да разбере какво сте решили двамата. Така е прекрасно — Кевин Макпартланд Крюгер, нали? Ерих пристигна с огромен букет червени рози.

— Джени, Джени, успокой се. Казват, че ще оживее. Бебето ще оживее. Върнах се у дома и цяла нощ съм плакал. Мислех си, че всичко е безнадеждно.

— Защо си им казал, че името му ще е Кевин Макпартланд?

— Скъпа, казаха ми, че то ще живее само часове. Реших да спестя името Ерих за следващия ни син, който ще живее. А друго име, прости ми, не ми щукна в момента.

— Смени го.

— Разбира се, скъпа. В кръщелното ще бъде Ерих Крюгер пети.

През седмицата, прекарана в болницата, Джени насила се хранеше. Но укрепна и преодоля депресията, която я оставяше без сили. След четвъртия ден от раждането на детето лекарите го извадиха от кувьоза. Позволиха й да го държи. То бе толкова крехко, но когато устните му се отвориха за гърдата й, тялото й преля от нежност. Тя не можеше да кърми Бет и Тина. По-важно бе да се върне на работа в галерията. Но на това дете тя искаше да отдаде цялата си енергия, да посвети всичкото си време.

Изписаха я от болницата, когато бебето стана на пет дни. В следващите три седмици всеки ден Джени се връщаше там през четири часа, за да го кърми. Понякога Ерих я караше, друг път й даваше колата с думите: „Има ли нещо, което мога да направя за бебето, скъпа?“. Момичетата свикнаха с това, че ги оставяше, сами. Отначало се цупеха, но после се успокоиха.

— Нищо страшно — каза Бет на Тина. — Татенцето ще ни забавлява.

Ерих я чу.

— Кого обичате повече, мен или майка си? — попита той и ги подхвърли нагоре във въздуха.

— Теб, тате — кикотеше се Тина.

Джени разбра, че Тина бе научена да отговаря, както Ерих искаше.

Най-после, след Деня на благодарността, й позволиха да заведе бебето у дома. Тя сама го облече в неговите си дрешки. Сърцето й радостно биеше, когато свали от телцето му грубата болнична дреха и я замени с мека, памучна, предварително изпрана, за да се омекоти платът.

Навън я посрещна хапещ студ. Ноември докара сняг, поледица. Вятърът свиреше между дърветата и клатеше непрекъснато клоните им. Коминът не преставаше да бълва пушек. Дим се виеше и от канцеларията на Клайд, и от къщата на Руни близо до гробището.

Момичетата изпаднаха във възторг от малкия си брат. Надпреварваха се коя първа ще го вземе от люлката.

— По-нежно, по-нежно. Толкова е мъничко — обаждаше се Джени, седнала до тях на кушетката.

Марк и Емили дойдоха да го видят. — Колко е красив! — възкликна Емили. — Ерих показва на всеки снимката му.

— Благодаря за цветята — прошепна Джени. — Баща ти и майка ти вече изпратиха поздравленията си. Обадих се по телефона на майка ти, но тя очевидно не беше у дома.

Думата „очевидно“ тя не изрече случайно. Убедена бе, че мисис Хановър си беше у дома, когато й се обади по телефона.

— Те се радват за теб… и за Ерих — избръщолеви Емили. — Струва ми се, че някой тук може да последва примера ви — продължи Емили през смях, обръщайки се към Марк. Той също й се усмихна.

„Не бързай със забележките си, докато не си съвсем сигурна“ — помисли си Джени. Опита се да ги заговори.

— Доктор Гарет, как намирате сина ми? Ще спечели ли и той трофейни купи?

— Напълно съм убеден — отвърна Марк.

Какво имаше в гласа му? Загриженост? Жал? Дали е забелязал онази крехкост у бебето, която и тя вижда? Беше сигурна в това.

Руни сякаш беше родена за бавачка. С нетърпение чакаше да поеме бебето от гърдите на Джени и да му подаде бутилката с мляко. А когато малкото спеше, тя четеше приказки на момичетата. Джени й беше благодарна за помощта. Безпокоеше я бебето. То спеше твърде дълго. Изглеждаше много бледо. Очите му започнаха да я следят. Имаха формата на бадем — също като на Ерих. Сега бяха стъклено-сини.

— Виждам и зелени точици в тях. Басирам се, че ще бъдат като на майка ти, Ерих — зелени. Ще ти харесат.

— Да, ще ми харесат.

Той измести кревата с балдахина до южната стена. Джени оставяше отворена вратата между спалнята и малката стая. Там стоеше люлката и тя можеше да долавя и най-малкия шум, който идваше от бебето.

Ерих все още не беше се върнал в спалнята при нея.

— Джени, нужно ти е спокойствие.

— Би могъл да оставаш при мен. Искам го.

— Още не.

Тя постепенно се успокои. Бебето запълваше цялото й време, мислите й. В края на първия месец то започна да слабее. Детският лекар се разтревожи.

— Ще увеличим допълнителното захранване. Кърмата ти за съжаление не е калорична. Добре ли се храниш? Има ли нещо, което те тревожи? Запомни, че само спокойната майка има щастливо дете.

Джени насила се хранеше и пиеше мляко. Бебето се нахвърляше лакомо на кърмата, но изведнъж се отпускаше изморено и заспиваше. Тя сподели тревогата си с лекаря.

— Трябва да го изследваме.

Заедно с детето тя остана три дни в болницата, Спеше в съседната стая.

— Не се притеснявай за момичетата ми, Джени. Аз ще се грижа за тях — успокояваше я Ерих.

— Зная, че ще го правиш, скъпи.

Джени живееше само за мига, в който ще държи детето отново в ръцете си.

Спомни си за клетвата на Мод Икърс. „Проклето да е детето, което носиш.“ Ръцете й прегръщаха заспалото дете.

— Крие ли опасност операцията?

— Всяка операция крие рискове. Но повечето бебета ги понасят добре.

И отново се върна с детето у дома. Мъхът по главата му започна да пада. Скоро се подадоха и първите златисти косъмчета.

— Взело е твоята коса, Ерих.

— Мисля, че ще остане червенокосо като момичетата.

Беше декември. Бет и Тина започнаха да съставят списъците с коледните подаръци. Ерих постави огромна елха до печката. Момичетата непрекъснато се въртяха наоколо — помагаха му. Джени ги наблюдаваше с бебето на ръце. И през ум не й минаваше да го остави само.

— Така спи най-сладко — уверяваше тя Ерих. — Иначе трепери от студ. Кръвообращението му е слабо.

— Понякога ми се струва, че теб не те интересува нищо друго освен детето. И никой от нас… С Тина и Бет те ревнуваме. Нали, момичета?

Ерих заведе и двете да видят Дядо Коледа в търговския център на града.

— Какъв огромен списък са ми дали! — снизходително казваше Ерих. — И представи си, искат само кукли и люлки за бебета.

Люк пристигна в Минесота за празниците. На Коледа следобед той се появи заедно с Марк и Емили. Изглеждаше унил. Емил и показа на Джени една книга в кожена подвързия.

— Това е подарък от Марк. Нали е прекрасна?

Джени се досети, че Емили е очаквала годежен пръстен, а не книга.

Люк я помоли да му позволи да подържи бебето. — Красавец! — възхищаваше се той.

— Наддава на тегло — обяви радостно Джени. — Нали, Тиквичко?

— Винаги ли го наричаш Тиквичко? — попита Емили.

— Зная, че е глупаво. Но Ерих звучи прекалено сериозно за такова малко създание.

Тя се смееше. Ерих седеше студен и невъзмутим, Марк, Люк и Емили размениха погледи. Те вероятно са видели на другия ден след раждането на детето кръщелното, там е записано Кевин. А дали Ерих вече им е обяснил?

Емили побърза да наруши неловкото мълчание. Навеждайки се над бебето, тя предсказа, че ще прилича много на момичетата.

— Като Ерих ще е — светлолик и рус — усмихна се Джени. — Само след шест месеца ще имаме същински Крюгер в главата.

Джени пое малкия от ръцете на Люк.

— Ще приличаш на баща си, нали, Тиквичко?

— И аз така разправям навсякъде — чу тя гласа на Ерих. Джени почувства, че усмивката й замръзна. Наистина ли той си мисли това, което говори? Тя започна да оглежда едно по едно лицата наоколо. Емили изглеждаше объркана. Лицето на Марк — непроницаемо. По него тя като че ли прочете загриженост. Люк седеше, вперил поглед напред. Ерих се усмихваше нежно на бебето.

В себе си Джени знаеше, че Ерих не беше сменил името на детето в кръщелното.

Бебето проплака.

— Миличкото ми — обади се Джени. — Извинете ме, но трябва да… — Тя спря, после довърши тихо: — Трябва да се погрижа за Кевин.

Дълго след като бебето бе заспало, Джени стоя наведена над люлката. Тя чу, че Ерих се качва по стълбите с момичетата.

— Не будете бебето. Ще целуна от вас майка ви за лека нощ. Каква прекрасна коледна вечер!

„Не мога да живея така“ — помисли си Джени.

Когато тя слезе във всекидневната, Ерих беше поставил грижливо кутиите с подаръците под елхата. Облякъл бе новото си кадифено сако, което тя поръча за него при Дейтън. Тъмносиният цвят му отиваше — всички наситени цветове му отиваха.

— Джени, радвам се на подаръка ти. Надявам се, че и ти ще бъдеш доволна от моя. — Беше й купил палто от визон. Без да дочака отговора й, той продължи да се занимава с подаръците на децата. — Момичетата настояваха за тези люлки. А за бебето? Е, то е още много малко, за да оцени подаръка. Но порасне ли, ще се радва на плюшените животни.

— Ерих, къде е кръщелното на детето?

— В канцеларията, мила. Защо ме питаш?

— Какво е името, вписано в документа?

— Кевин.

— Нали ми обеща да го промениш?

— Разбрах, че бих сторил ужасна грешка.

— Защо?

— Достатъчно сме разговаряли по този въпрос. Какво ще си помислят хората, ако го променя? Ще им дам материал за клюки за още десет години. Не забравяй, че няма девет месеца, откакто сме се оженили, а то се роди.

— Но защо Кевин?

— Ще ти обясня причината, Джени. Клюките по наш адрес почти спряха. Стане ли дума за злополуката, те вече не споменават името на Кевин. Казват „бившия съпруг на Джени Крюгер, дето дошъл при нея и се бутнал в реката“. Но променим ли името на бебето точно сега, те изведнъж ще започнат да размишляват. Има да мислят поне още петдесет години. И тогава пак ще си спомнят за Кевин Макпартланд.

— Ерих — боязливо попита тя, — има ли друга причина, която те възпира да промениш името в кръщелното? Безнадеждно болно ли е детето ни? Наистина ли пазиш своето име за друго, защото това няма да живее? Кажи ми, Ерих, моля те? Скривате ли нещо с лекаря от мен?

— Не, не, не — той се приближи до нея и я погледна нежно в очите. — Джени, защо не ме разбереш? Всичко ще се оправи. Излишно се тревожиш. Бебето ще се закрепи.

Имаше и още нещо, което искаше да го попита.

— Ерих, в родилната зала ти каза, че косата му била червена като на момичетата. Кевин беше с червена коса. Обещай да не намекваш, че бащата на бебето е Кевин. Нямаш право дори да си го помислиш!

— Джени, защо да си го мисля?

— Защото каза, че е с червена коса като момичетата — тя почувства, че се разтреперва. — Бебето е одрало кожата ти. Почакай и ще се убедиш сам. Новата му косичка е руса. Но когато другите бяха тук… ти ме прекъсна, когато аз говорех, че е цял бащичко. Ти каза: „Това разправям навсякъде й аз.“ Ерих, не бях могла да си представя, че мислиш Кевин за баща на детето.

Тя го гледаше право в очите. Лицето му й напомни венецианските картини, дожовете, нарисувани по тях с огромни изпъкнали очи, които отблъскват туристите. Точно такива изглеждаха очите на Ерих.

Мускулите на лицето му затрепериха.

— Джени, ти няма ли най-после да спреш да ме подозираш? Толкова добър бях с теб, с децата. Извадих ви от онзи ужасен апартамент. Създадох ви прекрасен дом. Дадох ти бижута, скъпи дрехи и кожени палта. Ти имаше всичко, което искаше, но продължи да допускаш до себе си Кевин Макпартланд. Предизвика и скандал. Сигурен съм, че няма дом в този град, който да не говори за нас. Простил съм ти, но ти нямаш право да ми се сърдиш и да искаш обяснение за всяка моя дума. Нека се качим горе. Време е да легна при теб.

Ръцете му потърсиха нейните. Тялото му беше студено. Имаше нещо, което я заплашваше. Смутена, тя отвърна очи от него.

— Ерих, много сме изморени… и двамата — предпазливо каза тя. — Колко дълго живяхме в напрежение. Мисля, че най-добре за теб ще бъде отново да се върнеш при картините си. Откакто бебето се роди, ти почти не ходиш в хижата. Легни си тази вечер в твоята стая. А утре заран иди в хижата. Но си запали огън, да се сгрееш — там е много студено.

— Откъде знаеш, че е студено? Кога си била там? — изрече той с подозрение в гласа.

— Знаеш, че никога не си ме водил там.

— Тогава как знаеш, че е.

— Тихо. Слушай! — Отгоре се дочу плач. — Бебето е — каза Джени и изтича нагоре по стълбите.

Ерих тичаше след нея. Ръцете и краката на детето се свиваха и отпускаха конвулсивно. Лицето му беше потно. То започна да смуче стиснатото си юмруче.

— Ерих, виж, то плаче със сълзи — развълнувано каза тя, наведе се и нежно го взе. — Ето ме, Тиквичко. Зная, че си гладничко, агънцето ми. Ерих, то става силно.

Чу трясъка на вратата зад гърба си. Обърна се и видя, че Ерих го няма в стаята.

Глава 30

Джени сънува гълъб. Но някак ужасно голям. Летеше над къщата и тя се мъчеше да го хване. Не трябваше да го пуска вътре. Той хвръкна към стаята на момичетата и тя го последва. Летеше и кръжеше над тях. Избяга от ръцете й и политна към стаята на бебето. Кацна на люлката. „Не, не, не!“ — разплака се Джени.

Събуди се, сълзите се стичаха по лицето й. Втурна се при бебето. То кротко спеше.

Ерих беше оставил бележка в кухнята. „Послушах съвета ти. Ще рисувам в хижата няколко дни.“

На закуска Тина изведнъж спря да дъвче и каза:

— Мамо, защо не ми каза нищо миналата нощ, когато влезе в стаята ни?

След обяд Руни я посети. Тя беше първата, която разбра, че бебето има температура.

Руни и Клайд бяха прекарали коледната вечер с Мод и Джо.

— Джо се чувства добре — информира я Руни. — Много добре му подействало, дето веднага след болницата с Мод заминали за Флорида. Сега и двамата са здрави. Другия месец ще свалят превръзката на Джо.

— Радвам се — обади се Джени.

— И Мод ми рече, че сега е щастлива у дома си. Каза, че Ерих бил много щедър към тях. Ти сигурно знаеш, че той е заплатил всичко до последния цент за лечението и им е дал чек за пет хиляди долара. Писал на Мод, че се чувствал отговорен.

„Отговорен ли?“ — повтори си наум Джени, наведена над кувертюрата. Тя вдигна очи към Руни.

— Не зная какво е имал предвид Ерих. Мод ми го каза. Рече ми още, че й е жал за бебето. Заради лошите клетви, които ти е изрекла.

Джени ги бе запомнила завинаги.

— Изглежда, че наистина Джо е смесил по невнимание отровата с овеса.

— Джо ли ти каза това?

— Казал го е. По-важното е, че Мод ми го разказа, искаше да ти предам по този начин извиненията й. Миналата седмица, щом се върнаха, и Джо отиде при шерифа. Той е много разстроен от клюките, които хората тук шушукат. И най-вече, дето казал, че те бил видял. Не можел да си обясни какво го е накарало да говори такива неща за теб.

„Горкият Джо! Сега прави още по-лошо“ — помисли си Джени.

— Джени, мила, ами ти свърши кувертюрата. Виж само колко е хубава. С какво търпение я изработи!

— Радвам се, че я завърших.

— Ще я закачиш ли до тази на Каролайн в трапезарията?

— Не съм мислила още.

Днес Джени мислеше само за едно, че е станала лунатичка. В съня си тя се опитваше да изпъди гълъба от стаята на децата. Действително ли е била в тяхната стая?

В последните месеци станаха много случки като снощната. Когато отиде на преглед при д-р Елмендорф, ще му разкаже всичко. Ами ако наистина се нуждае от психиатър?

„Страшно ми е“ — рече си Джени. Започна да се съмнява дали Ерих някога ще й прости. Както и да се стараят двамата, никога няма да бъдат предишните. И независимо от това, което Ерих й казваше, тя бе уверена, че той не приема бебето за свое. Джени не можеше да живее, докато съществуваше това недоверие между тях.

Но бебето си беше потомък на Крюгер, имаше нужда от медицинска помощ и от парите на Ерих, които можеха да му я осигурят. Ако детето се възстанови след операцията, а доверието между нея и Ерих не се върне, тя ще напусне този дом. Вече си представяше как ще пристигне в Ню Йорк и ще работи отново в галерията. Представяше си и детската градина, как завежда и взема оттам децата, а после — колкото може по-бързо у дома, за да им приготви вечерята. Няма да й бъде лесно. Но и на други жени като нея също не им е лесно. А те се справят… Всичко би понесла, за да се отскубне от тази изолация и от чувството, че губи връзка със света.

Кошмари. Лунатизъм. Амнезия. Възможно ли е да страда от амнезия? В Ню Йорк никога не бе страдала от безсъние. Била е уморена до смърт, но е имала здрав сън. И тогава нямаше кой знае колко време за момичетата, а сега сякаш изобщо го няма. Докато бе заета с грижите по бебето, Ерих водеше Тина и Бет на излети, на които тя не можеше или не желаеше да ходи. „Искам да си ида у дома“ — мислеше си Джени. Домът не е място, може дори да не е къща или апартамент. Домът е там, където можеш да затвориш вратата и да си спокоен.

В това имение дори сега валеше сняг, духаше силен вятър. Тя обичаше капризите на вятъра. Представи си къщата такава, каквато поиска да я направи още в началото, когато започна с промените — без тежките завеси, масата — до прозореца, приятелите, които очакваше да има, вечерите, на които щеше да присъства или сама да организира.

— Джени — сепна я гласът на Руни, — изглеждаш ми толкова тъжна.

Тя се опита да се усмихне.

— Така ти се струва, аз просто… — но гласът й секна.

— Тази Коледа беше най-хубавата, откакто Ардън ни напусна. Можех да ти помагам за децата, да се грижа за бебето ти…

Руни никога не нарече бебето по име.

— Ето и кувертюрата, Руни. Завършена е — каза Джени. Бет и Тина играеха с новите си играчки. Бет вдигна очи към Джени.

— Мамо, ти си много добра шивачка.

— Тази ми харесва повече от онази на стената — обади се Тина. — Татето пък каза, че твоята не била толкова хубава като другата на стената. Подло е да говори така.

— О, Звънчето ми, голяма артистка си — усмихна се Джени, наведе се и я целуна. Детето се притисна до нея, шепнейки: „О, мамо, мамо!“

Толкова малко време им бе отделяла, откакто се роди бебето!

— Искаш ли да доведа и Тиквичко? Ако двете си измиете ръцете, ще можете да го подържите.

— Джени, нека аз да го донеса — прекъсна ги Руни.

— Добре. Тъкмо ще му приготвя овесена каша.

Само след минути Руни се върна в стаята. Тя грижливо държеше бебето. Изглеждаше разтревожена.

— Мисля, че детето има температура.

Доктор Боувич пристигна в пет часа.

— Веднага трябва да го заведем в болница.

— Не, моля ви — запротестира с треперещ глас Джени.

— Още утре можем да го върнем — опита се да я успокои той. — Опасно е — децата много бързо вдигат температура. От друга страна, не ми се иска да извеждам детето в този студ. Е, добре — нека видим как ще се чувства синът ви утре сутринта.

Руни остана, за да приготви вечерята. Джени даде аспирин на малкия. Самата тя се чувстваше неразположена. Непрекъснато й беше студено.

— Руни, подай ми, моля те, шала.

Наметна го на раменете си и зави бебето, което държеше на ръце.

— Милата ми — изпъшка Руни. Лицето й беше сиво като пепел.

— Какво ти е, Руни?

— Ами като видях цвета на шала… и тъмната ти коса… само за миг ми се стори, че гледам Каролайн на картината. И ме втресе.

Клайд трябваше да дойде към седем и половина, за да вземе Руни.

— Той няма да ме остави сама да си отида у дома през нощта — довери й Руни. — Казва, че не му се нравят глупавите ми приказки, след като съм била сама навън.

— Какви глупави приказки? — попита разсеяно Джени. Бебето беше заспало в ръцете й. Дишането му беше тежко.

— Знаеш ли — каза Руни и снижи гласа си до шепот, — веднъж, докато си говорех сама на себе си, споменах пред Клайд, че съм видяла Каролайн около къщата. Клайд едва не полудя.

Джени потрепери. По-рано Руни си беше нормална жена. Тя не говореше за Каролайн, преди да се беше родило бебето.

Някой силно почука на вратата. Беше Клайд. Той влезе в преддверието.

— Хайде, Руни — подкани я той. — Да тръгваме. Не съм вечерял.

Руни доближи устни до ухото на Джени.

— Джени, трябва да ми повярваш. Каролайн си е дошла. Повярвай ми. Тя просто е искала да види внука си.

През следващите четири денонощия Джени не отмести люлката на детето от леглото си. Не изпускаше малкото от очи. Следеше дишането му. Отпусна се едва когато й се стори нормално.

Всяка сутрин идваше лекарят.

— Следя да не се появят признаци на пневмония — заяви той. — Бебетата лесно настиват й ги удря в дробовете. Само за часове развиват пневмония.

Ерих не се връщаше от хижата. Джени взе на ръце бебето и го сложи в люлката до печката. Така можеше да го наблюдава, докато се занимаваше с Тина и Бет.

Непрекъснато я терзаеше мисълта, че е станала сомнамбул. „Божичко, наистина ли съм се разхождала посред нощите навън?“ Отдалече са я взели за Каролайн, ако е била увита с шала. Как би могла другояче да си обясни видението на Руни, въпроса на Тина: „Защо не говориш с мен, когато влизаш в стаята ни?“, твърдението на Джо, че я видял да се качва при Кевин в колата?

В навечерието на Нова година лекарят с широка усмивка обяви: „Детето прескочи смъртта! Джени, ти си незаменима болногледачка. Сега ти е нужна почивка. Помисли и за себе си. Ако не иска да суче през нощта, не го буди.“

След като го накърмеше в десет вечерта, Джени го връщаше в люлката.

— Ще ми липсваш, Тиквичко. Важното е, че се излекува от тази коварна простуда.

Очите на бебето, тъмносини като небето през нощта, я гледаха сериозно изпод дългите меки мигли.

— Знаеш ли, че вече сме на осем седмици? Колко голямо момче си станал! — разговаряше тя с бебето, докато развързваше спалния му чувал. — А сега ритай на воля. — После го взе и го притисна до себе си, вдишвайки приятния аромат на пудра. — Колко хубаво миришеш! Лека нощ, Тиквичко.

Джени остави отворена междинната врата и се мушна в леглото. След няколко часа идваше Нова година. Преди година по това време празнуваше с Фран и приятелките й. Те знаеха, че Джени не можеше да излиза навън заради малките, и се отбиха в апартамента й. По-предишната Нова година посрещнаха с Нана. Фран обичаше да се шегува с нея: „Сигурно Нана е вече на небето. Облегнала се е на прозореца и се кара на някакъв си, който вдига шум.“ Смяха се всички.

— Джени, очаква те щастлива Нова година — уверяваше я Фран. — Предчувствам го, усещам го с костите си.

Щастлива Нова година! Когато се върне в Ню Йорк ще каже на Фран да си провери костите — те явно я мамеха.

Ами бебето?! Появата му през тази година омаловажи всичко останало. „Вземам си думите назад. Годината беше наистина щастлива“ — помисли си Джени.

Слънчевите лъчи проникваха в спалнята, когато тя се събуди. Стрелките на порцелановия часовник върху нощната масичка сочеха осем без пет. Бебето беше спало непробудно цялата нощ, прескочило бе храненето в шест. Джени скочи от леглото, бутна вратата и се надвеси над люлката. Дългите мигли хвърляха спокойни сенки над бледите бузки. Ръцете му бяха разтворени и дланите с тънки разперени пръстчета приличаха на звезди.

Бебето не дишаше.

По-късно тя си спомни за писъците си, за това, как тичаше боса по нощница с бебето на ръце по снега към канцеларията. Там бяха Ерих, Клайд, Люк и Марк. Марк грабна детето от ръцете й, сложи устни върху неговите устица.

— Задушило се е в креватчето, мисис Крюгер — установи д-р Боувич. — То бе болнаво. Не зная дали щеше да издържи операцията. За него така е по-добре.

Руни хълцаше и повтаряше: „О, не! Не биваше!“ „Нашето бебе!“ — стенеше Ерих.

„Моето малко момче. Ти му отказа името си“ — горчиво си мислеше Джени.

— Защо Бог взе при себе си нашето бебе? — питаха Тина и Бет.

Наистина! Защо им го взе?

— Ерих, да го погребем при майка ти. При нея няма да се чувства самотно — каза Джени и закърши безпомощно ръце.

— Съжалявам, Джени — отсече Ерих. — Не искам да обезпокояваме Каролайн!

След кратка литургия Кевин Макпартланд беше погребан при другите три бебета, починали по време на три поколения. С пресъхнали от плач очи Джени наблюдаваше как спускат в гроба малкия ковчег. Спомни си, че първата сутрин тя гледаше гробовете на децата и се чудеше възможно ли е човек да понесе такава загуба — загубата на детето си. Ето че й се случи и на нея!

Започна да стене. Ерих протегна ръката си. Тя я отблъсна.

Всички се върнаха в къщата — Марк, Емили, Руни, Люк, Клайд, Ерих и тя. Беше мразовито. Елза ги очакваше. Приготвила бе сандвичи. Очите й бяха подути от плач. „Значи и Елза е страдала“ — помисли си Джени. Стана и неловко.

Ерих ги покани във всекидневната. Марк се доближи до нея. Поднесе й чаша с напитка.

— Изпий я. Ще те сгрее. — Брендито опари гърлото й. Не беше вкусвала алкохол от момента, когато разбра, че е бременна. Сега това нямаше повече никакво значение.

Тя приседна на стола с подкосени крака. Отпи от напитката. Трудно й бе да преглъща.

— Ти трепериш, Джени — каза й Марк. Руни го чу.

— Ще ти донеса шала — предложи тя.

„Не искам онзи, зеления — съпротивляваше се вътрешно Джени, — не този, с който стоплях детето“ — но Руни вече я загръщаше.

Люк не сваляше очи от Джени. Тя знаеше защо. Опита се да отметне шала от раменете си.

Ерих беше разрешил на Тина и Бет да донесат куклите и люлките си във всекидневната, за да бъдат всички заедно. В очите на момичетата Джени прочете уплаха.

— Мамо, виж, ето така Бог ще завива нашето бебе горе на небето — обади се Бет и нежно придърпа завивката на куклата до брадичката.

В стаята настъпи тишина. Наруши я ясният като звънче гласец на Тина.

— И ето така онази дама — тя посочи към портрета на Каролайн — зави бебето през нощта, когато Бог го взе на небето… — Момиченцето бавно разтвори дланите си и натисна с тях лицето на куклата.

Джени чу дълбока въздишка. От устните й ли се отрони? Погледите на всички бяха обърнати към портрета. Като по сигнал после се обърнаха към Джени — изплашени, питащи.

Глава 31

— О, не, не! — припяваше гласът на Руни. — Каролайн никога няма да нарани детето, миличка — и тя се втурна към Тина. — Каролайн винаги слагаше ръцете си на лицето на Ерих, когато той беше малък. Ето как — и тя нежно постави длани върху бузите на куклата. — После се смееше и му казваше: „Каро, каро.“ То значеше „мили мой“.

Руни се обърна и се заоглежда. Сега имаше на кого да разказва.

— Джени, точно така е, както аз ти казвам. Тя се е върнала. Може би е разбрала, че бебето е болно, и е искала да ти помогне.

— Клайд, веднага я изкарай оттук — изкрещя Ерих. Клайд хвана Руни за ръка.

— Хайде. И не вдигай шум, моля те. Руни се дръпна.

— Джени, кажи им, че съм видяла Каролайн. Кажи им, че те предупредих. Кажи им, че не съм луда.

Клайд стискаше до болка ръката на Руни, пръстите му се бяха впили в плътта, Джени се опита да стане от стола си, но краката й не помръдваха. Опита се да говори, ала усети, че няма глас. Малките ръчички на Тина закриваха и бузите, и носа на куклата.

Люк издърпа ръката на Клайд.

— Остави я на мира, човече. За бога, не виждаш ли, че всичко това й е пряко сили?

— Руни, защо не си отидеш у дома да си легнеш? — успокояваше я Люк. — Днес беше ужасен ден за теб.

Руни сякаш не го чуваше.

— Видях я и продължавам да я виждам. Понякога се промъквам, след като Клайд заспи, защото искам да си поговоря с нея. Бас ловя, че тя знае къде е Ардън. Видях я да влиза в къщата. Веднъж дори я видях и на прозореца на детската стая. Луната блестеше така силно, че се виждаше също като през деня. Много бих желала да ми поговори. Може би тя си мисли, че аз се страхувам от нея. Но защо? Ако Каролайн е тук, значи, че и Ардън ще се върне. Нали така, а?

Тя се дръпна от Клайд и падна на колене пред Джени. Обгърна я с ръцете си.

— Може би един ден и бебето ти ще се върне. Колко хубаво ще бъде, нали? Джени, ще ми го дадеш ли да го подържа тогава?

Наближаваше два часа следобед. Гърдите й натежаваха от мляко. Доктор Елмендорф й направи превръзка, за да спре кърмата, но в часовете, когато трябваше да храни бебето, млякото напираше в тях. Болеше я, но физическата болка я радваше. Тя балансираше душевното й страдание. Крехкото тяло на Руни се тресеше. Джени протегна ръце и ги положи върху раменете й.

— Те няма да се върнат, Руни. Нито Каролайн, нито Ардън, нито то. Тина е сънувала.

— Разбира се, че е сънувала — каза рязко Марк. Люк и Клайд вдигнаха Руни.

— Трябва й успокоително — рече Люк. — Ще дойда с теб до болницата.

Самият той изглеждаше като болен. Емили и Марк останаха по за дълго. Емили направи опит да разсее Ерих, като го заговори за картините му.

— През февруари имам изложба в Хюстън — съобщи й Ерих. — Тогава ще взема Джени и момичетата с мен. Промяната ще им се отрази добре.

Марк приседна до Джени. Той й действаше успокояващо. Чувстваше неговото състрадание и това й помагаше.

След като Марк и Емили си тръгнаха, Джени се зае да сготви вечеря за децата и Ерих. Дори намери сили да приготви момичетата за спане. Тина играеше с водата във ваната. Джени си спомни как държеше бебето с една ръка и го къпеше. Тя изсуши с хавлията дългите коси на Бет. Косите на бебето щяха да бъдат светли като злато. Чу молитвите на Тина и Бет: „Бог да благослови Нана и нашето бебе на небето.“ Притвори очи. Пристъпи на болка свиваха сърцето й.

Долу я чакаше Ерих. В ръцете си държеше чаша с питие.

— Изпий това, Джени. Ще те отпусне.

Хвана я за ръката и приседна до нея. Тя не се възпротиви. Ръцете му я галеха по косата. Този негов жест по-рано я вълнуваше.

— Джени, ти сама чу какво каза лекарят. Бебето нямаше да издържи операцията. То беше много по-болно, отколкото ти мислеше.

Тя го слушаше в очакване да излезе от вцепенението си. „Не се опитвай да ме утешаваш, Ерих — мислеше си Джени. — Каквото и да говориш, вече няма значение за мен.“

— Джени, безпокоя се. Ще се погрижа за теб. Но Емили е клюкарка. Това, което Тина каза, ще научат всички в града. — Той сложи ръка на раменете й. — Слава богу, че на Руни никой не обръща внимание, а Тина е малолетна. Иначе…

Тя се опита да се отдръпне от него. Ръцете му изведнъж я стиснаха здраво. Гласът му звучеше хипнотично нежен.

— Джени, ужасно се страхувам за теб. Тук всеки казва, че приличаш много на Каролайн. И ще се вслушат в думите на Тина. О, скъпа моя, не разбираш ли какво ще си помислят хората?

Тя скоро ще се събуди от този кошмарен сън и ще си бъде в апартамента. Нана ще е до нея. „Джени, ти пак бълнуваше. Сигурно си сънувала кошмари. Колко грижи се струпаха на главата ти, миличка!“

За съжаление тя не беше в апартамента си, а в студената всекидневна, претрупана с мебели, и слушаше за невероятните предположения на хората тук — какво могат да си помислят и какво не могат. Могат да помислят, че тя е убила бебето си?!

— Бедата е там, Джени, че ти си лунатичка. Колко пъти момичетата те питат защо не разговаряш тях, когато нощем влизаш в стаята им? Напълно е възможно да си била и в стаята на бебето, да си го милвала по лицето. Тина не разбира какво е видяла. А ти самата си казала на д-р Елмендорф, че халюцинираш. Той ми се обади и ми съобщи.

— Той ти се е обадил?!

— Да, доста загрижен е. Каза ми също, че си отказала преглед при психиатър.

Джени втренчено гледаше тъмните завеси. Онази дантела беше като паяжина. Тя ги беше махнала, за да промени атмосферата. Колко наивна е била! Ерих ги върна обратно.

Сега завесите я впримчваха, покриваха, задушаваха. Задушаваха я. Тя затвори очи. И отново — споменът за Тина, която с малките си ръчички натискаше лицето на куклата.

Халюцинираше ли? Не се ли връщаше към спомена за дългата коса, която надвисваше в сънищата й над нея? Нима беше халюцинирала през всичките тези нощи?

— Ерих, чувствам се така объркана. Не зная вече какво е това действителност. Дори и преди да се случи онова с бебето. Сега трябва да се махна оттук. Ще взема с мен и момичетата.

— Джени, невъзможно е! Твърде разстроена си. Заради себе си, заради децата ни не можеш да останеш сама с тях. И не забравяй! Те законно носят името Крюгер. Колкото са твои деца, толкова са и мои.

— Аз съм рождената им майка и техният пазител.

— Джени, искам едно да запомниш — пред закона аз имам толкова права над тях, колкото и ти. Дори повече от теб. Повярвай ми, че ако се опиташ да ме напуснеш, ще се отнеса до съда. Мислиш ли, че който и да е съд ще ти ги даде, след като си спечели такава репутация в обществото?

— Но те са мои! Бебето беше твое и ти даже не му даде името си. Момичетата са мои и ти ги искаш. Защо?

— Защото искам теб. Независимо какво си сторила, колко си болна — искам те! Каролайн също поиска да си тръгне, да ме напусне. Но теб познавам добре. Ти никога няма да оставиш децата си. Затова ще останем всички заедно. Ще започнем нов живот. Тази вечер ще се върна при теб.

— Не.

— Нямаш друг избор. Ще забравим миналото. Никога няма да спомена пред теб нищо за бебето. Ще ти помагам, ако отново започнеш да се разхождаш в съня си. Ще се грижа за теб. Дръзнат ли да разследват смъртта на бебето, ще наема адвокат.

Той я дърпаше за ръка. Безпомощна, тя му позволи да я замъкне нагоре по стълбите.

— Утре спалнята ни ще бъде както преди. Ще си представим, че бебето никога не се е раждало.

В спалнята той отвори най-долния шкаф на гардероба. Тя разбра какво търсеше Ерих. Нощницата на майка си.

— Облечи я заради мен, Джени. Толкова отдавна не си го правила.

— Не мога. — Беше уплашена. Очите му бяха толкова странни.

Джени не познаваше този мъж, който й говореше, че в очите на хората тя е убийца, който я караше да забрави детето, погребано само преди часове.

— Да, можеш. Сега си толкова отслабнала. Прекрасна си, Джени!

Тя взе от него нощницата и отиде в банята. Облече я. Нощницата отново й ставаше. Погледна се в огледалото. Чак сега разбра защо хората мислеха, че е копие на Каролайн.

Очите й излъчваха болка и тъга като тези на жената от картината.

Сутринта Ерих стана тихо от леглото и започна да се движи на пръсти из стаята.

— Будна съм — обади се Джени. Беше шест часът, времето, когато хранеше бебето.

— Мила, опитай се да поспиш.

Той обличаше дебелия си пуловер за ски.

— Тръгвам за хижата. Трябва да свърша картината за изложбата в Хюстън. Ще заминем заедно, скъпа, ние двамата и момичетата. Ще прекараме чудесно.

Той приседна до нея.

— О, Джени, обичам те! Тя се стресна.

— Кажи ми, че ме обичаш, Джени!

— Обичам те, Ерих — отвърна като по навик.

Сутринта беше ясна. Друг път по това време и след закуска облаците закриваха небето. Въздухът навън беше резливо студен. Нещо предсказваше буря в природата.

Облече децата за разходка. Елза сваляше надолу коледното дърво и Джени начупи клончета от него.

— Мамо, какво ще правиш с тях? — попита я Бет.

— Ще ги сложа на гроба на бебето.

— Мамо, моля те, не бъди толкова тъжна — проплака Бет.

— Ще се помъча, Мишлето ми.

„Поне да можех да чувствам нещо. Всичко у мен е така празно, ужасно празно!“

На връщане от гробището тя видя Клайд, който караше колата по селския път. Изчака го, за да разбере как е Руни.

— Няма да я пускат у дома известно време — рече й Клайд. — Правят й пълни изследвания и вероятно ще я оставят в специална болница за седмица-две. Откакто вие дойдохте, Руни е много по-добре отпреди. По-рано винаги се страхуваше да напуска фермата, да не би да пропусне пристигането на Ардън, ако реши изведнъж да си дойде. Но после здравето й отново се влоши. И ето сега…

Клайд спря. Адамовата му ябълка се задвижи надолу, очите му се напълниха със сълзи.

— Знаете ли, мисис Крюгер, това, което Тина каза, се разчу. Шерифът разговарял с Руни. Взел една кукла със себе си и питал Руни как Каролайн си е слагала ръцете върху лицето на бебето и как Тина е казала, че онази дама от картината е пипала бебето. Не ми стига умът какво е решил да прави.

„А на мен ми стига — каза си Джени. — Ерих ще излезе прав. Емили вече е пуснала слуха в града.“

Три дни по-късно се яви и шерифът Гъндърсън.

— Мисис Крюгер, задължен съм да ви съобщя какви слухове се носят за вас сред хората. Налага се да извадим трупа на бебето. Медиците ще му направят аутопсия.

Тя стоеше и наблюдаваше как острите лопати разравяха току-що замръзналата пръст. Отново натовариха малкия ковчег на погребалната кола. Почувства, че някой стои до нея. Беше Марк.

— Защо се измъчваш, Джени? Не трябваше да идваш тук.

— Какво търсят?

— Искат да се уверят дали има следи от насилие по лицето на бебето.

Тогава си спомни какво бе видяла, когато се наведе над бебето — дългите сенки, които миглите хвърляха над бледите му бузки, тънките устенца, синята вена отстрани на нослето. Синята вена! Преди тя никога не я беше забелязвала. Никога преди сутринта, когато го намери мъртво.

— Забеляза ли някакви синини по лицето, Марк? Ти можеш да различиш вена и синина от контузия.

— Когато се опитах да му направя изкуствено дишане с уста, натиснах лицето му доста силно. Може би аз съм я причинил.

— Каза ли им това?

— Да.

Тя се обърна към него. Вятърът не беше толкова силен, но Джени почувства, че я лъха свежест.

— Казал си им, за да ме защитиш. Не беше нужно.

— Казах им истината — отговори й той. — Джени, прибери се! — настояваше Марк.

Тя се опитваше да вникне в чувствата си, вървейки до него през прясно натрупания сняг. Той беше толкова висок, а тя бе свикнала със сравнително ниската фигура на Ерих. И Кевин беше висок — над метър и осемдесет. А колко ли ще е Марк? Метър и осемдесет и четири, и пет.

Главата я болеше, гърдите й горяха. Защо не спираше кърмата й? Кому бе нужна тя сега? Почувства, че блузата й се мокреше. Ако Ерих си беше у дома и я видеше, щеше да се ужаси. Той бе такъв маниак на тема чистота, толкова спретнат. И толкова потаен. Едва ли името му щеше да е постоянно в устата на хората, ако не беше се оженил за нея.

Не можеше да си обясни защо въпреки семейния скандал той все още я уверяваше в любовта си. Искаше от нея да изглежда като майка му. Затова непрекъснато я караше да облича нощницата й. Може би, когато се е разхождала нощем в съня си, тя се е старала да изглежда като Каролайн, за да му достави удоволствие.

— Да, точно така. Старала съм се — изрече на глас Джени Гласът й я стресна. Не усети кога беше проговорила.

— Какво каза, Джени? Джени!

Тя усети, че пада. Не можеше да се задържи. Но някой я хвана, преди главата й да докосне снега.

— Джени!

Марк я държи. Марк я носи. Надяваше се, че не е твърде тежка.

— Джени, ти изгаряш от температура.

Ето защо не е могла да контролира мислите си. Не беше причина само видът на къщата. Как само мразеше тази къща!

Тя пътуваше в нечия кола. Ерих я държи. Тя познава тази кола. Знае чия е. На Марк. Отзад са книгите му.

— Получила е шок от високата температура. От кърмата е — каза д-р Елмендорф. — Налага се да остане тук.

Толкова приятно е да се носи във въздуха, толкова успокояващо е да усеща грубия плат на болничната дреха. Мразеше синьозелената нощница.

Ерих постоянно влизаше и излизаше от стаята й.

— Тина и Бет са добре. Пращат ти поздрави.

Накрая Марк й донесе новината, която тя мъчително очакваше. „Бебето е отново погребано. Никой няма повече да го безпокои.“

— Благодаря ти.

Пръстите му стиснаха ръката й.

— О, Джени.

Вечерта тя изпи две чаши чай, изяде една препечена филия.

— Радвам се, че сте по-добре, мисис Крюгер — заговори я любезно сестрата.

Защо тъкмо тази любезност я караше да плаче? Тя бе свикнала хората да я обичат.

Температурата й спадна, но Джени непрекъснато плачеше. Често се събуждаше обляна в сълзи.

— Няма да ви пусна, преди да оздравеете напълно — настоя д-р Елмендорф. — Докато сте в болницата, бих искал да ви прегледа д-р Филстром.

Доктор Филстром беше психиатърът.

Той приседна на леглото й. Беше дребен спретнат мъж. Приличаше й повече на банков чиновник.

— Разбрах, че сте преживели кошмарни нощи.

Те всички искаха да я изкарат луда.

— Вече не сънувам кошмари — отговори Джени.

И така си беше. В болницата сънят й отново стана спокоен. Дори започна да се шегува със сестрата.

Следобедите бяха най-тежки за Джени. Тя не искаше да се вижда с Ерих. Ръцете й се изпотяваха, щом чуеше стъпките му.

Той доведе и момичетата да я видят. Не ги пуснаха в болницата — тя им махна с ръка от прозореца. Сториха й се някак жалки, докато отвръщаха на поздрава й, окаяни, нещастни.

Вечерта Джени изяде всичко, което й сервираха. Трябваше да възвърне силите си. Вече нищо не я задържаше в имението на Крюгер. Невъзможно бе между нея и Ерих да се възстанови миналото. Сега тя кроеше планове как да се върне и знаеше, че ще успее.

Реши да го направи при пътуването им до Хюстън. Точно тогава ще се изплъзне от погледа на Ерих. Заедно с Тина и Бет ще отлетят за Ню Йорк. В Минесота Ерих можеше да поиска чрез съда децата й, но не и в Ню Йорк.

Би могла да продаде медальона на Нана, за да се сдобие с малко пари. Преди години един бижутери предлагаше за него хиляда и сто долара. Ако и сега получи толкова, ще може да си купи самолетните билети. Част от сумата ще задържи, докато си намери работа.

Далеч от къщата на Каролайн, от портрета на Каролайн, от леглото на Каролайн, от нощницата на Каролайн, от сина на Каролайн, тя отново ще бъде Джени. Ще може да мисли спокойно, да прогони всички кошмари, на които сега беше пленница.

Джени заспа с усмивка. Ръцете си бе положила под лицето като възглавница.

На другия ден се обади по телефона на Фран. О, блажена, благословена свобода! Колко приятно бе да знаеш, че никой не записва разговора ти в канцеларията, че никой не те подслушва, че никой няма да те прекъсне.

— Джени, защо не отговори на писмата ми? Помислих, че си ме захвърлила на боклука.

Тя не каза, че въобще не ги бе получила.

— Фран, имам нужда от теб — трябва да се махна оттук — припряно заговори Джени.

Изведнъж кръшният смях на Фран изчезна. — Лоша е връзката, Джени. Не те чувам. По-късно щеше да обясни всичко на Фран. Сега просто се съгласи с нея: „Да, лоша е връзката.“

— Повярвай ми. Ще се върна при теб. Обади се след осем. Тогава завършва визитацията.

Фран се обади на следващата вечер след седем. Щом телефонът иззвъня, Джени разбра какво бе станало. Фран не се беше съобразила с разликата във времето. В Ню Йорк беше осем и десет. Ерих стоеше до леглото й. Веждите му се вдигнаха нагоре, когато й подаваше слушалката. Гласът на Фран ехтеше в мембраната: „Страшни планове имам!“

— Фран, колко мило, че те чувам отново! — После се обърна към Ерих: — Ерих, Фран ми се обажда, за да ме поздрави.

Фран разбра намека й.

— Ерих, как си? Толкова съжалявах, като научих, че Джени не е добре.

Щом завърши разговорът, Ерих веднага я попита:

— Какво има, Джени? За какви планове ти говори Фран?

Глава 32

Тя се върна в къщата в последния ден на януари. Бет и Тина я гледаха като чужда… Бяха някак смълчани.

— Мамо, теб все те няма.

В Ню Йорк тя им отделяше повече време в свободните съботи и недели, отколкото тук през последната година.

Какви подозрения таи Ерих след разговора й с Фран? Тя беше толкова кратка:

— Сетих се, че не бях разговаряла с Фран цяла вечност и вдигнах телефонната слушалка. Колко мило от нейна страна, че и тя ми се обади!

С Фран се чуха отново, след като Ерих си отиде от болницата онази вечер. Фран изпищя от радост: „Имам приятелка, управител на едно училище за медицински сестри близо до Ред Бенк, Ню Джърси. Там се подготвят и учители за детските градини. Казах й, че можеш да преподаваш музика и изкуство. Тя ти е намерила работа. Дори ти търси вече и апартамент.“

Джени си пожела сполука.

Ерих се подготвяше за изложбата в Хюстън. Започна да пренася картините си от хижата.

— Тази я нарекох „Доставчика“ — каза той, сочейки с ръка една маслена творба в сини и зелени тонове. Високо в клоните на един бряст се виждаше птиче гнездо. Майката летеше към дървото с червей в човката. Листата така скриваха гнездото, че бе невъзможно да се видят малките. Но зрителят усещаше тяхното присъствие.

— Идеята за тази картина ми хрумна онази вечер, като те срещнах и взех от ръцете ти момичетата, на Второ авеню — обясни й Ерих. — Ти имаше загрижен вид, защото бързаше Да приютиш децата си у дома и да ги нахраниш.

Ерих говореше с прочувствен тон. Сложи ръка на раменете й.

— Харесваш ли я?

— Прекрасна е!

Само когато гледаше картините на Ерих, Джени не се чувстваше изнервена от присъствието му. Тъкмо в човека на изкуството се бе влюбила тя, в художника, който умееше да долавя пъстротата на ежедневието и сложните чувства, които я съпътстват.

Дърветата в дъното на картината. Тя разпозна норвежките борове, които растяха, покрай гробището.

— Ерих, сега ли си я завършил?

— Да, скъпа.

— Но това дърво вече го няма. Ти почти изсече брястовете покрай гробището заради холандския бряст, дето беше заразен през пролетта.

— Започнах рисунката с дървото, но не можах да изразя чрез него онова, което исках да кажа. Един ден видях птичка с храна в клюна. Тя хвърчеше към малките си и се сетих за теб. Ти ме вдъхновяваш за всичко, Джени.

В началото на съвместния им живот подобно признание би я разчувствано, но сега я плашеше. Знаеше, че то ще бъде последвано от някаква забележка, която ще я извади от равновесие за останалата част от деня.

Забележката не закъсня.

— Изпращам тридесет платна. Сутринта ще ги натоварят. Нали ще останеш тук, за да наблюдаваш работниците?

— Разбира се, че ще съм тук. Къде другаде очакваш да бъда?

— Не се сърди, Джени. Помислих си, че Марк ще поиска да те види, преди да замине.

— Какво искаш да кажеш?

— Люк получи сърдечен удар веднага след като пристигна във Флорида. Но това не му дава право да се опитва да ни разваля брака.

— Ерих, за какво ми говориш?

— Люк ми позвъни миналия четвъртък. Излязъл е от болницата. Той предложи да му гостуваш с момичетата за една седмица във Флорида. Марк тръгва за там. Ще остане около седмица. Люк си въобразява, че ще те пусна във Флорида, за да бъдеш цяла седмица с Марк.

— Колко мило от страна на Люк — каза Джени, съзнавайки, че поканата е отхвърлена.

— Не беше мило от негова страна. Люк просто искаше да те откъсне от мен. Казах му го.

— Ерих!

— Не се учудвай, Джени. Защо, мислиш, Марк и Емили престанаха да се гледат влюбено?

— Нима не са влюбени?

— Джени, опитай се да вникнеш в нещата! Сляпа ли си? Марк е заявил на Емили, че няма да се ожени за нея и че няма да е честно, ако й губи времето.

— Не знаех това.

— Един мъж никога не постъпва така, ако няма друга жена на сърце.

— Не е задължително да има такава.

— Марк е луд по теб, Джени. Ако не беше той, шерифът щеше да назначи ново разследване за бебето. Ти знаеш това, нали?

— Не, не зная — отговори Джени и спокойствието, което си бе възвърнала в болницата, изчезна. Устните й пресъхнаха. Тялото й започна да трепери. — Ерих, какво ми говориш?

— Ами това, че до нослето на бебето е имало синина. Специалистът каза, че вероятно е предшествала смъртта, но Марк заяви, че той я е причинил, докато му правел изкуствено дишане. Натиснал го бил грубо.

В паметта й като светкавица проблесна споменът — за Марк, който държеше крехкото телце на бебето и се мъчеше Да го спаси.

Сега до нея стоеше Ерих, устните му бяха долепени до ухото й.

— Марк знае, ти също знаеш, че бебето имаше синината отпреди.

— Какви ги говориш, Ерих?

— Нищо, скъпа. Просто те предупреждавам. Двамата с теб знаем колко нежна бе кожата на бебето. В онази последна нощ то е размахвало юмручета и вероятно само се е насинило, но Марк лъже. Също като баща си е. Тук всеки знае какво е изпитвал Люк към Каролайн. И сега, като дойде тук, сяда в онова кресло, за да наблюдава портрета й. Последния ден той трябваше да откара Каролайн до летището. Само да мръднеше пръст, и Люк беше при нея. Готов бе да изпълни и най-малкото й желание. Сега пък Марк иска да върти същите игри. Само че не е познал. Обадих се на друг ветеринарен лекар, д-р Ларс Айвънсън от Хенъпин Гроув. Той ще се грижи за животните ми. Кракът на Марк Гарет никога повече няма да стъпи тук.

— Ерих, не можеш да постъпиш така.

— Мога, и още как. Зная, че не го правиш нарочно, но ти всъщност го насърчаваш, Джени. Разбрах това. Колко пъти той те посети в болницата?

— Само два пъти. Веднъж, за да ме успокои, че бебето е •отново в гробището, а после ми донесе плодовете, които Люк бе поръчал за мен от Флорида. Ерих, ти ставаш мнителен. За най-дребното нещо си подозрителен. Докъде ще стигнем така?

Тя не дочака отговора му. Излезе от стаята и отвори вратата към верандата. Слънцето залязваше зад дърветата. Вечерният вятър полъхваше и люлееше люлката на Каролайн. Ето какво я бе карало да излиза тук, да седи с часове навън. И тя е била отблъсквана от дома си.

Вечерта Ерих я последва в спалнята. Джени се държа студено, не желаеше близостта му. Той също не я пожела. Обърна й гръб и заспа. Тя почувства облекчение.

Джени нямаше да се види отново с Марк. Тя ще бъде в Ню Джърси, когато той се върне от Флорида. Прав ли беше Ерих? Бе ли давала аванси на Марк, или Ерих, както винаги подозрителен, си бе въобразил всичко поради раздялата на Марк и Емили?

„За пръв път Ерих може би е прав“ — реши тя.

На другата сутрин Джени приготви цял списък с покупки, необходими за пътуването. Тя очакваше, че Ерих ще й се скара, след като му поиска колата, но той неочаквано остана безразличен. Само я помоли да остави момичетата при Елза.

Щом Ерих тръгна за хижата, Джени отиде до бижутерийния магазин. Беше се обадила по телефона, за да опише медальона на Нана. Отговориха й, че се интересуват от подобна покупка. Тя веднага телефонира на Фран. Нея я нямаше, но бе включила автомата. „Ще бъдем в Ню Йорк на седми или осми. Не телефонирай повече тук“ — предаде Джени. В магазина й предложиха осемстотин долара. Не беше достатъчно, но друг избор нямаше. С кредитната си карта, която Ерих й даде, тя купи грим, бельо и чорапогащници.

Показа покупките на Ерих.

На трети февруари беше първата годишнина от сватбата им. — Защо не я отпразнуваме в Хюстън, мила? Там ще ти поднеса подаръка си — предложи й Ерих.

— Чудесно — възкликна тя, ала не беше добра актриса, за да прикрие истинските си чувства. „Боже мой, колко скоро всичко ще свърши!“

От месеци очите й не бяха искрили така. Тина и Бет сякаш я разбираха. Гледаха я мълчаливо и одобрително.

— Помните ли, когато бяхме в самолета? Колко приятно ви беше! Пак ще летим със самолет до един голям град.

Ерих се появи.

— За какво си говорите?

— Разказвам им за пътуването до Хюстън, за това, колко хубаво ще ни бъде.

— Джени, виждам, че се усмихваш. Знаеш ли откога не съм те виждал толкова щастлива?

— Твърде отдавна.

— Тина, Бет, елате с мен до магазина. Ще ви купя сладолед.

Бет се притисна до ръката на Джени.

— Искам да остана с мама.

— Тогава и аз няма да отида никъде — каза Ерих. Сякаш не желаеше да я остави сама с децата й. Вечерта на пети Джени се зае да опакова багажа.

Взе толкова, колкото би й било необходимо за три дни.

— Кое кожено палто да облека, дългото или късото? — обърна се тя към Ерих. — Как е времето там?

— Джени, защо си толкова превъзбудена?

— Не съм. Просто съм загубила навика да пътувам. Ще ми трябва ли дълга рокля?

— Може би. Дългата тафтена пола и блузата са най-подходящи. Сложи си и медальона на Нана.

Игра ли бе това, или тя бе твърде подозрителна? Опита се думите й да прозвучат естествено:

— Чудесна идея!

— Помолих Джо да ни закара до летището в Минеаполис — каза Ерих.

Полетът им беше в два часа.

— Джо ли?

— Да, той може да започне отново работа при мен.

— След всичко случило се?

— Джени, ние вече сме го забравили.

— Ерих, след всичките слухове ти отново го вземаш на работа! Как да те разбирам? — рече тя и прехапа устни.

Руни щеше да се върне от болницата около четиринадесети. Бяха убедили Клайд да я остави пълни шест седмици на лечение. Джени искаше да се сбогува с нея. Може би щеше да й пише писмо, което Фран да пусне от някой град, когато пътува. Друго не би могла да направи.

Дойде време за тръгване. Децата бяха облечени с кадифените си костюмчета, носеха и спортни шапки. Сърцето й се вълнуваше.

От прозореца в спалнята с крайчеца на очите си тя видя гробището. След закуската се отби и до гроба на бебето, за да се сбогува.

Ерих тръгна с колата.

— Ще взема Джо — каза той. — Хайде, момичета, елате с мен. Оставете мама да се облече на спокойствие.

— Готова съм! Минутка още! Идвам с вас! Но той като че ли не я чу.

— Мамо, побързай! — извикаха Бет и Тина и изтичаха по стълбите след Ерих. Джени вдигна рамене. Хубаво беше, че ще има на разположение поне още пет минути, за да провери дали бе взела всичко със себе си. Парите от медальона бяха скрити във вътрешния джоб на костюма й. Опаковала го бе в багажа.

Преди да тръгне по стълбите, тя надзърна в детската стая. Елза бе оправила леглата, бе разтребила навсякъде. Всичко изглеждаше така, сякаш момичетата никога няма да се върнат тук.

Дали и Ерих е почувствал същото?

След десет минути тя излезе на верандата. Цялата гореше. Те скоро ще се появят с колата. Той винаги в последния момент тръгваше за летището. Тя излезе на пътя в очакване да види колата.

След като напразно го бе чакала половин час, реши да се обади в дома на Икърс. Пръстите й трепереха, докато набираше номера. На два пъти трябваше да прекъсне, преди да завърти отново.

Обади й се Мод.

— Какво искате да кажете с това „Тръгнаха ли вече“? Преди четиридесет минути видях Ерих с момичетата в колата. Джо ли? Джо не ги откара до летището. Откъде ви хрумна тази идея?

Ерих беше заминал без нея. Взел й бе децата и бе заминал. Парите й останаха в багажа, който беше натоварен в колата. По някакъв начин той бе разбрал за плана й.

Набра номера на хотела в Хюстън.

— Искам да оставя съобщение за Ерих Крюгер. Предайте му да се обади на жена си, щом пристигне.

— Има някакво недоразумение — отговори й гърлен мъжки глас с тексаски акцент. — Преди две седмици резервацията бе анулирана.

В два часа при нея се появи Елза.

— Довиждане, мисис Крюгер.

Джени седеше във всекидневната, вперила очи в портрета на Каролайн.

— Довиждане, Елза — промълви тя, без да се обръща. Елза не си тръгна веднага.

— Сърце не ми дава да ви оставя така, мисис Крюгер.

— Да ме оставиш ли? — Изведнъж нещо я накара да излезе от летаргията, в която бе изпаднала. — Какво искаш да кажеш?

— Мистър Крюгер ми каза, че заминава с децата надалече. Щял да ми се обади кога ще се върнат.

— Кога ти го каза, Елза?

— Сутринта, когато влизаше в колата. Тук ли ще останете?

В строгото лице на Елза Джени прочете състрадание. Забелязала го бе след смъртта на бебето, макар да не го очакваше.

— Да, ще остана.

Цели часове, след като Елза си отиде, Джени все седеше във всекидневната и все чакаше. Ерих щеше да се обади по телефона. Беше повече от сигурна. А как щеше да разговаря с него? Да му каже, че се кани да замине, да го напусне? Той беше го разбрал. Да му обещае, че ще остане при него? Нямаше да й повярва.

Къде ли е откарал момичетата?

В стаята притъмня. Трябваше да светне лампите, но дори и за това не й стигаха силите. Луната изгря и се показа през дантелените завеси. Хвърли бледите си лъчи върху картината.

Джени отиде в кухнята, направи си кафе и седна до телефона. В девет телефонът иззвъня. С разтреперана ръка тя посегна към слушалката.

— Ало — каза тя с толкова приглушен глас, че едва ли можеше да се чуе.

— Мамо — извика Бет, — защо не си искала да дойдеш с нас? Нали ни обеща?

— Бетинко, къде си?

Нещо пропука в телефона. „Искам да говоря с мама“ — настояваше Бет.

— Мамо — обади се и Тина, — не летяхме със самолетчето, както ни обеща.

— Тина, къде си?

— Здравей, скъпа — обади се накрая Ерих с топъл успокояващ глас. — Тина и Бет хленчат около мен.

— Ерих, къде си? Защо го направи?

— Защо съм го направил ли? Скъпа, ти ли ме питаш? Просто ти попречих да ми вземеш децата. Спасих ги от опасността, която ги грозеше.

— Опасност?! За каква опасност ми говориш, Ерих?

— Джени, предупредих те, че ще се грижа за теб, но няма да ти разреша да ми отнемеш моите момичета.

— Няма да го сторя, Ерих. Доведи ги у дома.

— Това не е достатъчно. Иди до писалището. Вземи лист хартия и писалка. Аз ще почакам на телефона.

Момичетата плачеха, но тя чу и шум от камион, който минаваше по пътя. Той може би се обаждаше от крайпътна кабина на магистралата. „Ерих, къде си?“

— Казах ти да вземеш писалка и хартия. Аз ще ти продиктувам нещо. Запиши го. Побързай, Джени!

Писалището в стил „Едуард“ беше заключено с голям златен ключ. Тя се опита да отключи чекмеджето, но издърпа ключа. Той падна. Наведе се да го вземе. От рязкото движение в главата й нахлу кръв. Почувства се замаяна. Наложи се да се придържа до стената, бързайки към телефона.

— Готова съм, Ерих.

— Ще ти продиктувам едно писмо. То е до мен. „Скъпи Ерих!“

Със слушалката между ухото и рамото си, Джени написа двете думи. Той говореше ужасно бавно.

Разбрах, че съм много болна. Станала съм лунатичка. Върша ужасни неща и не си спомням за тях. Излъгах, че не съм влизала в колата на Кевин. Аз го повиках тук, за да го убедя да ни остави на мира. Не съм искала да му причиня толкова голямо зло.

Тя пишеше механично. Не искаше да го прекъсва, да се оправдава. Думите му я пробождаха. Изведнъж ръката й се отпусна.

— Ерих, няма да напиша такова нещо. То не отговаря на истината.

— Остави ме да завърша. Просто слушай. — И той започна да говори по-бързо.

Джо заплашваше да каже, че ме е видял, когато съм влизала в колата. Не можех да му попреча. Сънувах, че съм смесила отровата с овеса. Но си знаех, че не е сън. Аз исках да приемеш бебето като свое, а ти знаеше, че е от друг. Мислех, че за нашия брак ще бъде най-добре, ако бебето умре. То ми отнемаше цялото време и внимание. Тина ме е видяла при бебето. Видяла ме е, когато съм натискала с ръце лицето му. Ерих, обещай ми, че никога няма да ме оставиш сама с децата. Не мога да нося отговорност за постъпките си.

Писалката се търкулна от ръката й. „НЕ!“

— Джени, ще се върна, когато ти напишеш и подпишеш това писмо. Ще го сложа в сейфа си. Никой няма да знае за това.

— Ерих, моля те. Няма да го направиш, нали?

— Джени, аз мога да отсъствам месеци, години, ако е необходимо. Познаваш ме. Ще ти се обаждам на седмица или две веднъж. Помисли си.

— Не!

— Джени, зная какво си сторила. — Гласът му стана по-мек. — Ние се обичаме. Но не мога да рискувам да те изгубя, не мога да рискувам и живота на момичетата.

Телефонът прекъсна. Тя остана като вцепенена с хартията между пръстите.

— Мили боже — проплака Джени, — моля те, помогни ми! Не зная какво да правя.

Отиде до телефона и се обади на Фран.

— Няма да дойдем.

— Джени, какво се е случило? — Връзката беше лоша. Дори силният глас на Фран сега звучеше приглушено.

— Ерих е взел децата със себе си на екскурзия. Не зная кога ще се върнат.

— Джени, искаш ли да дойда при теб? Имам четири дни отпуска.

„Ако Фран дойде, Ерих ще побеснее“ — мина й през ума. Тъкмо телефонният разговор с Фран от болницата доведе нещата дотук.

— Не, Фран. Не идвай. Дори не ми се обаждай. Просто се моли за мен.

Тя не можеше да остане в спалнята, нито да спи в която и да е от стаите на горния етаж: тъмният и дълъг коридор, затворените врати, празната стая на децата, на бебето…

Легна на кушетката до голямата печка и се зави с шала, който Руни й бе изплела. Топлината се изключваше автоматично точно в десет вечерта. Джени реши да накладе огъня сама. Имаше дърва в люлката. Когато я докосна, тя се разлюля. „О, Тиквичко!“ — изстена Джени, като си спомни красивите очи на бебето, малкото юмруче, което стискаше пръста на ръката й.

Това писмо тя не би могла да напише. В следващия изблик на ревност Ерих щеше да го предаде на шерифа. Колко ли дълго би могъл да отсъства?

Тя чуваше часовника да отмерва един… два… три часа. Беше задрямала, когато я стресна леко поскърцване. Не, това не беше халюцинация. Дочуха й се стъпки. Бавни. Една след друга. Тя скочи от кушетката и се загърна с шала. Излезе в коридора. Там нямаше никого. Отиде в спалнята, светна лампата. И тук беше празно.

Нека провери в старата стая на Ерих. Вратата беше леко открехната. А не я ли беше затворила преди това? Влезе и светна лампата. Никой. И все пак в къщата някой ходеше! Джени чувстваше нечие присъствие. Лъхна я мирис на бор. Защо ли е така силен? С тихи стъпки тя се запъти към прозореца. Трябваше да го отвори, да вдиша свеж въздух. Постави ръце на перваза и се загледа в тъмнината. На двора видя фигура на мъж, който гледаше към къщата. Луната проблясваше по лицето му. Беше Клайд. Какво правеше той тук? Тя му махна с ръка. Той се обърна и побягна.

Глава 33

До края на нощта тя остана на кушетката цялата слух. Причуваха й се шумове, стъпки, врата да се затваря. „Въображение и нищо друго“ — мислеше си Джени.

В шест часа сутринта стана и едва тогава осъзна, че не беше с нощница. Коприненият джемпър на цветя, който бе облякла за пътуването, се бе измачкал. „Ето защо не можах да спя.“

Горещият душ донякъде прогони умората й. С хавлия около тялото тя отиде в спалнята и отвори чекмеджето на гардероба. Там бяха скътани овехтелите джинси, които носеше в Ню Йорк. Продължи да тършува из дрехите, докато намери старите си пуловери. Ерих я бе помолил да ги изхвърли, но тя не пожела да се раздели с всички. Сега искаше да облече точно тях, да бъде с нещо, купено от нея. Спомни си как бе облечена в деня, когато за пръв път срещна Ерих — с евтиния пуловер от Кевин и с медальона на Нана.

Тук пристигна само с едно бижу и момичетата. Сега Ерих го притежава заедно с момичетата.

Джени се загледа в тъмния дъбов под. Нещо просветна върху него. Тя се наведе и го взе. Беше парче от норка. После отвори широко вратата на килера. На закачалката висеше половината от палтото й. Какво бе станало? Джени посегна да го свали от закачалката. Пръстите й се плъзнаха по хастара му. Отвътре то бе нарязано на ленти.

В десет сутринта тя отиде в канцеларията. Клайд седеше зад голямото бюро — онова, което Ерих обичаше да използва — и я гледаше странно. Като че се бе състарил. Тя очакваше да й обясни защо оглеждаше къщата посред нощ, ала той не отрони дума.

— Колко дълго ще отсъства Ерих?

— Не е уточнил, мисис Крюгер.

— Клайд, защо стоеше пред къщата снощи?

— Видяхте ли ме?

— Разбира се.

— Тогава сте видели и нея.

— Нея ли?

Клайд избухна:

— Мисис Крюгер, Руни не е чак толкова луда, колкото някои мислят. Чухте какво твърди тя — че е виждала Каролайн. Миналата нощ не можах да заспя. Знаете, че не пускат Руни у дома за повече от няколко дни. Мислят, че аз й вредя… Няма значение. Нали знаете, мисис Крюгер, че от прозореца ни се вижда част от гробището? Стори ми се, че там нещо мърда. Станах и отидох. — Лицето на Клайд беше бяло като платно. — Мисис Крюгер, аз видях Каролайн! И Руни твърди, че я е видяла. Тя вървеше от гробището към къщата. Проследих я. Същата коса, същата пелерина. Тя влезе през задната врата. Опитах се да вляза след нея, но вратата беше заключена. А не си носех ключовете. Реших да се поразходя и да почакам навън. След малко видях светлина в спалнята, после някой светна и в старата стая на Ерих. И тогава тя се появи на прозореца. И ми махна оттам.

— Клайд, това бях аз. Аз ти махах от прозореца.

— О, Исусе! — прошепна Клайд. — Руни каза, че видяла Каролайн. Тина говори за дамата от картината, аз пък си мисля, че проследявам Каролайн. О, Исусе! — Той втрещен я гледаше право в очите. — А през цялото време, точно както казваше Ерих, това сте били вие!

— Не съм била аз — запротестира Джени. — Отидох горе, защото чух, че някой се разхожда из къщата. — Тя спря изведнъж, стресната от недоверието, изписано по лицето му.

В същия миг побягна към къщата. „Дали наистина не съм се разхождала в съня си до гробището и около къщата? Нали си мислех за бебето!“ А сутринта пък си мислеше колко мрази дрехите, които Ерих й беше купил. И това ли е било сън? Ами онова накълцано на парчета палто? Тя ли го е изрязала в омразата си? Може би никого не е чувала? Може би е била в състояние на лунатизъм и се е събудила, когато се е качвала горе?

Значи тя е била „жената от картината“, която Тина е видяла. Клайд ще каже на лекарите, че жената, която всички мислят за Каролайн, е самата Джени. Ще им каже, че я е проследил до къщата, а тя му е махнала с ръка от прозореца. Ерих ще се върне и ще се погрижи за нея. Дълго седя в кухнята пред чаша кафе, което бе приготвила от предишния ден. После отиде до шкафа и извади кутията с хартия за писма. Бавно започна да пише, като се стараеше да си спомни точно думите на Ерих. Написа и за миналата нощ. „Миналата нощ пак съм се разхождала в съня си. Клайд ме е видял. Вървяла съм около гробището. Сигурно съм отивала при бебето. Събудих се и видях от прозореца Клайд. Махнах му с ръка.“

Клайд стоеше навън пред къщата, на снега, който скърцаше от студа.

Снегът.

Но тя беше по чорапи. Ако е била навън, краката й щяха да са мокри. Ботушите, които беше приготвила за пътуването, стояха излъскани и чисти до кушетката. Не ги е обувала въобще.

Всичко останало би могло да бъде въображение, но ако е ходила до гробището, краката й щяха да бъдат вир вода, а чорапите — изцапани. Тя бавно започна да къса писмото, парченце по парченце, докато станаха безброй. Безстрастно наблюдаваше как се разпръсваха из кухнята. За първи път, откакто Ерих замина, чувството на безнадеждност и отчаяние, изпълнило сърцето й, започна да се стопява.

Не беше излизала навън. Но Руни е виждала Каролайн, Тина също, а сега и Клайд. Снощи й се стори, че някой се качва по стълбите. Каролайн бе нарязана на парчета палтото й от норка. Може би й се сърдеше, че е причинила болка на Ерих. Може би още е някъде на горния етаж. Тя се е върнала! Джени стана и започна да вика: „Каролайн! Каролайн!“ Ами ако не я чува? Завика още по-силно. Тръгна по стълбите, стъпка по стъпка. Спалнята беше празна. Усети миризмата на бор. Дали да не остави боров сапун отвън? Може би Каролайн ще се почувства по-добре. Джени посегна към кристалната купа, взе едно калъпче и го постави на възглавницата.

Таванът! Сигурно е на тавана. Ето къде е могла да отиде снощи.

— Каролайн! — извика Джени, като се мъчеше гласът й да звучи ласкаво. — Не се страхувай от мен. Моля те, слез. Помогни ми да си върна децата.

Таванът беше тъмен. Джени започна да се разхожда из помещението. Спря се пред кутията на Каролайн. Там бяха билетът и дневникът й. А къде е останалата част от багажа й? Защо Каролайн продължава да идва в къщата? Толкова се е тревожила, когато е напускала дома си.

— Каролайн — продължи с молещ глас Джени, — моля те, излез да поговорим.

Люлката беше в ъгъла, сега покрита с чаршаф. Джени отиде до люлката, погали я нежно и леко я полюшна. „Моя малка любов! — прошепна тя. — О, малка любов!“ Нещо се хлъзна по чаршафа и докосна ръката й. Беше красива златна верижка, която завършваше с медальон във форма на сърце. В центъра проблясваше красив диамант. Държеше медальона на Нана.

— Нана! — изрече на глас името й Джени и сякаш я обля студена вода. Какво би казала сега Нана? Какво щеше да каже, като разбере, че се опитва да разговаря с мъртва жена?

Стискайки медальона в ръка, Джени изтича по стълбите до втория етаж, после слезе до първия, надникна в кухнята. „Ще полудея“ — мислеше си тя. Спомни си как викаше името на Каролайн. Запита се какво би я посъветвала да направи Нана. „Всичко става по-ясно на чаша чай, Джени.“ „Какво яде днес, Джен? Не е хубаво, дето не се храниш редовно.“

Джени отиде до хладилника, извади приготвените сандвичи. Докато се хранеше, сподели наум с Нана за снощната случка.

„Клайд ми каза, че ме е видял, но краката ми не бяха мокри. Възможно ли е аз да съм Каролайн?“

Сякаш чуваше думите на Нана:

„Няма духове, Джен. Веднъж умреш ли, значи си умрял.“

„Ами как се е озовал медальонът ми горе на тавана?“

„Помисли, Джен!“

Телефонният указател беше долу в шкафа. С една ръка държеше сандвича, а с другата прелистваше страниците. Потърси името на бижутера, на когото продаде медальона си. После набра номера.

— Аз съм мисис Крюгер. Миналата седмица ви продадох медальон. Желая да го откупя.

— Мисис Крюгер, престанете да ми губите времето. Вашият съпруг дойде и ми каза, че сте нямали право да продавате семейна собственост. Взе го на същата цена, която ви платих.

— Съпругът ми ли?!

— Да. Дойде двадесет минути след вас — телефонът прекъсна.

Джени гледаше втренчено в апарата. Ерих я е подозирал и я е проследил още същия следобед. Вероятно е ползвал една от колите в имението. Но как е стигнал медальонът до тавана?

Джени се върна до писалището, извади лист карирана хартия. Само преди час бе готова да напише писмото, което Ерих й продиктува. Сега тя искаше да види пред себе си друго „черно на бяло“.

Седна на масата в кухнята. На първия ред написа; „Няма духове“, на втория: „Не съм била навън миналата нощ.“ Искаше да добави още нещо. Написа го с големи букви: „НЕ СЪМ ПРЕСТЪПНИК!“

Реши да започне отначало. Да опише всичко. Злото дойде от първия телефонен разговор с Кевин…

Клайд не се появи повече около къщата. На третия ден тя сама отиде в канцеларията. Беше десети февруари. Той разговаряше по телефона. Тя седна и се загледа в него. Когато Ерих беше тук, Клайд стоеше в сянка. Сега гласът му звучеше делово. Тя слушаше как урежда продажбата на двегодишно биче за над сто хиляди долара.

— Клайд, не считаш ли за необходимо да се посъветваш по телефона с Ерих, когато продаваш толкова скъпоструващ бик?

— Мисис Крюгер, когато Ерих е тук, понякога се занимава с бизнеса. Но истината е, че никога не се е интересувал от управлението на фермата или варниците.

— Разбирам те, Клайд. Аз имах доста време за размисъл. Кажи ми, къде беше Руни в сряда вечерта, когато ти помисли, че си видял Каролайн?

— Какво искате да кажете с това „къде беше Руни“?

— Просто питам. Обадих се в болницата и разговарях с доктор Филстром, психиатъра.

— Зная кой е. Това е лекарят на Руни.

— Точно така. Но ти не ми каза, че в сряда Руни е била в отпуска.

— В сряда вечерта Руни беше в болницата.

— Не е! Била е при Мод Икърс. Тогава Мод е имала рожден ден. А ти е трябвало да отидеш на търг да добитък. Обещал си й, че ще вземеш Руни от тях вечерта. Руни е мислела, че си в Сент Клауд.

— Бях там. Върнах се около полунощ у дома. Бях забравил, че Руни е на рожден ден при Мод.

— Клайд, не допускаш ли, че Руни се е измъкнала от Мод вечерта и се е разхождала около къщата?

— Не.

— Клайд, но тя често го прави. Ти го знаеш. Не е ли възможно да си я видял загърната в шала и в далечината и в тъмното ти се е сторило като пелерина? Я си спомни, как изглежда Руни с разпуснати коси?

— От двадесет години Руди ходи само с прибрана на кок коса. Освен когато… — той се поколеба.

— Освен кога?

— Само нощем.

— Клайд, не разбираш ли какво искам да ти кажа? Моля те, отговори ми на още един въпрос. Ерих в сейфа ли заключи златния медальон, или го даде на теб?

— Сложи го в сейфа. Каза ми, че ти си проявила небрежност, а той иска бижуто да не се изгуби. И че в сейфа ще бъде на сигурно място.

— Не си ли споделял това с Руни?

— Може и да съм го направил просто докато разговарям с нея, ей така, за да мине времето в приказки.

— Клайд, Руни знае комбинацията на сейфа, нали?

— Може би — каза той и се намръщи.

— Тя идва у дома много по-често, отколкото ти предполагаш.

— Навярно.

— И е възможно тя да се е разхождала из имението в сряда вечерта. Клайд, моля те, отвори сейфа и ми покажи медальона.

Той мълчаливо се подчини. Пръстите му трепереха, докато набираше цифровата комбинация. Вратата се отвори. Клайд посегна и извади малка кутийка. Отвори я.

— Медальонът не е тук — каза той с пресипнал глас.

Две вечери по-късно Ерих се обади по телефона.

— Джени! — В гласа му имаше нещо измъчено.

— Ерих! Ерих!

— Къде си, Джени?

— Долу на кушетката — каза Джени и погледна часовника. Минаваше единадесет. Беше задрямала.

— Защо си там?

— Чувствам се сама горе, Ерих. — Искаше да му каже в какво подозира Руни.

— Джени — продължи той с ядовит глас, който я разсъни. — Искам да си там, където ти е мястото, в нашата стая, в нашето легло. Искам да си облечена в синьозелената нощница. Чуваш ли ме?

— Моля те, Ерих… Кажи, как са Тина и Бет?

— Чувстват се прекрасно. Прочети ми писмото.

— Ерих, разбрах, че може би ти не си прав — беше твърде късно да вземе думите си назад. — Искам да кажа, може би двамата не се разбрахме.

— Ти още ли не си написала писмото?

— Започнах да го пиша… Но мисля, че нищо в него не е вярно. Сигурна съм.

Връзката прекъсна.

Джени позвъни на вратата на Мод Икърс. Колко месеца бяха изминали от последното й идване тук? Откакто Моди каза да остави Джо на мира!

Мод е била права, като се е тревожила за Джо.

Тъкмо щеше да позвъни още веднъж, когато вратата се отвори. Пред нея стоеше Джо, изтънял, с момчешко лице и хлътнали очи.

— Джо!

Той протегна ръце към нея. Инстинктивно тя ги сграбчи и в изблик на нежност го целуна по бузите. „Джо!“

— Джени, прощавай, исках да кажа мисис Крюгер… — някак неловко изрече той и отстъпи встрани, за да я пропусне…

— Тук ли е майка ти?

— Тя работи. Сам съм.

— Толкова се радвам. Трябва да поговоря с теб. Отдавна исках да го направя, но…

— Знам, Джени. Причиних ти толкова тревоги. Бих искал да падна на колене пред теб и да те помоля за прошка заради онова, което казах при злополуката. Но вече бях при шерифа и му обясних какво съм искал да кажа. Мислех си, че умирам, и се тревожех, задето те измъчих, като ти казах, че съм те видял онази вечер в колата.

Тя седна до кухненската маса срещу него.

— Джо, нима искаш да кажеш, че не си ме видял?

— Точно така. Казах го и на шерифа, и на мистър Крюгер миналата седмица. Има нещо, което ме тревожи при спомена за онази нощ.

— Тревожи те! Какво?!

— Походката. Ти си грациозна, Джени. Ходиш тихо, стъпките ти са бързи и леки като на сърна. А онази, която излезе вечерта от верандата, ходеше съвсем различно. Трудно ми е да го опиша. Беше някак прегърбена, от това косата й падаше напред и закриваше цялото й лице. А ти винаги ходиш изправена.

— Джо, допускаш ли, че тогава си видял Руни, облечена в моето палто?

Джо я гледаше с широко отворени очи.

— Причината да стоя там беше тъкмо Руни. Тя вървеше по пътеката към къщата, а пък аз не исках да я срещна. Руни беше там през цялото време, но друга влезе в колата.

Джени прокара ръка по челото си. Напоследък бе започнала да вярва, че Руни е ключът към загадката. Единствено Руни може да влиза и излиза толкова незабележимо. Тя е могла да чуе разговорите й с Кевин, с Ерих. Руни е могла да се обади по телефона. Руни знае за подвижната стена между двете спални. Всичко си идваше на мястото, ако Руни, облечена в нейното палто, бе срещнала Кевин онази вечер.

А сега? Коя би могла да облече нейното палто? Да организира тази среща? Джени вече нищо не разбираше.

Поне Джо й вярваше, че друга жена е влязла в колата при Кевин.

Тя стана от стола. Безсмислено бе да остава тук. Мод щеше да се ужаси, ако я свареше. Опита се да се усмихне.

— Джо, радвам се, че те видях. Липсваше ми. Добра е новината, че отново ще работиш в имението.

— И аз се зарадвах на предложението на мистър Крюгер. Казах му това, което казвам и на теб сега.

— А какво ти отговори Ерих?

— Да си държа устата затворена и да не давам повод за нови приказки. Заклех се, че ще мълча. Но не ми е забранил да ти го кажа.

Джени искаше да скрие от Джо колко разклатен бе вътрешният й мир. Ерих настояваше тя да подпише писмото, да му потвърди, че не друга, а тя е била при Кевин в колата. Не са помогнали уверенията на Джо, че е забелязал друга жена, преоблечена с палтото на Джени. Тя трябваше да обмисли всичко отново.

— Джени, създадох ти големи ядове. Мисля, че вгорчих живота ви, мисис Крюгер.

— Не се тревожи, Джо.

— Джени, искам да ти кажа още нещо — казах го вече на мама. Такава като теб искам да срещна, ако реша да се женя. Обясних го на мама, а тя се завайка. Винаги ми е казвала, че моят чичо е могъл да живее другояче, ако не е била Каролайн. Но от деня, в който стана злополуката с мен, той не е близвал капка алкохол и сега си живеят заедно.

— С кого живее чичо ти?

— Когато станала злополуката с майката на Ерих, чичо си имал момиче. Но Джон Крюгер разтръбил навсякъде, че Джошуа проявил небрежност, защото си бил изгубил ума по Каролайн, а това разстроило много неговата годеница. Развалили годежа. Чичо се пропил. След толкова много години сега двамата са отново заедно.

— Джо, коя е тя?

— Вашата икономка Елза.

Глава 34

Елза е била годеница на Джошуа Брадърс! Така и не се беше омъжила. Колко мъка са причинили Крюгерови! А защо се е съгласила да работи тук? Ерих я унижаваше. Елза е могла да вземе палтото от килера. Могла е да подслуша разговорите. Могла е да настрои момичетата срещу Кевин. Но защо?

Трябваше да говори с някого, да се довери на някого. Да. Тя имаше човек, на когото можеше изцяло да се довери. Марк. Върне ли се от Флорида, ще разговаря с него. А може би вече се е върнал?!

Щом влезе в къщата, Джени го потърси в клиниката. Отговориха й, че го очакват всеки момент. На въпроса „Кой го търси?“ тя не пожела да отговори.

— Кога е най-удобно да позвъня отново?

— Приемният му час е между пет и седем следобед.

Джени реши да му се обади вечерта вкъщи.

Тръгна за канцеларията. Клайд заключваше чекмеджето на бюрото си. На лицето му беше изписана тревога.

— Клайд, знаеш ли къде е сега Руни?

— Ще си бъде утре у дома, мисис Крюгер. Моля ви за едно — стойте настрани от Руни. Не я канете при себе си, не я посещавайте. Ще ви бъда признателен.

Стори й се, че Клайд е нещастен.

— Доктор Филстром ми каза, че ако Руни изпадне в някакъв стрес, болестта й може да се повтори.

— И този стрес съм аз, така ли, Клайд?

— Със сигурност зная едно, мисис Крюгер — Руни е виждала Каролайн около болницата.

— Клайд, моля те, преди да затвориш това чекмедже, би ли ми дал малко пари? Ерих напусна така внезапно, че останах без пукнат цент. Трябва да си купя това-онова. О, ще мога ли да ползвам колата ти до града?

— Мисис Крюгер — започна Клайд бавно, докато пъхаше ключа в джоба си, — Ерих знаеше, че ще поискате това от мен. Забрани ми да ви давам каквото и да е, която и да е от колите. Предупреди ме, че ако се нуждаете от нещо, трябва да се обърнете към мен. Аз ще имам грижата да ви го набавя. Нареди ми да не ви давам пари — било служебни, било мои, — в противен случай ще се простя със службата си.

Нещо в лицето й го накара да заговори по-меко:

— Мисис Крюгер, кажете ми, ако желаете нещо.

— Имам нужда от… — Джени прехапа устни, обърна се и напусна канцеларията. Тичаше по пътеката, а сълзите се стичаха по бузите й. Сълзи на унижение и яд. Задушаваха я.

Късните следобедни сенки се разпростираха като завеси над поизбледнялата тухлена къща. В края на гората високите норвежки борове се кипреха със зелената си премяна пред оголените брези и кленове. Слънцето, скрито зад тежки, оловносиви облаци, хвърляше разлети лъчи по хоризонта и обагряше небето със студени, но красиви цветове — от бледомораво до пурпурночервено.

Зимно небе. Зимно място, превърнало се в затвор за Джени.

Минути след седем Джени посегна към слушалката на телефона, за да се обади на Марк. В същия миг се разнесе звън. Тя грабна апарата в ръка.

— Ало!

— Джени, сигурно седиш върху телефона! Очакваше ли да ти се обадя? — прозвуча иронично гласът на Ерих.

Дланите на ръцете й се овлажниха. Тя пое дълбоко въздух.

— Надявах се да те чуя — отговори Джени с надежда, че тонът й е нормален. — Ерих, как са момичетата?

— Чувстват се отлично. А ти какво прави днес?

— Нищо особено. Елза престана да идва и аз върша домакинската работа. Доставя ми удоволствие. — Затвори очи и се помъчи да подбере най-точните думи. — О, видях се с Джо. Той се радва, че отново ще го назначиш на работа. — Бързаше да му съобщи, за да не се издаде, че сама е отишла у Икърс.

— Допускам, че ти е казал за разговора ни?

— Какво по-точно?

— За онези негови измишльотини, че уж не теб видял в колата. Ти никога не си споделяла с мен какво всъщност ти е казал Джо за онази нощ. Винаги съм си мислел, че единствено Руни те е видяла.

— Но Джо каза, че… каза ми, че със сигурност е била някоя преоблечена в моето палто.

— Джени, написа ли писмото?

— Ерих, не разбираш ли, че сега имаме свидетел, който може да се закълне.

— Искаш да ме убедиш, че имаме свидетел, готов да се закълне, само защото му обещах да го върна на работа. Ще се закълне, че е дал отначало грешни показания за теб, така ли, Джени? Престани да избягваш истината. Или подготви писмото, или няма да видиш децата, докато станат пълнолетни.

Краката й се подкосиха от страх.

— Това не би могъл да направиш! Децата са мои. Не можеш да избягаш с тях.

— Джени, те са толкова твои, колкото са и мои. Взех ги, за да прекарат с мен ваканцията. Предупреждавам те, че няма съдия, който да ги върне на теб. Цял град ми е свидетел колко грижовен баща бях. Аз съм достатъчно добър и достатъчно те обичам, за да ти дам възможност да живееш с тях, както и да се грижа за теб. Не ме отблъсквай! Довиждане, Джени. Ще се обадя скоро.

Тя остана загледана в слушалката. Оттам не излизаше звук. Стопи се надеждата, която се опита да отгледа у себе си. Нещо я караше да се предаде, да напише признанието, което Ерих искаше, да му го прочете. Така щеше да сложи край на всичко.

Не! Прехапа устни и с твърда ръка набра номера на Марк.

— Доктор Гарет — обади се той още при първото позвъняване.

— Марк, аз… — Защо този дълбок и спокоен глас я просълзи? — Марк, аз… би ли могъл. Трябва да говоря с теб. — Спря за малко и продължи: — Но не искам никой да разбере, нито да ни види. Ако се опитам да мина през полето, ще ме посрещнеш ли? Впрочем… ако имаш възможност, иначе не се…

— Чакай ме до мелницата. След петнадесет минути ще бъда там.

Джени отиде в спалнята. Светна лампата. Остави да свети в кухнята и всекидневната. Клайд може пак да реши да оглежда къщата. Ако е тъмно, ще разбере, че я няма. Трябваше да се възползва от следващите няколко часа, когато Ерих нямаше да се обади.

Тръгна по сянката, която хвърляха оборът и конюшнята. Зад електрическата ограда на пасбището тя видя добитъка. Нямаше паша по скованата от лед земя и животните се трупаха около хранилките.

Тя стигна до мелницата за по-малко от десет минути. Чу шума от колата на Марк. Караше само на габарити. Джени му махна, той спря, наведе се, за да й отвори вратата.

Заговори я едва когато стигнаха до пътя — очевидно му бе ясно, че тя искаше бързо да се махнат от това място.

— Джени, мислех, че си с Ерих в Хюстън.

— Не сме ходили там.

— Ерих знае ли, че си ме потърсила?

— Той замина с децата.

Марк подсвирна.

— Ето какво е тревожело татко.

Джени улови погледа на Марк. Тя се загледа в пръстите му, които здраво държаха кормилото. Ерих винаги я караше да се чувства неспокойна, правеше атмосферата тягостна. Присъствието на Марк й действаше успокояващо.

Месеци бяха изминали от последното й посещение в дома му. Тази вечер тя отново бе добре дошла тук. Фотьойлът бе издърпан до камината. На дъбовата масичка отстрани на канапето имаше вестници и списания. Книги от всякаква големина бяха наредени по етажерките над камината.

Марк й помогна да си свали палтото.

— Животът във фермата не ти се е отразил добре — пошегува се той, — отслабнала си. Вечеряла ли си?

— Не.

Марк й поднесе чаша шери.

— Днес икономката ми има свободен ден. Тъкмо мислех да си приготвя хамбургери, и ти ми позвъни. Ей сега ще се върна.

Джени седна на канапето. Несъзнателно посегна към ципа на ботушите си. Свали ги и подви крака. С Нана имаха същото канапе. Спомни си за следобедите, когато навън се изливаше пороен дъжд, а тя, свита в ъгъла на канапето, четеше книга.

Марк се върна с поднос.

— Специалитетите на Минесота — усмихна се той. — Хамбургери, пържени картофи, салата от маруля и домати.

Замириса й приятно, едва сега усети глад.

Марк сигурно очакваше обяснението й. Какво да му каже? Кое да скрие? Ще го ужаси ли, ако му разкаже истината за Ерих? Ще й повярва ли?

Той седеше във фотьойла. Дългите му крака бяха протегнати към нея. Очите му не скриваха тревогата. Челото, покрито с бръчки, издаваше, че е потънал в размисъл. Джени усети, че го наблюдава скрито. Колко приличаше на баща си. Люк! Още не беше питала за него.

— Как е баща ти?

— Пооправи се. Но доста ме изплаши. Той се чувстваше зле още преди завръщането си във Флорида. Получи сърдечен удар. Но сега е у дома си и изглежда добре. Джени, баща ми настоява да го посетиш. Все още.

— Радвам се, че е оздравял.

Марк се наведе напред.

— Джени, разкажи ми какво те вълнува.

Разказа му всичко, като го гледаше право в очите. Те потъмняха. Изразът на лицето му се смекчи, когато тя спомена за бебето.

— Марк, не зная, а и не мога да си обясня какво е накарало Ерих да ме обвинява в тези ужасни неща. Дори ми внуши, че съм ги извършила. Но аз вече зная, че друга жена се е представяла за мен. Толкова бях сигурна, че това е Руни. Излиза, че не е… и тъкмо това ме озадачава… Подозираш ли Елза? Представиш ли си какво е таила в себе си тя през тези двадесет и пет години? Ерих е бил само едно дете…

Марк не й отговори веднага. Лицето му бе разтревожено и мрачно.

— Нали не вярваш, че съм способна на такива престъпления? — не издържа Джени. — Боже мой, нима и ти мислиш като Ерих?

Нервът под окото й затрептя. Опита се да го закрие с ръка. Коленете й също се разтрепериха. Тя се сгуши на канапето, сви крака и ги обхвана с ръце. Тялото й се тресеше, не можеше да се владее.

— Джени, Джени! — извика Марк.

Тя почувства, че ръцете му държаха нейните, а устните му докосваха косата й.

— Никога не бих могла да убия. Няма да подпиша, няма да си призная, че съм сторила това нещо…

Той я прегърна и я притисна до себе си.

— Ерих е опасен… О, Джени.

Изминаха минути, преди да се успокои. Отдръпна се от Марк. Усети, че той отпусна ръцете й. Гледаха се безмълвно. После Джени се обърна. На канапето имаше одеяло. Марк я зави.

— Мисля, че и двамата се нуждаем от чаша силно кафе.

Докато той беше в кухнята, Джени се загледа в огъня.

Почувства се изведнъж безкрайно изтощена. Но това изтощение бе съвсем различно — приятно отпускане след дълго бягане.

Чуваше потракването на чашките и чинийките в кухнята, долови и приятния мирис на кафе, чу тихите му стъпки, докато той шеташе между печката и шкафа, спомни си топлината на ръцете му.

Когато Марк донесе чашите с кафе, Джени съобщи решението си и с това поразсея тягостната атмосфера.

— Ерих знае, че аз няма да остана при него. Върне ли децата ми, ще го напусна.

— Сигурна ли си?

— Да. Но най-напред да ми върне децата. Те са мои.

— Ерих е в правото си на баща осиновител. Те са еднакво твои и негови. Запомни — Ерих е в състояние да остане надалече колкото си пожелае. Нека поговоря с някои от хората тук. Имам и приятел, експерт по семейните въпроси. Съветвам те да изчакаш обаждането на Ерих по телефона. Не го дразни, не му казвай, че си разговаряла с мен. Обещаваш ли ми?

— Обещавам.

Той я върна обратно с колата до мелницата. Тръгна с нея през полето.

— Искам да съм сигурен, че си в безопасност — настоя Марк. — Качи се горе и ако всичко е наред, дръпни транспарантите в стаята си.

— Какво искаш да кажеш с това. „Ако всичко е наред“?

— Възможно е Ерих да се върне и разбере ли, че отсъстваш, ти ще бъдеш в опасност. Ще ти се обадя по телефона утре, след като говоря с някои от специалистите тук.

— Не. По-добре аз да ти се обадя. Клайд следи разговорите ми отвън.

— Аз ще наблюдавам оттук — каза й Марк, когато се приближиха до къщата. — Не се тревожи.

— Опитвам се. Едно ме успокоява — Ерих обожава Тина и Бет и ще се грижи за тях.

Марк стисна ръката й. Не й отговори. Тя бързо се откъсна и побягна по пътеката. Когато влезе в кухнята, погледът й се спря на неизмитите от кафето съдове. Усмихна се горчиво. Можеше да си отдъхне. Ерих не беше идвал, иначе те щяха да са сложени на място.

Изтича нагоре по стълбите, влезе в спалнята и дръпна транспарантите надолу. Остана загледана във фигурата на Марк, който се отдалечаваше в тъмнината.

Петнадесет минути по-късно Джени лежеше в леглото. Това време бе най-тягостно за нея. Не можеше да се разхожда из хола, да наглежда Тина и Бет. Спомни си как Ерих успяваше да развесели момичетата. Толкова им харесваше да го придружават до пазара през лятото. По цели дни оставаха в парка заедно. Той беше безкрайно търпелив с тях — по-търпелив от него нямаше.

Последния път, когато разговаря с Бет и Тина по телефона, тя долови уплаха в гласовете им. Сториха й се по-уплашени, отколкото през първата вечер след заминаването. Мислеше си, че те са свикнали с нейното отсъствие, както когато лежеше в болницата. Крепеше я само едно — грижовността на Ерих към тях.

Но защо ли Марк не й отговори, а само стисна ръката й? Защо? Остана будна през нощта. Щом не можеше да се съмнява в Руни… в Елза… то тогава в кого?

Призори стана. Не можеше да чака завръщането на Ерих. Опита се да потисне страховете си. Те я връхлитаха нощем.

Хижата! Трябваше да я намери. Инстинктът й го подсказваше.

Глава 35

Джени тръгна да търси хижата призори. В четири сутринта включи радиото и чу прогнозата за времето. Очакваше се температурите рязко да спаднат. От Канада се спускаше студена вълна. Предвещаваха снежна буря. До утре вечерта вълната щеше да обхване и района на Гранайт Плейс.

Джени свари кафе и го наля в термоса. Щеше да го вземе със себе си. Облече един пуловер под ски-грейката. Гърдите й горяха. Цяла нощ я бе мъчила мисълта за бебето. Сега не можеше да мисли за Тина и Бет — можеше само да се моли за тях: „Запази ми ги, Господи! Върни ми ги живи и здрави!“

Допускаше, че хижата е на около двадесет минути път от края на гората. Ще започне търсенето от мястото, където Ерих винаги изчезваше между дърветата, ще кръстосва нагоре-надолу колкото и време да й отнеме това.

В единадесет тя се върна в къщата, затопли супата, смени чорапите и ръкавиците, намери друг шал и го уви около лицето си. Тръгна отново.

По здрач, тъкмо когато я бе обзело отчаяние, че ще трябва да прекрати търсенето, реши да се изкачи със ските си по още един хълм. Оттам съзря дървения прихлупен покрив на хижата. Някогашния дом на рода Крюгер в Минесота!

Изглеждаше самотна и необитаема. Но какво бе очаквала тя? Пушек да се вие над комина, да светят лампите и… Да. Дръзнала бе да очаква, че тук ще завари Ерих и децата.

Тя откопча ските, с чука строши стъклото, стъпи върху ниския перваз на прозореца и влезе в хижата. Лъхна я хлад. Тук дълго време не беше горял огън. Слънцето даже не надничаше. Примигвайки, за да свикне с мрака, Джени отиде до другия прозорец. Вдигна транспарантите. Огледа се.

Видя помещение широко около шест метра и една франклинска печка. На пода — избелял персийски килим, канапе… И картини. Всяка педя от стените бе покрита с картините на Ерих. Дори дрезгавата светлина не можеше да прикрие изящната им красота.

Страховете, които я душеха през нощта, сега й се сториха чак смешни.

С какво спокойствие Ерих бе подбирал обектите за рисуване: обора в зимна буря, кошутата, вдигнала глава, готова да побегне към гората, теленцето до майка си. Как е възможно да притежаваш такава чувствителност, да рисуваш толкова талантливо, а да си жесток и подозрителен?

Джени стоеше изправена до редицата от платна. В горния ъгъл на едно от тях нещо привлече погледа й. Изведнъж тя започна светкавично да прехвърля една след друга картините. Подписът в десния ъгъл — ето какво я бе смутило! Той не беше като на Ерих — надраскан със замах, а бе изписан изящно с тънка четка. Подпис, който подхождаше повече на спокойните теми от картините: КАРОЛАЙН БОНАРДИ. Всички до една носеха този подпис.

Внимателно заоглежда картините по стените. Поставените в рамка носеха подписа на Ерих Крюгер, а останалите — на Каролайн Бонарди.

Но нали Ерих й беше казал, че Каролайн не притежавала кой знае какъв талант на художник?

Очите й се плъзнаха напред-назад по платната, подписани от Ерих Крюгер. Сравняваше ги с творбите на Каролайн. Същата светлина, същото борово дърво и в дълбочина, същите багри. Очевидно Ерих бе копирал картините на Каролайн. Не.

Вгледа се още веднъж в платната, подготвени от Ерих за изложбата — до едно носеха името му. Той не ги беше рисувал. Всички картини бяха от един и същ художник. Ерих беше откраднал творбите на Каролайн. Едва сега Джени разбра какво я бе смутило, когато разглеждаше картината с бряста. Брястът беше отсечен месеци преди това!

Вниманието й привлече една скица с въглен. „Автопортрет“! Вероятно Каролайн я бе изработила, преди да нарисува своя шедьовър.

Господи! Чувствата й към Ерих заради таланта му са били чиста измама!

Тогава защо идваше толкова често тук? Какво правеше в хижата?

Тя видя стълбата и се втурна нагоре. Стигна до тавана. Наведе се напред, преди да пристъпи в помещението. Когато се изправи, в очите я блъсна едно кошмарно видение в ярки цветове. Стъписа се. Гледаше собствения си образ. Огледало ли имаше отсреща?

Не. Лицето не помръдваше, докато тя се приближаваше. Дрезгавата светлина от капандурата играеше върху платното, очертаваше сенки, които й напомняха дух, разперил пръсти.

Поредица от сцени на насилие, нарисувани в ярки цветове. Нейната фигура беше в центъра им: устата й — изкривена от болка, очите — вперени в тела като на кукли. Бет и Тина, проснати на пода! Сините им кадифени костюмчета смачкани, очите им ококорени, езиците им изплезени, дълги, намотани като въжета около гърлата им. Зад нейното лице, в далечината — прозорец с тъмносини завеси. Оттам надничаше Ерих садистично и победоносно. А зад всички тях — една жена в зелени и черни краски с лицето на Каролайн. Пелерината й — увита около тялото като змия. Приведена над плетената люлка, а люлката виси сякаш от дупка в небето. Ръцете й — като прилепи разперени над бебешката главица. Видя и детските длани с разтворени пръстчета — като звезди върху възглавницата…

Фигурата на Каролайн с палтото на Джени бе долепена до стъклото на колата. До нея лицето на Кевин, огромно, ужасяващо, подуто. Каролайн държи юздите на буен гривест кон, вдигнал копита. Под копитата — сламенорусата коса на Джо, паднал на земята. Джо, който се опитва да избяга от конските копита!

В този миг Джени чу вик. Изтръгнал се бе неволно от гърлото й.

Не! Това не беше Каролайн — полужена, полузмия. Това беше ЕРИХ. Очите му надничаха през тъмната коса, широки, вторачени в нея.

Не! Не! Не! Не е възможно тези изкривени и обезобразени лица, тези изчадия на Дявола да стоят редом с изящните пастелни картини на Каролайн!

Ерих не беше художникът на картините, за които претендираше. А тези тук, заредени със силата на злото, принадлежаха на друг вид гений — на един луд!

Джени местеше поглед от своето лице към лицата на децата си, от техните молещи очи към затегнатите като корда езици около белите им шии.

Тя успя да преодолее вцепенението си, смачка и свлече картината от стената. Пръстите й сякаш се докосваха до огън.

Нощта се бе спуснала навън. Джени отново бе на ските си. Вятърът като камшик шибаше платното, заличаваше едва доловимите й следи по снега, прогонваше отчаяните й писъци за помощ. „Помогнете! Помогнете ми!“

Изгубила бе обратния път. Върна се отново пред хижата. Не! Само това не!

Тук щеше да замръзне, да умре, преди да е намерила онзи, който можеше, който щеше да спре Ерих, ако не бе вече късно. Джени изгуби представа за времето, за това, колко дълго бе притискала до себе си това проклето платно, колко дълго бе хълцала. Усети, че гласът й секна, а от гърдите й се изтръгваха само глухи стонове. И изведнъж нещо проблесна между дърветата. Разбра, че е стигнала края на гората.

Проблясъкът беше отражението на луната върху гранитната плоча на гроба на Каролайн.

С последни сили тя прекоси полето. Къщата беше тъмна отвсякъде. Само прозорците на канцеларията светеха — натам се отправи и тя. Вятърът плющеше по картината. Не можеше повече да вика, макар че устните й още шепнеха: „Помогнете! Помогнете ми!“.

Опита се да отвори вратата на канцеларията, но пръстите й бяха премръзнали. Опита се да я блъсне със ските, но не можеше да ги освободи от автоматите. Започна да я блъска с тялото си. Изведнъж вратата се отвори и Джени падна в обятията на Марк.

— Джени! — Гласът му пресекна. — Джени!

— Жива ли сте, мисис Крюгер? — попита я друг мъж, който започна да откопчава ските от краката й. Това едро мъжко тяло, този профили бе познат. Беше шерифът Гъндърсън.

Марк се мъчеше да освободи платното от пръстите й.

— Дай да го видя, Джени! — А сетне ужасът го накара да възкликне: — Боже мой!

— Ерих, Ерих го е нарисувал — шибаше гласът й. — Той уби бебето ми, той се преоблича като Каролайн. Бет… Тина… Може би и тях ще убие…

— Ерих ли го е нарисувал? — чу да пита недоверчиво шерифът.

Тя се нахвърли върху него.

— Намерихте ли момичетата ми? Защо сте тук? Мъртви ли са децата ми?

— Джени — успокояваше я Марк, — Джени, аз повиках тук шерифа, защото не можах да те намеря. Кажи ми къде откри тази картина.

— В хижата… Пълно е с картини, но не ги е рисувал Ерих, а Каролайн.

— Мисис Крюгер…

На шерифа тя можеше да излее гнева си, мъката си.

— Още нещо да ми кажете, мисис Крюгер? Нещо, което изведнъж сте си спомнили? — започна да го имитира тя. После не се сдържа и се разплака.

— Джени, вината не е на шерифа — намеси се Марк, — моя е. Татко ми подсказа и аз трябваше да предвидя, но…

Шерифът разглеждаше картината. Внезапно очите му се свиха, мускулите на лицето му затрептяха. Той бе вторачил очи в горния ъгъл на картината, откъдето се подаваше люлката. Тя сякаш се спускаше от дупка в небето и фигурата на Каролайн беше приведена над люлката.

— Мисис Крюгер, Ерих идва при мен. Каза ми, че се носели слухове из града за смъртта на бебето. Поиска да направим аутопсия на тялото му.

Вратата се отвори.

— Господи! Ерих си идва — изтръпна Джени.

Но като от изневиделица при тях се втурна Клайд.

— Какво правите тук? — В същия миг ядът му изчезна. Той забеляза картината. Лицето му побледня.

— Клайд, кой е влязъл тук? — чуха гласа на Руни. Тя приближаваше. Стъпките й скърцаха по снега.

— Скрийте това нещо — умоляваше Клайд. — Не трябва да го вижда. Ето тук — и той побърза да скрие платното в близкия шкаф.

Руни стоеше на прага. От лицето й струеше спокойствие, очите й, бистри, бяха широко отворени. Джени почувства, че тънките ръце на Руни я обгръщат.

— Джени, къде са момичетата? Мога ли да ги видя? — Думите й я шибнаха като камшик.

— Руни, да тръгваме — подкани я Клайд. — Утре ще ги посетиш. Лекарят иска да си почиваш.

Той я хвана за ръка настоятелно.

— Хайде, да се връщаме у дома.

Докато чакаха Клайд да се върне, Джени разказа защо е тръгнала към хижата.

— Марк, ти ми отвори очите. Миналата нощ, когато ти казах, че се чувствам спокойна за децата си, защото са под грижите на Ерих, ти не ми отговори нищо. По-късно… докато бях в леглото… разбрах, че си бил загрижен за тях. Помислих си, щом Руни не е, нито Елза, аз не съм, а Марк се безпокои за децата, тогава е… Ерих. Ерих трябва да е. Още в първата да брачна нощ той ми подаде да облека нощницата на Каролайн. Искаше аз да съм Каролайн… дори отиде да си легне в старата си стая. Ами онези калъпчета боров сапун върху възглавниците на децата? Усетих, че е негово дело. А Кевин? Той сигурно е писал… или телефонирал, че ще дойде в Минесота. Ерих през цялото време си е играл с мен като котка с мишка. Знаел е за срещата ми с Кевин. Знаел е за слуховете из града.

— Джени!

— Не. Остави ме да се доизкажа. Тогава Ерих ме заведе в същия ресторант. Когато е разбрал, че Кевин може да спре осиновяването, той го е извикал по телефона. Затова обаждането е било от дома ни. С Ерих сме еднакво високи, ако съм с токчета. Облече ли моето палто… и черната перука, той изглежда отдалече също като мен. Така е влязъл в колата при Кевин. Ударил го е смъртоносно. И Джо. Той ме ревнуваше от Джо. В онзи злополучен ден Ерих се върна по-рано. Знаеше за мишата отрова… Но бебето ми, моето бебе, той мразеше. Може би заради рижата му коса. Още с раждането, когато го е кръстил Кевин, е замислил да го убие.

От нея ли излизаха тези дрезгави приглушени стонове? Тя не можеше да спре да говори. Трябваше всичко да им каже, да излее мъката си.

— Колко пъти съм имала чувството, че в съня ми някой се надвесва над мен. Той е отварял междинната врата, бил е с перука. Вечерта преди раждането на бебето аз се събудих. Докоснах клепачите на очите му. Едва тогава разбрах какво ме е плашело — меките и гъсти мигли на Ерих са ме докосвали в тъмнината.

Марк я люлееше в прегръдките си.

— Той ми взе децата. Той ми ги взе.

— Мисис Крюгер, можете ли да намерите отново пътя за хижата? — попита шерифът Гъндърсън с тон, нетърпящ възражение.

„Ето нещо разумно“ — реши тя.

— Да. Ако тръгнем от гробището.

— Джени! Не бива — опита се да възрази Марк. — Ще минем по следите ти.

Не! Няма да ги остави сами! Събра последни сили и ги заведе до хижата — Марк, Клайд и шерифа. Запалиха газовите лампи. Помещението се окъпа в мека викторианска светлина. Тя подчертаваше още повече разяждащия студ. Започнаха огледа на картините, носещи подписа на Каролайн Бонарди. Надникнаха и в шкафовете, но там нямаше нищо друго освен чинии и прибори за хранене.

— Все някъде трябва да се съхраняват боите за рисуване — подхвърли Марк.

— Но таванът е празен — каза отчаяно Джени. — Имаше само платна… помещението е малко.

— Чак толкова малко не е — възрази Клайд. — Размерите му са колкото на хижата. Сигурно е разделено по някакъв начин.

В десния ъгъл на тавана откриха вратичка, убягнала от погледа на Джени. Там беше пълно с кошници, претъпкани с картини — всичките на Каролайн. Имаше бои, две куфарчета и триножник. Джени забеляза сходството на двете куфарчета с онова, което бе намерила на тавана в къщата. В едното беше сгъната дългата зелена пелерина, там беше и черната перука.

— Пелерината на Каролайн — прошепна Марк.

Джени започна да тършува из материалите за рисуване — въглен, терпентин, бои, четки и чисто бели платна. Не намери нищо, което да им подскаже накъде е заминал Ерих.

Клайд търсеше в един от сандъците, пълен с платна, близо до вратата.

— Вижте! — извика той ужасен. В ръката си държеше една сюрреалистична картина, рисувана в зелено с нюанс на застояла вода — Ерих като малък с Каролайн в поредица от сцени. Ерих държи стик за хокей в ръка. Каролайн стои наведена над теленце. Ерих я блъска. Тялото й проснато в цистерната. Очите й го гледат. Със етика той удря лампата над цистерната. Очите на Ерих са демонични, смеещи се на агонията на жената във водата.

— Той е убил Каролайн! — изстена Клайд. — Когато е бил на десет години, е убил майка си!

— Какво каза? — попита Руни. Погледите на всички се обърнаха към вратата. Там стоеше Руни. С широко отворени очи, които спокойствието беше напуснало. — Още ли мислите, че не бях права, като казвах, че има нещо гнило?

Руни не гледаше към картината, която Клайд държеше, а зад него. От сандъка се показваше друго платно. Дори Джени, която не бе на себе си, разпозна лицето на Ардън. То надничаше от прозореца на хижата… Зад нея стоеше Ерих с пелерината и черната перука. Ръцете му бяха около шията на девойката. Ардън зарита в гроба. Пръст се сипе над синята й пола. А името, изписано на нейния гроб — КАРОЛАЙН БОНАРДИ КРЮГЕР. В ъгъла стоеше подписът на Ерих Крюгер.

— Ерих е убиецът на детето ми! — изплака Руни. Когато всички се прибраха в къщата, Марк прегърна Джени. Не говореше. Думите за утеха бяха излишни.

Шерифът Гъндърсън веднага тръгна към телефона.

— Всичко, което Ерих е извършил, е дело на умопомрачен. Не трябва да губим и минута повече.

Спокойствието в гробището отново бе нарушено. В замръзналата пръст около гроба на Каролайн се забиваха лопати. За изненада на всички присъстващи Руни беше спокойна.

Джени погледна за миг надолу и мярна късчета от син вълнен плат.

— Тук е. Тук е! — извика един от мъжете, спуснал се в гроба. — За бога, махнете майката!

Клайд държеше здраво Руни за ръка и се опитваше да я отведе настрани.

— Сега поне знам — каза Клайд.

Зората надничаше в огромната къща на Крюгер. Марк направи кафе.

„Откога ли е започнал да подозира, че децата ми са в опасност?“ — питаше се Джени. Не се сдържа и се обърна с този въпрос към Марк.

— Джени, след като те оставих в къщата онази вечер, аз се обадих по телефона на татко. Бях видял как той се разстрои от думите на Тина, че дамата от картината притискала с ръка бебето. Татко ми каза, че още от дете Ерих е бил психично болен. Каролайн била споделила, че Ерих е ненормално привързан към нея, до вманиачаване. Забелязала, че той я наблюдава, докато тя спи, държал нощницата й под възглавницата си, увивал се в нейната пелерина. Завела го на лекар, но Джон Крюгер забранил да го лекуват. Заявил, че никой от рода Крюгер не е бил психично болен. Това било приумица на Каролайн. Ерих прекарвал твърде дълго време с нея и оттук идвал проблемът. Каролайн е била пред душевен срив. Направила е всичко по силите си, дори се отказала от родителски права със съзнанието, че Джон ще изпрати Ерих в пансион. Надявала се, че промяната ще му подейства добре. Но след смъртта й Джон не изпълнил обещанието си. Ерих така и не получил необходимата помощ. Когато баща ми чу Тина да казва, че е видяла Каролайн, той веднага се досетил какво е станало в действителност. Това е спомогнало да получи сърдечен удар. Разбира се, баща ми няма никакви доказателства. Но тъкмо това го е накарало чрез мен да помоли Ерих ти и децата да прекарате ваканцията във Флорида.

— Мисис Крюгер — колебливо се обади шерифът. Очевидно се страхуваше, че тя продължава да го обвинява. — Доктор Филстром е вече тук. Помолихме го да огледа онова, което донесохте от хижата. Сега той би искал да разговаря с вас.

— Джени, спомняш ли си какво ти каза Ерих последния път по телефона? — попита я Филстром.

— Беше ядосан. Аз се опитах да му обясня, че не е прав в обвиненията си спрямо мен.

— Спомена ли момичетата?

— Увери ме, че те се чувствали добре.

— Колко време измина, откакто за последен път се чу с момичетата по телефона?

— Девет дена.

— Разбирам. Ще бъда откровен. Струва ми се, че Ерих е нарисувал картината малко преди да замине с децата. Има много подробности, които ме карат да мисля така.

— Искате да кажете, че момичетата не са мъртви? — с въздишка на облекчение попита Джени.

— Не искам да подхранвам излишни надежди. Но помисли и ти: Ерих е все още фанатично влюбен в идеята, че си изцяло под негова власт. Фантазира си, че иска да живее с теб. Тъкмо затова настоява да подпишеш тази изповед. Знае, че те държи единствено чрез децата. Постигне ли съгласие с теб, има шанс.

Джени се изправи. „Тина, Бет, ако сте мъртви, ще го зная.“ Както знаеше, че Нана няма да преживее онази нощ, както предчувстваше, че нещо непоправимо се е случило с бебето й.

Но Руни не е знаела. Цели десет години е очаквала да се върне дъщеря й. А през всичкото време гробът на Ардън се е виждал от прозореца на къщата й. Колко пъти бе намирала Руни над гроба на Каролайн! Какво я е карало да отива там? Дали е осъзнавала, че посещава едновременно и гроба на детето си? Джени попита за това доктор Филстром.

— Възможно ли е, докторе?

— Не зная. Мисля, че инстинктивно Руни е знаела — Ардън не би могла да избяга завинаги. Тя е познавала добре дъщеря си.

— Искам децата си — изстена Джени. — Сега ги искам. Може ли Ерих да ме мрази толкова силно, така да ме нарани?

— Говорим за умопобъркан — каза д-р Филстром: — Той те е искал, защото ти си приличала на майка му. Същевременно те е мразил, защото си я замествала. Живеел е в смъртен страх да не те загуби. Не е бил сигурен в любовта ти.

— Мисис Крюгер, ще дадем съобщение по телевизията. Някой може и да ги е видял. Ще научат не само в Минесота, но и в съседните щати. Клайд ще се постарае да открие какви други имоти притежава Ерих. Помнете — бил е тук, и то само пет часа след като е телефонирал. Ще търсим в радиус на пет часа път оттук с кола.

Телефонът иззвъня.

Всички скочиха. Шерифът Гъндърсън посегна към слушалката, но Джени инстинктивно блъсна ръката му.

— Здравей — каза тя с ясен глас. „Боже, дано да е Ерих!“.

— Мамо… — Беше Бет.

Глава 36

— Бет! — прошепна Джени и затвори очи. Прималя й. Бет беше жива! Каквито и планове да кроеше Ерих, децата бяха все още живи. Припомни си картината, на която Бет и Тина бяха нарисувани с дълги езици, омотани като въжета около шиите им…

Почувства ръцете на Марк. Те й вливаха животворна сила. Тя държеше слушалката така, че и той да чува разговора.

— Бет, Мишлето ми — каза тя, стараейки се да прозвучи нормално. А толкова й беше трудно! Едва се сдържаше да не изпищи: „Къде сте?“ — Добре ли прекарахте с татето?

— Мамо, ти си подла. Дойде онази вечер в стаята ни, но не ни се обади. Покри догоре Тина с одеялото.

Марк чу гласа на Бет. Джени видя страданието по лицето на мъжа до себе си, когато Бет произнесе „Покри я догоре“. „Не! Не! — крещеше безмълвно Джени. — Господи! Първо бебето, а сега Тина!“

— Тина толкова много плака — продължаваше Бет.

— Тина ли плака? — повтори Джени и едва не припадна. — Нека поговоря с нея, Бетинко.

Сега пък Бет се разплака.

— Мамо, и аз те обичам. Моля те, ела по-скоро!

— Мамооо — проплака Тина. — Ти ме нарани. Одеялото беше върху лицето ми.

— Тина, извини ме — свръх сили изрече Джени. — Съжалявам, Тина.

Изведнъж нещо пропука в слушалката. Джени чу плача на Тина.

— Скъпа, защо си толкова разстроена? Момичетата са сънували. Просто им липсваш.

— Ерих! — изкрещя Джени. — Къде си, Ерих? Моля те, обещавам, че ще подпиша това признание. Ще подпиша всичко, само не затривай децата. Искам ги!

Джени усети леко стискане в рамото. Марк я предупреждаваше да не се издава.

— Ерих, искам семейството си — стараеше се да успокои гласа си Джени, но устните й изричаха онова, което я караше да вие от болка.

— Ерих, можехме да сме щастливи. Не зная кое ме е накарало да върша толкова странни неща в съня си. Но ти ми обеща да се грижиш за мен. Сигурно ще се оправя.

— Джени, ти ще ме напуснеш. Преструваш се, че ме обичаш.

— Ерих, върни се и ще поговорим. Или ми дай възможност да ти изпратя писмото. Кажи ми, къде си?

— Говори ли вече с някого за нас?

Джени погледна към Марк, който й правеше знак да бъде предпазлива.

— За какво да говоря?

— Помъчих се да се свържа по телефона вчера следобед. Ти беше излязла.

— Ерих, толкова отдавна не съм те чувала. Трябваше да подишам свеж въздух. Покарах ски. Искам, като си дойдеш, двамата да караме. Помниш ли колко хубаво ни беше?

— Опитах се да позвъня и на Марк миналата нощ. И той не си беше у дома. С него ли беше?

— Ерих! Бях у дома. Винаги съм тук и те очаквам.

Джени дочу хълцането на Тина в слушалката. Някъде в далечината преминаваше тежък камион. Дали Ерих е бил тук миналата нощ? Ако е така, отбил ли се е в хижата? Не! Иначе щеше да види счупения прозорец и следите от хора… Тогава той не би звънил.

— Джени, обмислям връщането си. Ти не излизай. Не карай ски. Искам да те намеря у дома. Един ден ще се върна, ще отворя вратата и отново ще бъдем щастливи както преди. Ще го направиш ли, Джени?

— Да, Ерих. Обещавам ти.

— Мамо… Нека говоря с мама — молеше Бет. — Моля те, моля те…

Телефонът прекъсна внезапно.

Марк повтори разговора пред шерифа. Шерифът възкликна:

— Но защо децата мислят, че вие сте били при тях?

— Защото моят куфар беше в колата, когато заминаха — обясни Джени. — Вероятно е облякъл една от роклите ми… може би онази, червената. Сигурно е взел черната перука. Когато децата спят, те не виждат съвсем ясно. Доктор Филстром, какво ще направи Ерих сега?

— Очаквай всичко, Джени. Но докато той таи надежда, че ще останеш при него, момичетата ще живеят.

— Но миналата нощ Тина…

— Отговори си сама. Той се е обаждал следобед, теб те е нямало. Позвънил на Марк вечерта — не е могъл да го намери. Не зная защо, но някои психопати имат силно развито шесто чувство. Някакъв инстинкт му е подсказал, че сте заедно. В озлоблението си е могъл да удуши Тина.

Джени се опита да потисне трептенето в гласа си.

— Той ми прозвуча толкова странно, говореше почти несвързано. Ами ако си дойде? Може ли да пристигне довечера с кола? Познава всяка педя от имението си. Може да пристигне на ски, да мине покрай реката. Види ли непознат наблизо, край на всичко. Всички трябва да се махнете. Господи! Дано не забележи, че някой е докосвал гроба на Каролайн Тогава ще се досети, че тялото на Ардън е намерено. Не разбирате ли това? Не се обаждайте в телевизията! Не изпращайте търсачи по следите му. Не пускайте чужди хора тук. Хижата! Иде ли там, ще види счупените прозорци… и парчетата плат по дърветата.

Шерифът гледаше ту към Марк, ту към доктор Филстром.

— Очевидно сте съгласни с Джени. Добре. Марк, ще помолиш ли Клайд и Руни да останат тук? Аз ще изпратя следователите. Те са още на гробището.

Руни беше като никога спокойна. Джени забеляза, че доктор Филстром не я изпускаше от погледа си. Но тя бе загрижена единствено за Джени. Прегръщаше я, търкаше буза о нейната.

— Зная, миличка. Зная, скъпа. Аз ли не те разбирам — утешаваше я старата жена.

— Картината! — извика Джени. — Върнете я обратно! Беше на дългата стена на тавана.

— Оставих я в един от шкафовете на канцеларията — обади се доктор Филстром. — Но най-добре ще е, ако мисис Тумис се върне в болницата, докато всичко тук приключи.

— Искам да остана с Клайд — произнесе твърдо Руни. — Искам да бъда до Джени. Добре съм, не виждате ли? Аз зная всичко.

— Руни ще остане при мен — заяви спокойно Клайд. Шерифът Гъндърсън отиде до прозореца.

— Това място е пълно със следи. Трябва ни един хубав сняг, за да заличи всичко. Стискайте палци! Дано до довечера да завали.

Бурята започна привечер. Пухкави снежинки се сипеха над полето, покриха сградите наоколо. Вятърът навя преспи около дърветата.

Сутринта Джени се възхищаваше на бялата красота и я благославяше. Гробът отново ще бъде покрит със сняг, следите до хижата — заличени. Ако Ерих се появи, нямаше какво да събуди подозрението му. Той, който имаше манията да връща всяко нещо на мястото му, дори малка вазичка или книга от етажерката, със зоркото си око надали щеше да види белезите на присъствието им около хижата.

През нощта, проправяйки си път през заледените и затрупани от снега пътища, дойдоха шерифът Гъндърсън и двама негови служители. Оставиха на Джени малка радиостанция, показаха й как да я ползва, направиха фотокопия на документите, които Клайд бе извадил от папките — страница по страница. В тях се съхраняваше богатството на Крюгер. Оригиналите бяха веднага върнати на мястото им, а копията — взети за изследване. Възнамеряваха да претърсят по-уединените места.

Джени категорично се противопостави един от полицаите да остане в къщата.

— Ерих ще отвори вратата и си представете какво би станало, ако има чужд човек. А той ще разбере. Не се съмнявайте в това. Не бих искала да рискувам.

Джени започна да брои дните. Сякаш минутите и секундите пълзяха. Открила бе хижата на петнадесети сутринта, на шестнадесети, когато отвориха гроба на Каролайн, Ерих позвъни. В следващите два дни телефонните връзки бяха прекъснати в цялата област. Ако Ерих се е опитвал да я потърси? Щеше ли да обвини нея? „Господи! Моля те, не го гневи! Не му позволявай да затрие децата ми!“ — молеше се тихомълком Джени.

Сутринта на деветнадесети тя видя Клайд да се приближава. Той вървеше приведен, за да се предпази от силния насрещен вятър. Като че ли носеше огромен товар на гърба си. Влезе в преддверието.

— Току-що се обади.

— Ерих ли? Клайд, защо не ми позвъни? Защо не ме свърза с него?

— Той не пожела да говори с вас. Искаше само да разбере имало ли е повреда в телефонните кабели миналата нощ. Попита ме дали сте излизали. Мисис Крюгер, Джени, Ерих не е с ума си. Не повярва на ни една моя дума. Каза ми, че говоря смешни неща. Обясних му, че съм хранил добитъка в бурята. Като че ли малко го успокоих. Попита ме за следващия ден. Помните ли, че позвъни малко след като отворихме гроба на Каролайн?

— Да.

— Спомена, че е мислил за това. Смъмри ме, че по това време е трябвало да бъда в канцеларията си и пръв да вдигна слушалката. Мисля, че той знае много повече, отколкото допускаме. Сякаш ни наблюдава отблизо.

— Ти какво му каза?

— Казах, че сутринта съм ходил до болницата за Руни, затова ме нямаше в офиса, и че телефонът проработи едва привечер. После Ерих ме попита дали Марк „души наоколо“. Точно така попита — „души ли наоколо“.

— А ти? Какво отговори?

— Че сега за животните се грижи д-р Айвънсън. Предложих, ако е необходимо, да извикам Марк. Ерих отговори „Не“.

— Клайд, спомена ли ти нещо за децата?

— Не, мисис. Спомена, че щял да ви телефонира. Иска да го чакате у дома. Джени, постарах се да го забавя, за да уточнят специалистите откъде се обажда, но Ерих говореше припряно.

Марк й се обаждаше всеки ден по телефона.

— Джени, искам да те видя.

— Марк, може би Клайд е прав. Ерих сега се интересува най-вече от теб. Моля те, стой настрана.

На двадесет и пети следобед я посети Джо.

— Мисис Крюгер, добре ли е мистър Крюгер?

— Какво искаш да кажеш, Джо?

— Обади ми се по телефона, за да ме пита как се чувствам. Настоя да разбере дали съм ви виждал. Казах му, че сте идвали у дома. Разбирате ме, нали? Той ме увери, че мога да се върна на работа, когато съм готов, но разбере ли, че се приближавам до вас или че ви наричам Джени, ще ме разстреля като моите кучета. Той е убил и първото. Стори ми се, че е луд. Мисля, че нито за мен, нито за вас ще е добре да остана тук. Кажете ми, какво да правя?

„Той ми се стори луд“ — бяха думите на Джо. Заплашвал го е открито.

— Джо, сподели ли го с някого? С майка си?

— Не, мисис. Не искам да я плаша.

— Джо, моля те да не казваш на никого за разговора си с Ерих. Позвъни ли ти отново, запази самообладание. Кажи му, че лекарят настоява да останеш още някоя и друга седмица у дома, но не му отказвай да започнеш работа. Джо, не споменавай, че си ме виждал повторно.

— Джени, за теб е истинска трагедия, нали?

— Да — потвърди тя. Излишно бе да го скрива.

— Къде е той сега с децата ти?

— Не зная.

— Разбирам те, Джени. Кълна ти се, можеш да ми се довериш.

— Зная. Щом ти се обади Ерих, веднага ме уведоми.

— Ще го сторя.

— Джо, искам да кажа, че той може и да се върне. Зърнеш ли го случайно, него или колата, трябва да разбера.

— Ще разберете. Елза беше на вечеря с чичо Джош. Тя каза колко мил човек сте.

— Никога не го е показвала.

— Страхувала се е от мистър Крюгер. Казал й да си знае мястото и да си затваря устата. Да внимава нищо да не се променя в къщата.

— Не мога да я разбера защо след всичко преживяно продължава да работи в този дом. Ерих я унижава, отнася се с нея като с просяк.

— Парите му я задържат. Заяви, че за толкова пари ще работи и при Дявола. — Изведнъж Джо закри с ръка устата си: — Май че наистина е работила за Дявола. Нали, Джени?

„Февруари не е най-късият месец в годината“ — размишляваше Джени. Сторили се бе цяла вечност. Ден след ден. Минута след минута. Всяка вечер тя обличаше нощницата на Каролайн, държеше под възглавницата калъп боров сапун.

„Ако Ерих се появи внезапно, миризмата на бор ще възвърне сигурността му“ — разсъждаваше Джени.

Сънуваше само децата си. Те я очакваха. „Мамче, мамче“ — викаха и притискаха телцата си в нея, а тя се опитваше да ги прегърне, но точно тогава се будеше. Нито веднъж в съня й не се появи бебето.

Сега Джени изцяло принадлежеше на Тина и Бет.

През деня тя не се отделяше от телефона. Убиваше времето си с домакинска работа: почистваше, лъскаше, полираше, но нищо не можеше да измести страха, че може да пропусне обаждането на Ерих.

Руни често я посещаваше в следобедните часове — една друга Руни, за която чакането бе свършило.

— Мислех си, че можеш да се заемеш с покривки за леглата на момичетата — предложи й старата жена. — Докато Ерих все още не е изгубил надежда, че ще се върне, че ще те завари тук и отново ще си бъдете едно семейство, той няма да навреди на децата. Но дотогава ти трябва да се занимаваш с нещо. Иначе ще полудееш. Хайде да се заемем с покривките.

Отново се заловиха с Руни за шев. „Също като в легендата за трите сестри, които предели, измервали, режели нишките на времето — мислеше си Джени. — Двете са тук, а коя е третата? Ерих! Той може да пререже нишката на живота.“

На Джени й се струваше, че с края на надеждата бе изчезнала и напрегнатостта у Руни. Сега тя разговаряше за всичко равнодушно.

— Веднъж да се върне Ерих, и ще направим погребение на Ардън, както подобава. Най-тежко сега за мен е да се връщам назад, да си спомням как Ерих ме окуражаваше, как ме караше да мисля, че Ардън е жива. Клайд ми казваше, че Ардън никога не е бягала. Трябваше още тогава да ми стане ясно. Колко жесток е бил Ерих, като е подклаждал надежди, за да не зарасне раната ми. Казвам ти, Джени, той не заслужава да живее.

— Руни, моля те, не говори така.

— Прощавай, Джени.

Шерифът се обаждаше всяка вечер.

— Проверихме навсякъде, разпространихме снимки чрез полицията и в съседните области, за да го разпознаят. Предупредихме да не се дава гласност. Ако видят него или колата му, да не го арестуват.

— Мисис Крюгер, още нямаме добри вести за вас. Може би децата си играят сега на някой топъл плаж във Флорида и са хванали слънчев загар.

„Нека Бог да ги закриля. Дано да е така!“ — молеше се Джени.

Марк също й се обаждаше всяка вечер. Говореха не повече от минута-две.

— Джен, нещо ново?

— Нищо.

— Добре. Няма да задържам линията. Стой там, Джен.

Стой там! Тя се опитваше да влезе в ритъм с ежедневието, което сама си създаваше. Нощите й бяха безсънни. През малкото време, когато спеше, сънуваше кошмари, които я караха да подскача в леглото. Дни наред не беше излизала от къщата. Единственото й разнообразие бяха програмите по телевизията и няколко йогийски упражнения. В шест и половина механично сядаше пред малкия екран. В седем започваше „Добро утро, Америка!“. Джени внимателно изслушваше новините, интервютата. Един ден предадоха за безследно изчезнали деца. Някои ги търсеха от години… Ами… Роджър… Томи… Линда… Жозе, следваха имената им едно след друго. Някой ден очакваше да чуе и за Елизабет и Кристин… галено наричани Бет и Тина: вторият им баща ги е осиновил, но заминал с тях на шести февруари, преди три години. Дали някой би могъл да даде сведения…

Вечерите също напомняха монотонен ритуал: четеше, гледаше програмата на телевизията, понасяше търпеливо всичко — от старите комикси до мачовете по хокей. Опитваше се да чете, но страниците преминаваха пред очите й като филмова лента. Нищо не можеше да грабне вниманието й.

В последната нощ на февруари Джени се почувства особено разстроена. Около нея цареше потискаща тишина. Точно тогава иззвъня телефонът.

С надежда тя вдигна слушалката.

— Джени, тук е пастор Барстром. Как сте?

— Благодаря, много добре.

— Предполагам, че Ерих ви е предал нашите съболезнования за смъртта на бебето. Исках лично да ви посетя, но той ме възпря. Там ли е Ерих?

— Не. Замина. Не зная кога ще се върне.

— Бихте ли му припомнили, че пенсионерският център е довършен. Искам да съм сигурен, че като наш най-щедър дарител ще присъства на освещаването на десети март. Той е безгранично щедър, Джени.

Телефонът иззвъня отново в два и петнадесет. Тя лежеше в леглото, заобиколена от куп книги. Вярваше, че те ще й помогнат да убие времето през нощта.

— Джени.

— Да.

— Джени, с кого говори? Около осем часа. Ти се усмихваше, докато говореше по телефона. — Ерих ли беше това? Гласът му звучеше различно, беше напрегнат.

— Около осем ли? — повтори Джени. Тя едва се сдържаше да не извика: „Къде са Тина и Бет?“ — Чакай да помисля кой може да е бил. — „Шерифът Гъндърсън? Или Марк?“ Не смееше дори да спомене имената им. — Ерих, пастор Барстром се обади. Искаше да разговаря с теб, за да те покани на откриването на пенсионерския център. — Ръцете й лепнеха от пот, устните й трепереха. Със затаен дъх очакваше неговия коментар. Искаше да го задържи по-дълго. Дано специалистите установят откъде се обажда.

— Сигурна ли си, че беше пастор Барстром?

— Ерих, защо да ти го казвам, ако не съм — прехапа устни Джени. — Как са момичетата?

— Прекрасно.

— Остави ме да говоря с тях.

— Те са много изморени. Сложих ги да спят. Тази вечер изглеждаш хубава, Джени.

„Аз съм изглеждала хубава тази вечер?“

— Да. Бях на прозореца. Би трябвало да се досетиш, ако ме обичаш.

Погледът й се спря на кристалната купа — зелена и зловеща.

— Защо не си дойде вкъщи?

— Нямах желание. Исках само да разбера дали още ме чакаш.

— Очаквам те, Ерих. Теб и момичетата. Щом ти не искаш да дойдеш при мен, нека аз дойда при теб.

— Не. Още не. Сега в леглото ли си?

— Разбира се.

— С коя нощница си?

— С единствената. Нося почти само нея.

— Може би трябваше да остана…

— Може би. Бих искала да останеш.

После тишина. В далечината Джени долови шума на коли. Сигурно той й се обажда от един и същ телефон. Бил е навън под прозореца!

— Не си казала на пастор Барстром, че съм луд по тебе?

— Не. Той знае колко много се обичаме двамата.

— Джени, опитах се да телефонирам на Марк. Телефонът му беше зает. С него ли говореше?

— Не.

— Наистина ли разговаря с пастор Барстром?

— Обади му се, щом не вярваш.

— Вярвам ти, Джени. Ще продължа да звъня на Марк. Спомних си, че беше взел от мен една книга. Искам си я обратно. Тя е от третия ред на библиотеката, четвъртата отдясно. — Гласът на Ерих постоянно се менеше — от капризен до раздразнителен. Нещо имаше в тона му.

— Марк ли е новият ти любовник? — долетя пискливият му глас. Разстрои я до полуда. — Той обича ли да плува? Ти си курва! Махай се от леглото на Каролайн! Веднага се махай!

Изведнъж нещо пропука в слушалката. Последва тишина. Наруши я мекият тон на телефонния сигнал.

Глава 37

Двадесет минути по-късно се обади шерифът Гъндърсън.

— Джени, телефонната компания ни информира, че Ерих се е обаждал от Дълът.

Дълът! Северната част на Минесота, на приблизително шест часа път с кола от имението! Ако е отседнал там, би трябвало да тръгне по обяд, за да се озове в осем вечерта под прозореца и да я наблюдава. А кой е бил през това време при децата? Или ги е оставил сами? Живи ли са още? Джени не беше разговаряла с тях почти две седмици!

— Ерих си идва сам — каза тя с пресипнал глас.

— Да. Така е — не се опита, да я успокои шерифът.

— Какво можете да направите?

— Да отнесем въпроса до пресата и телевизията. Ще поместим фактите…

— О, за бога, не! Все едно да подпиша смъртната присъда на Бет и Тина.

— Тогава нека издействам един екип от полицията в Дълът. Ще поставим детектив в къщата да ви охранява. Животът ви е в опасност.

— В никакъв случай, Ерих ще разбере.

Беше почти полунощ. Скоро февруари двадесет и осми щеше да стане март първи. Джени си спомни за суеверието от детинство: ако в последната нощ на февруари заспиш и си кажеш „Заек, заек“ и се събудиш сутринта със „Зайче, зайче“, ще ти се сбъдне желанието. С Нана често го правеха.

— Заек, заек — извика Джени в тихата стая. — Заех, заек — продължи да вика тя още по-високо. — Заек, заек — пищеше Джени, — искам си децата!

Хълцайки, тя се отпусна на възглавницата.

— Искам Тина и Бет!

Сутринта очите й бяха толкова подути, че почти не виждаше. Съвзе се, облече се и слезе долу да свари кафе. Само при мисълта за храна й се догади. Реши да не хаби машината за миене на съдове за една чаша и една чинийка.

Облече ски-грейката си и излезе на разходка. Мина откъм южната страна на къщата. Спря и огледа мястото под прозореца на кухнята. По снега имаше стъпки — стъпки, които идваха от гората и се връщаха към гората. Докато тя е седяла в стаята, Ерих е стоял отвън, забил лице в прозореца, за да я наблюдава.

По обяд шерифът се обади.

— Джени, с доктор Филстром прослушахме лентата от телефонния разговор. Той настоява веднага да се започне издирването на децата. Но все пак ти решаваш.

— Нека помисля — отговори тя. Искаше да се посъветва с Марк.

Руни дойде при нея към два следобед.

— Имаш ли настроение за шев?

— Да.

Руни взе стола и се настани близо до печката. Извади плата.

— Скоро ще се видим.

— С кого?

— С Ерих. Знаеш ли за онова обещание на Каролайн, че тя винаги ще бъде тук на рождения му ден? Откакто е починала, са минали двадесет и шест години. На тази дата Ерих винаги е бил тук. Помниш ли миналата година как бродеше на рождения си ден? Сякаш търсеше нещо.

— Вярваш ли, че ще бъде у дома тази година?

— Една не е пропуснал досега.

— Руни, моля те, не казвай никому… дори и на Клайд.

Поласкана от доверието, Руни кимна одобрително.

— Просто ще чакаме, Джени.

Джени не посмя да сподели твърдението на Руни даже с Марк. Когато той настояваше пред шерифа да дадат обява в пресата, тя отказа. „Да почакаме още една седмица, моля те, Марк.“ Рожденият ден беше на осми, а краят на седмицата — на девети.

„Той ще се върне на осми.“ В това тя бе сигурна. Обкръжат ли имението с полицаи, тя щеше да пропусне и последния шанс да си върне децата.

През последните дни от седмицата Джени се движеше като изпаднала в транс. Непрекъснато си повтаряше: „Боже милостиви, съхрани ги.“ Тя извади кутията от слонова кост, в която бе скътала броеницата на Нана. Сключи ръце над нея, но разбра, че думите на която и да е молитва й се изплъзват. „Нана, хайде, помоли се ти!“ Броеше всеки изминал ден… втория… третия… четвъртия… петия… шестия ден. Молеше се да не завали сняг, пътищата да са проходими.

Седмият ден от март… телефонът сутринта иззвъня. От Ню Йорк я търсеше мистър Хартли.

— Джени, мина много време, откакто не съм разговарял с теб. Как са децата?

— Чувстват се прекрасно. Ние всички се чувстваме прекрасно.

— Джени, тревожи ни голям проблем. От „Уелингтън Тръст“ ни напомниха, че са закупили от нас „Пролет във фермата“ и „Жътва в Минесота“. Платиха ни куп пари, Джени.

— Да.

— Когато почиствали картините, разбрали — колкото и неприятно да ми е, — че Ерих е фалшифицирал подписа. Неговият подпис стои върху друг, на Каролайн Бонарди. Джени, очакваме голям скандал. Утре следобед ще се свика управителният съвет на „Уелингтън“. Ще има и пресконференция. Още вечерта пресата ще гръмне от сензацията.

— Спри ги! Трябва да ги спрем!

— Да ги спрем ли?! Джени, никой не е в състояние да го стори. Фалшификация в изкуството! Това е нещо много сериозно. Особено ако си платил в шестцифрено число, и то за неизвестен художник… И същият този художник е спечелил големи награди… Не може да се премълчи, Джени. Съжалявам… Проблемът не е в моите ръце. Води се вече разследване коя е Каролайн Бонарди. Исках да ти го съобщя като на приятел.

— Ще го съобщя на Ерих. Благодаря, мистър Хартли.

Джени остана дълго със слушалката в ръка. Нямаше начин да спре сензационната новина около Ерих, разследването. Репортерите мигновено ще разгласят, че Каролайн Бонарди е дъщеря на художника Евърет Бонарди и майка на Ерих Крюгер. Разследването ще установи, че всички картини са на повече от двадесет и пет години.

Тя си легна рано с надежда, че Ерих ще се върне у дома по тъмно. Изкъпа се, както в онази първа вечер, но този път изсипа цяла шепа от боровите кристали във ваната. Ароматът им изпълни спалнята. Остави по-дълго косата си потопена във водата, за да попие аромата. Всяка сутрин Джени препираше синьозелената нощница. Сега я облече и не забрави да сложи под възглавницата си калъпче боров сапун. Огледа още веднъж стаята. Нищо не трябваше да бъде разместено, нищо не биваше да смути чувството на Ерих за ред. Вратата на килера беше затворена. Завесите — издърпани толкова, колкото преди. Тя сгъна брокатената покривка, която бе разстлана върху чаршафите с дантелени краища. Накрая се мушна в леглото. Радиостанцията, която носеше в джоба на джинсите, сега се подаваше под възглавницата й. Постави я в нощното шкафче. Заслуша се в часовника, който на всеки час отмерваше времето. „Моля те, Ерих, ела си“ — молеше се тя горещо.

Но първите слънчеви лъчи затрептяха по завесите, а от него нямаше и следа. Джени остана да лежи в леглото до осем. С новия ден нарасна и ужасът — беше повече от уверена, че ще чуе тихите му стъпки, той ще отвори вратата и ще започне да се оглежда за Каролайн, за нея.

Сега пред Джени бяха само часовете до вечерните новини.

Чу прогнозата за времето по радиото й разбра, че няма да вали сняг. Не знаеше как да се облече. Ерих беше толкова подозрителен! Облечеше ли нещо друго освен пуловера, той щеше да я упрекне, че очаква някого.

Напоследък Джени не се застояваше пред огледалото. Но тази сутрин тя не го подмина. Шокира се от вида си: скулите на лицето й бяха изпъкнали, в очите й се четеше уплаха, косата й бе толкова израснала, че достигаше под раменете й. Спомни си тяхната първа брачна нощ. Застанала бе пред същото огледало. Когато избърса парата, видя лицето на Ерих, неговите протегнати ръце, а в тях — нощницата на майка му. Инстинктът я бе предупредил за опасността още в първата брачна нощ, но тя го пренебрегна.

Колко странно, че така дълго се бе съпротивлявала на истината: изгуби бебето, а може би ще изгуби и момичетата само защото не пожела да приеме истинския Ерих!

Облаци се появиха на небето и помрачиха слънчевия следобед. В три часа задуха силен вятър. Джени сновеше между прозорците, вперила поглед в гората, в пътя, който водеше до брега на реката. Искаше да види дали някой няма да се мерне край обора.

В четири един по един си тръгнаха работниците — тя така и не се запозна с тях. Ерих не им разреши да припарят до къщата, а и тя не отиде при тях. Случилото се с Джо й бе достатъчно…

В пет часа включи радиото, за да чуе новините. С равномерния си глас коментаторът съобщаваше за съкращенията в бюджета, за опита да бъде убит президентът на Иран и изведнъж: „А сега едно съобщение от «Уелингтън Тръст». Разкрита е фалшификация с произведения на изкуството. Известният художник от Минесота Ерих Крюгер е фалшифицирал подписа на Каролайн Бонарди. Всички нейни картини той е представил за свои. Каролайн е дъщеря на италианския художник Евърет Бонарди и майка на Ерих Крюгер.“ Джени веднага изключи радиото. Всеки момент телефонът можеше да иззвъни. Часове по-късно репортерите щяха да нахлуят при нея. Ерих щеше да ги види и всичко щеше да свърши.

Можеше ли нещо да предотврати? Не забеляза как се озова от кухнята във всекидневната. Залязващото слънце бе фокусирало сноп лъчи върху портрета на Каролайн. Чак сега Джени се вгледа в жената, изживяла същия ужас. Страдала бе като нея. Каролайн седеше на верандата, завита в тъмнозелена пелерина. Къдрици коса се спускаха над челото й. Гледаше към слънцето, което залязваше. Насреща й тичаше момче…

Фигурата, която тичаше към нея… Ерих бе сега някъде из гората. Джени бе сигурна в това. Имаше само една възможност…

Шалът на Руни! Не. Той не бе достатъчно голям, но ако облечеше нещо… или се завиеше с одеяло… войнишкото одеяло на Джон Крюгер бе почти същият цвят като пелерината на Каролайн.

Втурна се по стъпалата към тавана. Отвори кедровия сандък. На дъното му видя сивкавокафявото одеяло. То беше от същата материя като пелерината. Ножица? Ножица имаше в кошничката за шев.

Слънцето продължаваше да клони на залез. След минути то щеше да изчезне съвсем от хоризонта.

С разтреперани ръце тя изряза голяма дупка в одеялото — колкото да провре глава. После наметна шала около раменете си. Одеялото падна надолу на дипли като пелерина. Косата й? Беше по-дълга, отколкото на Каролайн. Но на картината Каролайн я бе вдигнала на кок.

Застана пред огледалото в кухнята, вдигна косата си нагоре, а с пръсти нави кичури около челото. Стегна я с голямата барета.

Каролайн бе наклонила леко главата си, а ръцете й бяха в пелерината, дясната над лявата…

Джени застана в западната част на верандата. „Сега аз съм Каролайн — мислеше тя. — Ще се движа също като нея. Ще седя като нея, ще наблюдавам залеза, както тя винаги е правела. Ще гледам към малкото момче, което тича насреща ми.“

Отвори вратата. Блъсна я студен вятър в лицето. Затвори и тръгна към люлката. Насочи поглед към залязващото слънце и седна в нея.

Спомни си как трябваше да нагъне шала — единият му край да пада леко над люлката, както в картината. Наклони глава надясно, скръсти ръце под пелерината — дясната над лявата, после бавно, много бавно се залюля.

Люлееше се напред-назад и наблюдаваше цветовете на залеза — пурпурночервено, оранжево, златисто — и облаците, които вятърът разпръсваше, вслушваше се в шума от норвежките борове в края на гората.

Напред-назад. Сега за Джени съществуваха единствено залезът на слънцето и момчето, което тичаше към майка си. „Ела, малко момче, ела. Ела, Ерих, ела.“

Изведнъж дочу хълцане. То се усилваше. После писъци. „Ай-йеи… Дяволе от гроба… махни се… иди си!“

От гората се задаваше една фигура. Тя залиташе. Носеше на рамо пушка. Беше в тъмнозелена пелерина, с дълги черни коси, които вятърът развяваше, с изпъкнали очи. По лицето — страх…

Джени стана от люлката. Мъжът спря. Насочи пушката към нея и се прицели.

— Ерих, не стреляй! — извика Джени. Втурна се към вратата, натисна дръжката, но вратата беше заключена. Повдигна краищата на одеялото и се опита да тича. Тичаше на зигзаг по стълбата на верандата, през полето. Чуваше изстрелите зад гърба си. Те я следваха. Нещо я парна по рамото… разля се топлина по ръката й. Тя тичаше, но нямаше къде да избяга. Странните писъци долитаха до нея: „Дяволе… дяволе…“ Вдясно светеше краварникът. Ерих не беше влизал там, откакто бе загинала Каролайн. Обезумяла, Джени блъсна вратата и я остави отворена — вратата я водеше към гюмовете с мляко.

Ерих беше зад гърба й. Тя се втурна в обора. Кравите се бяха върнали от паша. Стояха кротко по местата си. Гледаха я с влажните си нежни очи.

Джени тичаше слепешком. Стигна до края на помещението. Там беше цистерната. В нея нямаше вода. Тогава тя обърна лице към Ерих.

Той стоеше само на няколко крачки. Спря и се разкикоти. Свали пушката от рамото си и се прицели — също както в кученцето на Джо. Двамата се гледаха право в очите — две фигури, загърнати в тъмнозелени пелерини, с дълги коси. Неговата беше несръчно накъдрена и замотана в кок. Светлите му кичури се подаваха изпод перуката, къдриците над челото му приличаха на лозови мустачета.

— Дяволе… Дяволе…

Тя затвори очи и прошепна: „О, боже!“. Чу изстрела, после вик… но не беше от нейното гърло, нито от нейните устни. Отвори очи. На земята лежеше проснат Ерих. От устата и носа му течеше кръв.

Зад него стоеше изправена Руни.

— Това е за Ардън — тихо каза тя. На Джени й се подкосиха коленете.

— Ерих, живи ли са момичетата?

— Да… — прошепна той. Очите му бяха замъглени.

— Има ли някой при тях?

— Не… сами…

— Ерих, къде са?

— Те са… — Той потърси ръката й, стисна китката й. — Съжалявам, мамо, съжалявам, мамичко… не исках… да… те… нараня.

Очите му се затвориха. Тялото му се сгърчи и Джени почувства как натискът върху ръката й отслабна.

Глава 38

Къщата беше пълна с хора, но Джени ги виждаше като силуети: шерифът Гъндърсън, хората от криминалната служба, които с тебешир очертаха мястото, където лежеше тялото на Ерих, преди да го откарат, репортерите, които заприиждаха след новината за фалшификацията на картините и останаха, за да се доберат до далеч по-драматична история. Те пристигнаха навреме. Струпаха се, за да направят снимки на трупа на Ерих, с пелерината около него и с перуката, изцапана в кръв. За тяхна изненада лицето на мъртвеца бе спокойно.

Позволиха им да посетят и хижата, да снимат великолепните картини на Каролайн, умопомрачителните творения на Ерих. „Колкото по-голяма гласност дадем на случая, на толкова по-голяма помощ от хората ще разчитаме при издирването“ — бяха думите на Уендъл Гъндърсън.

Марк също бе там. Той пръв й се притече на помощ — разряза одеялото и блузата и почисти раната, превърза я.

— Засега това е достатъчно. Слава богу, раната е повърхностна.

Тя потръпваше от допира на дългите му нежни пръсти въпреки изгарящата я болка. Ако от някого е очаквала помощ, то е било от Марк.

Намериха колата на Ерих, скрита в утъпкан от тракторите път. Беше я наел в Дълът. Оставил бе децата сами за повече от тринадесет часа. Но къде?

През цялата вечер шосето бе задръстено от коли. Дойдоха Мод и Джо.

— Прости ми — прошепна Мод, привела едрото си тяло над нея.

Няколко минути по-късно Джени я чу да шета около печката. Скоро се разнесе и мирис на кафе. Пристигна и пастор Барстром.

— Джон Крюгер се тревожеше толкова много за Ерих, но никога не ми каза причината. И точно когато изглеждаше, че Ерих е съвсем добре…

По радиото се чу прогнозата за времето: „Приближава буря към Минесота и Дакота.“

Буря! Божичко! Дали момичетата са на топло?

Клайд приседна до нея.

— Джени, помогни ми. Чух, че искат отново да вкарат Руни в болницата.

Клайд я извади от летаргията, в която бе изпаднала.

— Тя спаси живота ми. Ако не беше стреляла в Ерих, той щеше да ме убие.

— Казала на един от репортерите, че го е застреляла заради Ардън. Джени, моля те да ми помогнеш. Затворят ли я, Руни няма да го преживее. Тя се нуждае от мен, а аз — от нея.

Джени се надигна от кушетката, опря се с ръка на стената и бавно се запъти към шерифа. Той говореше по телефона. „Включете повече хора в издирването. Нека минат през всеки супермаркет, през всяка бензиностанция. Дори и през границата — търсете и в Канада.“

— Шерифе, защо искате да затворите Руни в болницата? — попита го Джени, когато той остави слушалката.

— Опитай се да ме разбереш, Джени — отговори Гъндърсън със спокоен тон. — Руни е възнамерявала да убие Ерих. Дошла е заради него с пушка.

— Тя е искала мен да защити. Знаеше за опасността. Спаси живота ми.

— Добре, Джени. Ще видя какво мога да направя.

Без да каже дума, Джени прегърна Руни. Знаеше за обичта й към Ерих от момента на раждането му. Каквото и да бе казала, Руни не го застреля заради Ардън, а за да спаси живота на Джени. „Аз не бих могла да го убия хладнокръвно, Руни също“ — мислеше си Джени.

Нощта се спусна. Отново бяха претърсени всички имения. Пристигнаха какви ли не предполагаеми сведения. Започна да вали сняг — бръснещ, мразовит.

Мод беше направила сандвичи, но Джени не можеше залък да преглътне. Насила изпи малко от бульона. Към полунощ Клайд отведе Руни. Тръгнаха си Мод и Джо.

— Ще бъда цялата нощ в службата си — каза й шерифът. — Щом чуя нещо, веднага ще ти се обадя.

При нея остана само Марк.

— Уморен си. Иди си.

Той не й отговори. Донесе одеяло и възглавници. На нея постла на кушетката. Хвърли цепеница в печката и се излегна в голямото кресло.

В сумрака тя обърна очи към люлката. След смъртта на бебето не се обръщаше с молби към Бога. Знаеше, че беше несправедлива. А сега? „Аз приех тази загуба, Господи. Моля те, съхрани момичетата.“ Сключват ли се сделки с Бога?

Болката в рамото дълго я държа полубудна. Заспала бе едва когато я поотпусна. Като отвори очи, видя, че Марк я бе завил догоре с одеялото.

Нещо я измъчваше, загнездило се бе в подсъзнанието й. То бе свързано с картините на Ерих. Спомни си лицето му, което надничаше от прозореца, и очите му, вперени в нея.

— Ще направя кафе и сандвичи — разбуди я Марк в седем.

Тя влезе в банята. Горещата вода я парна по раната.

Когато слезе долу, видя, че Руни и Клайд я очакват. Всички пиеха кафе и гледаха „Добро утро, Америка!“. Снимките на момичетата щяха да се появят на малкия екран.

Руни беше донесла торбата за шев.

— Ще ушия кувертюри за момичетата — обясни Руни на Марк. — Тина и Бет ще се намерят.

— Руни, моля те, замълчи — сгълча я Клайд.

— Наистина ще се намерят — настояваше Руни. — Виж колко красиви и ярки са цветовете. В покривките на момичетата няма да има тъмни цветове. О, ето и нашата история!

Впериха очи в екрана. Джейн Поули представяше събитието в репортажа си: „Фалшификация, която разтърси света на изкуството вчера. Оказа се, че е само една малка нишка от още по-потресаваща история. Ерих Крюгер…“

Появи се снимката на Ерих. Беше същата, която навремето бяха отпечатали в брошурата: бронзовозлатиста коса, тъмносини очи и полуусмивка. Показаха имението, после тялото на Ерих, когато го изнасяха. Последваха и снимките на Тина и Бет. Джени гледаше усмихнатите им лица на екрана.

„А до тази сутрин тези две момиченца все още не са намерени — продължаваше Джейн Поули. — Преди да почине, Ерих Крюгер казал на съпругата си, че те са още живи. Но полицията не е сигурна в твърдението му. Последната картина, която той е нарисувал, подсказва, че Тина и Бет вероятно са мъртви.“

Целият екран се изпълни с картината. Джени погледна сгърчените от болка лица на децата, Ерих, който се кикоти зад прозореца, държейки завесите, с поглед, вперен в тях. Прилоша й.

Марк скочи, за да изключи телевизора. — Казах на Гъндърсън да не им позволява снимки в хижата — възмути се Марк.

— Трябваше да ми покажете тази картина! — каза Руни и скочи от стола. — Не разбирате ли? Трябваше да ми я покажете. Завесите… сините завеси!

Завесите! Ето кое бе измъчвало Джени. Спомни си как Руни изваждаше парчета от тъмносиния плат и ги разпръсваше на масата в кухнята. Същата материя беше нарисувана на картината.

— Руни, къде би могъл да сложи тези завеси?

— Марк, ти знаеш — възбудено каза Руни. — Рибарската колиба на баща ти! Ерих обичаше да ходи там с теб. Нямаше завеси за гостната. Той ти бе казал, че е много светло в стаята, и преди осем години аз му дадох тъмните завеси.

— Марк, възможно ли е да са там? — изпищя Джени.

— Възможно е. Не съм стъпвал там с баща ми от година. А Ерих имаше ключ от колибата.

— Къде се намира?

— Тя е в областта Дълът. На един малък остров. Само че…

— Само че какво? — нетърпеливо се обади Джени. Тя чуваше как снегът биеше по прозорците.

— В колибата няма отопление — обади се Клайд и изрече на глас онова, което всички мислеха. — И ако децата са сами там?

Марк грабна слушалката на телефона.

Тридесет минути по-късно шефът на полицията от остров Хатауей се обади.

— Намерихме ги!

Изтерзана, Джени се вслушваше в думите на Марк: „Добре ли са?“

— Да, но полуживи. Крюгер ги е заплашил, че ще ги накаже, ако кракът им стъпи навън. Той отдавна е напуснал колибата. Децата са премръзнали вътре. По-голямото решило да излязат. Успяло да отключи вратата. Имат късмет, че бързо ги открихме. Току-що бяха излезли. Решили да търсят майка си… Едва ли щяха да издържат повече от половин час на тази буря. Почакайте…

Джени чу някакво пукане в слушалката и две гласчета: „Ало, мамо!“

Ръката на Марк я придържаше здраво, докато тя хълцаше:

— Мишлето ми, Звънчето ми! Обичам ви! Обичам ви!

Глава 39

Април бе необичайно щедър към природата на Минесота. Над дърветата се стелеше червеникава омара. Те се готвеха да покажат снежнобелите си цветчета. Сърничките притичваха из гората; селяни щъкаха по пътищата; добитъкът кротко пасеше в далечината; земята омекна, снегът се бе стопил в браздите, подхранвайки пролетниците, които вече се показваха на повърхността.

Бет и Тина отново яздеха понитата. До тях беше Джени с Огненото момиче. Тина бе готова всеки миг да пришпори животното. Джо не я изпускаше от очи. Джени не можеше да се нарадва на децата си. Притискаше ги до себе си, целуваше бузите им, държеше ръцете им, слушаше молитвите им, отговаряше на безбройните им въпроси търпеливо, изслушваше спотаените им страхове…

— Татето не е искал да те нарани. Просто не е могъл да се въздържи — опитваше се да ги успокои Джени.

Тя копнееше отново да се върне в Ню Йорк, да се махне от това проклето място. Доктор Филстром я възпря: „Кончетата сега са най-добрата терапия за децата.“

— И ден не мога да остана в тази къща.

Марк пак й се притече на помощ. Превърнал бе училищната сграда в западната част на имението си в собствено жилище. От години не бе го използвал. Сега им го предоставяше.

— Когато татко замина да живее във Флорида, дадох го под наем. От шест месеца е празно.

Беше прекрасна къща — с две спални, огромна, просторна кухня, всекидневна. Щом някое от децата проплачеше вечер, Джени веднага се притичваше на помощ. „Тук съм, Звънчето ми. Върни се в леглото да спиш.“

Тя сподели с Люк намерението си да подари имението на Крюгер на Историческото дружество.

— Джени, това имение струва цяло състояние. Бог ти е дал правото да го наследиш.

— Имам достатъчно. Никога няма да живея отново тук. — Затвори очи и в паметта й изплуваха плетената люлка, плъзгащата се междинна врата, статуетката на кукумявката, портретът на Каролайн.

Руни често я посещаваше. Беше горда с новата си кола. Клайд й я беше купил. Пред Джени стоеше една друга Руни — самоуверена, не очакваше повече Ардън да се върне вкъщи.

— Можеш всичко да приемеш, Джени, ако трябва. Най-страшна е неизвестността.

Хората от Гранайт Плейс й се обаждаха.

— Време е да ти кажем „Добре дошла“, Джени.

Мнозина добавяха: „Извинявай.“

Донесоха й разсад и семена за градината.

Пръстите на Джени потъваха в меката рохкава почва, докато ги засаждаше.

Откъм пътя долетя бръмченето на старата кола. Момичетата се втурнаха да посрещнат чичо Марк. Чувството, че и тя като земята беше готова за ново начало, я изпълваше с радост.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/2949

Издание:

Мери Хигинс Кларк. Вик в нощта

ИК „Бард“

1

Джени ме целуна днес,

щом ме срещна на вратата.

Чуй ме, Време, алчен пес,

който хапките пресмята!

И умора ми тежи,

и разчитам на бастуна,

стар съм, но забележи —

Джени ме целуна.

ЛИЙ ХЪНТ

Превод на стиховете: Кристин Димитрова и Владимир Трендафилов — Б.пр.

2

Става дума за този цвят като символ на греха. — Б.пр.

Content

Мери Хигинс Кларк
Вик в нощта

Пролог

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

Глава 30

Глава 31

Глава 32

Глава 33

Глава 34

Глава 35

Глава 36

Глава 37

Глава 38

Глава 39

Информация за текста

1