Робърт Лъдлъм

Ултиматумът на Борн

На Боби и Ленард Рейчърт, защото са прекрасни и защото обогатиха живота ни — благодарност

Пролог

Докато Борн напредваше пълзешком през гората, граничеща с имението на генерал Норман Суейн, над Манасас, Вирджиния, се спусна тъмнина и околността оживя с нощните полутонове на мрака. Стреснати птици изпърхаха с криле и литнаха от тъмните си гнезда. Гарваните по дърветата се събудиха и тревожно заграчиха, а после, като че ли успокоени от близостта на сродна душа, утихнаха.

Манасас! Тук се намираше ключът за подземната врата, водеща към Карлос Чакала — убиецът, който искаше да унищожи Уеб и семейството му…

С всяко разрязване на дебелата и висока телена ограда с ножицата, той осъзнаваше неизбежното. Това се потвърждаваше от тежкото му дишане и стичащата се по челото му пот. Независимо че се беше опитвал да поддържа тялото си в добра форма, той беше на петдесет години и не можеше да върши с лекота нещата, вършени преди тринадесет години в Париж, когато по заповед беше проследил Чакала. Можеше само да се замисли по въпроса, но не и задълго. Сега съществуваха Мари и децата му — съпругата и децата на Дейвид — и нямаше нещо, което да не може да направи, след като го е пожелал! Дейвид Уеб изчезваше от психиката му, за да остане само хищникът Джейсън Борн.

Готово! Той пропълзя вътре и се изправи, като инстинктивно опипа екипировката си: оръжия — автоматичен пистолет и пистолет-спринцовка с въглероден двуокис, бинокъл „Цайс Икон“, прибран в калъфката ловен нож. Това беше всичко, от което хищникът се нуждаеше, защото сега беше оттатък линията и се намираше на територията на врага, който щеше да го отведе до Карлос.

„Медуза“. Отвратителният батальон от Виетнам, непризнатото сборище от нерегистрирани и ненаказани убийци и саможиви единаци, които бродеха из джунглите на Югоизточна Азия, направлявани от командването в Сайгон — истински батальон на смъртта, който докара на Сайгон повече шпионска информация, отколкото всички акции за претърсване и унищожение взети заедно. Джейсън Борн беше излязъл от „Медуза“ само със спомена за Дейвид Уеб — учен, който имаше друга жена и други деца, всичките убити.

Генерал Норман Суейн беше елитен член на командването в Сайгон, единствен доставчик на старата „Медуза“. А сега имаше нова „Медуза“: различна, силна, самото зло под прикритието на почтеност, която проучваше и унищожаваше цели сектори от световната икономика. И всичко това за облагата на няколко души, финансирани от печалбите на някогашния отвратителен батальон — нерегистриран, непризнат, вън от историята. Тази нова „Медуза“ беше мостът към Карлос Чакала. Убиецът щеше да открие виновниците, които ще бъдат напористи и неудържими, и двата лагера щяха да поискат смъртта на Джейсън Борн. Това трябваше да се случи. Борн трябваше да научи тайните във владение на генерал Суейн, завеждащ доставките за Пентагона — паникьосан мъж с малка татуировка на ръката под лакътя, член на „Медуза“.

Без никакъв звук за предупреждение, през гъстия листак се нахвърли черен, озверен доберман. Джейсън светкавично извади пистолета-спринцовка от найлоновия кобур, а кучето-убиец се хвърли към корема му със запенена муцуна и оголени зъби. Стреля в главата му. Стреличката подейства мигновено. Той положи отпуснатото тяло на животното на земята.

Прережи му гърлото! — изрева в съзнанието му Джейсън Борн.

Не. Противопостави се другото му аз — Дейвид Уеб. Обвинявай дресьора, не животното. Махни се от мен, Дейвид!

1

Какафонията се разрази с пълна сила, когато тълпите заляха увеселителния парк в околностите на Балтимор. Лятната нощ беше гореща и лицата и вратовете на почти всички бяха плувнали в пот, с изключение на онези, които кряскаха, като се издигаха на върха с влакчетата или пищяха, спускайки се надолу по тесните, виещи се улеи с бързо течаща вода.

Редицата машини „Удари гонга“ привличаше мъже с изкривени лица и дебели вратове с изпъкнали вени. Те се опитваха яростно и с отчаяние да доказват своята мъжественост, като удряха с тежките дървени бухалки измамните дъски, които твърде често отказваха да запратят малките червени топчици нагоре към камбанките.

Имаше и паметник на мигновената смърт — стрелбище, което почти не приличаше на миниатюрната си разновидност, срещаща се по панаирите в щата и на селските карнавали. Това тук беше един малък свят с най-смъртоносно модерно въоръжение. Имаше модели в естествен размер на картечници, стоманени ракетохвъргачки и противотанкови базуки, а също и ужасяващо копие на огнепръскачка, която изпращаше ярки прави лъчи светлина през гъстите талази тъмен пушек. И отново идваше ред на плуващите в пот лица, на непрестанните струйки, стичащи се под налудничавите очи и по проточените вратове на съпрузи, съпруги, деца, родители и отрочета. Лицата бяха гротескно разкривени, като че ли всеки от тях поразяваше омразен враг. Те всички бяха пионки в една безсмислена, съсипваща нервите война в 9:29 часа вечерта, в увеселителен парк, в който всичко беше подчинено на една-единствена идея — на насилието.

Мъж със стройна фигура и бастун в дясната ръка накуцваше покрай една от сергиите, където сърдити посетители мятаха остри стрелички по балоните с изрисувани лица на общественици. С избухването на гумените глави се започваха гневни спорове за и против увисналите парцаливи остатъци от политическите икони и техните похитители — майсторите по мятане на стрелички. Накуцващият мъж продължи, като се вглеждаше и провираше през лабиринта от хора, сякаш търсеше определено място в трескаво оживената, препълнена с хора непозната част на града. Носеше семпло яке и спортна риза. Подтискащата жега като че ли не му се отразяваше, а якето изглежда му беше необходимо. Лицето на този мъж на средна възраст беше приятно, но повехнало от преждевременни бръчки и дълбоки сенки под очите — резултат по-скоро от живота, който бе водил, отколкото от възрастта му. Казваше се Александър Конклин — пенсиониран офицер от отдела за секретни операции към Централното разузнавателно управление. Беше загрижен и силно обезпокоен. Не искаше да бъде на това място в този час, а не можеше и да си представи какво катастрофално събитие се бе случило и го бе принудило да се озове тук.

Той наближи шумната тълпа на стълбището и изведнъж зяпна, като се закова на място. Погледът му се спря на висок мъж, приблизително на негова възраст, с леко олисяла коса, метнал през рамо крепонено яке. Морис Панов вървеше към гърмящия ъгъл на стрелбището от противоположната посока. Защо? Какво се беше случило? Конклин бързо се огледа, очите му мятаха пламъци към лицата и хората наоколо, а инстинктът му показваше, че той и психиатърът са под наблюдение. Беше прекалено късно да попречи на Панов да влезе във вътрешния кръг на мястото на срещата, но може би не беше толкова късно да измъкне и него, и себе си оттам! Пенсионираният офицер от разузнаването пъхна ръка под якето и напипа малкия автоматичен пистолет „Берета“, който му беше постоянен спътник. После се понесе бързо напред. Вършееше с бастуна си сред тълпата и удряше с все сила колене, мушкаше гърди, кореми и бъбреци, докато стъписаните и сърдити потърпевши не започнаха един след друг да надават ужасени, почти крамолични викове.

След това се втурна напред, блъсна със слабото си тяло озадачения лекар и надвиквайки ревовете на тълпата, изкрещя в лицето на Панов:

— Какво, по дяволите, правиш тук?

— Мисля, че същото, каквото и ти. Дейвид, или може би Джейсън! Така пише в телеграмата.

— Това е капан!

Над обкръжаващото ги меле се проточи пронизителен писък. Конклин и Панов инстинктивно се обърнаха към стрелбището, което беше само на няколко метра от тях. Една много пълна жена беше застреляна в гърлото. Тълпата подивя. Конклин рязко се обърна — опита се да разбере откъде бе долетял куршумът, но сред паниката не видя нищо друго, освен тичащи хора. Сграбчи за лакътя Панов и го повлече през обезумялата и ревяща тълпа, докато стигнаха края на парка, където възбудени клиенти напираха към касата през оглушителния шум.

— Боже мой! — извика Панов. — Това за един от нас ли беше предназначено?

— Може би да, а може би не — отговори задъхано бившият офицер от разузнаването. В далечината се дочуха сирени и свирки.

— Ти каза, че било капан!

— Защото и двамата получихме налудничава телеграма от Дейвид, подписана с име, което той не е използвал от пет години — Джейсън Борн!

— И ако не греша, в твоята телеграма пише, че в никакъв случай не трябва да се обаждаме в дома му.

— Точно така.

— Това е капан. Ти се движиш по-бързо от мен, Mo, така че размърдай малко краката си. Махни се оттук, тичай като идиот и намери телефон. Автомат, а не телефон, който се подслушва!

— Какво?

— Обади се в дома му! Кажи на Дейвид да приготви Мари и децата и веднага да изчезват!

— Какво говориш?

— Някой ни е разкрил, докторе. Някой търси Джейсън Борн — онзи същият, който го търси от години и няма да спре, докато не го види пред себе си на разстояние един изстрел… Ти отговаряше за обърканата глава на Дейвид, а аз използвах всякакви възможни връзки във Вашингтон, за да го измъкна жив от Хонконг, заедно с Мари. Правилата са нарушени и ние сме разкрити, Mo. Ти и аз! Ние сме единствените официално регистрирани познати на Джейсън Борн, човек с неизвестен адрес и професия.

— Чуваш ли се какво говориш, Алекс?

— Това е Карлос! Карлос Чакала. Бързо, докторе. Намери някогашния си пациент и му кажи да изчезва!

— И какво ще прави после той?

— Аз нямам много приятели, всъщност нито един, на когото да вярвам, но ти имаш. Дай му името на някой от тях — да речем на един от твоите приятелчета доктори, чиито пациенти им се обаждат спешно, както навремето ти телефонирах аз. Кажи на Дейвид да потърси този лекар или лекарка, когато е вече в безопасност. Дай му код.

— Код?

— Господи, Mo, мисли! Някакво измислено име — Джоунс или Смит, Холанд.

— Тези имена се срещат доста често.

— Тогава Шикългрубер или Московиц, каквото решиш! Само му кажи да ни уведоми къде се намира.

— Разбирам.

— А сега изчезвай и не се прибирай вкъщи! Вземи стая в хотел „Брукшайър“ в Балтимор, под името… Морис, Филип Морис. По-късно ще те видя пак.

— Какво ще правиш?

— Нещо, което мразя… Ще си купя билет за увеселителните влакчета. Побърквам се от ужас, но това е единственият изход, та дори ако трябва да се возя на тази гадост цяла нощ… А сега върви! Бързай!

Автомобилът тип комби се носеше на юг из слабонаселени места през хълмовете на Ню Хампшир, по посока на границата с щата Масачузетс. Шофираше едър мъж с остро и напрегнато лице. Мускулите на челюстите му потръпваха, а ясните му светлосини очи гледаха гневно. До него седеше изключително привлекателна жена. Червеникавият блясък на кестенявата й коса се открояваше на светлините на таблото. В ръцете си държеше осеммесечно момиченце. На задната седалка седеше друго дете — петгодишно русокосо момченце, което спеше завито с одеяло. Портативната преградка го предпазваше от внезапни спирания. Бащата беше Дейвид Уеб, професор по ориенталистика, бивш член на прословутата, обвита в секретност „Медуза“, превърналият се два пъти в легенда Джейсън Борн — убиецът.

— Знаехме, че ще се случи — каза Мари Сен Жак-Уеб, канадка по рождение, икономист по професия, станала спасителка на Дейвид Уеб. — Беше въпрос на време.

— Пълна лудост! — прошепна Дейвид, за да не събуди децата. Шепотът му съвсем не намаляваше напрежението. — Всички факти са погребани, архивите са засекретени. Как изобщо са открили Алекс и Mo?

— Не знаем това, но Алекс ще започне да проучва. Ти самият каза, че няма по-добър от него…

— Той е белязан и все едно че е мъртъв — прекъсна я мрачно Уеб.

— Прибързано заключение, Дейвид. Той винаги е бил най-добрият. Ти самият си го казвал.

— Само веднъж, преди тринадесет години в Париж, не беше най-добрият.

— Защото ти беше по-добър…

— Не! Защото не знаех кой съм, а той работеше със стари данни, за които нямах ни най-малка представа. Той прие, че онова там съм аз, а аз не се познавах и затова не действах според неговия сценарий… Той все още е най-добрият. Той спаси живота и на двама ни в Хонконг.

— В такъв случай ти повтаряш моите думи, нали? Ние сме в добри ръце.

— Ако става въпрос за Алекс, да. Но не и за Mo. Този нещастник е вече мъртъв. Ще го пипнат и пречупят.

— По скоро ще легне в гроба, отколкото да каже за нас.

— Той няма да има избор. Ще го натъпчат с амитал и ще изпее и майчиното си мляко. Ще запишат всичко на лента, след това ще го убият и ще тръгнат след мен… след нас. Затова ти и децата заминавате на юг, на Карибските острови.

— Мили, ще изпратя децата, но аз ще остана.

— Разбрахме се по въпроса, когато се роди Джейми. Затова взехме онова място там и почти купихме душата на малкия ти брат, за да се грижи за мястото вместо нас… Сега имаме половин дял в процъфтяващия мотел на края на острова, за който никой не беше чувал до момента, когато онзи канадски лудетина не кацна там с акваплан.

— Джони винаги е бил агресивен тип. Татко казваше, че е способен да продаде и грохнала крава като юница.

— Въпросът е там, че той обича и… децата. Имам доверие в Джони.

— Докато вярваш толкова на по-малкия ми брат, не се доверявай на чувството си за ориентация. Току-що отмина завоя.

— По дяволите! — извика Уеб, удари спирачки и зави обратно. — Утре Джейми, ти и Алисън тръгвате за острова от летище Лоуган!

— Ще обсъдим това, Дейвид.

— Няма какво да обсъждаме. — Уеб пое дълбоко дъх, вече успял да се наложи. — Не ми е за първи път — каза тихо той.

Мари погледна съпруга си. Лицето му изведнъж се отпусна и се открои на слабата бледа светлина на таблото. Онова, което видя, я изплаши доста повече от призрака на Чакала. Пред очите й не беше Дейвид Уеб — ученият с приятен глас, а мъжът за когото и двамата мислеха, че завинаги е изчезнал от живота им.

2

Александър Конклин стискаше здраво бастуна и накуцваше към заседателната зала на Централното разузнавателно управление в Лангли, Вирджиния. Застана пред дългата внушителна маса, достатъчно голяма за да побере тридесетина души. Сега обаче около нея се намираха само трима — на председателското място беше прошареният директор на централното разузнаване. Нито той, нито двамата високопоставени заместник-директори се зарадваха особено при вида на Конклин. Той поздрави официално и вместо да заеме мястото до служителя на ЦРУ отляво на директора, което очевидно беше определено за него, издърпа стола в отсрещния край на масата, седна и шумно стовари бастуна си.

— А сега, господа, след като се поздравихме, можем ли да караме направо?

— Това, господин Конклин, едва ли е учтив и любезен начин за начало на разговор — отбеляза директорът.

— В момента не си мисля нито за учтивост, нито за любезност, господине. Само искам да знам защо строго поверителната наредба Четири нула е била нарушена и е изтекла секретна информация, представляваща държавна тайна, която застрашава живота на много хора, включително и моя.

— Това не е истина, Алекс! — прекъсна го единият от двамата заместници.

— Абсолютно невярно! — добави другият. — Такова нещо не може да се случи и ти го знаеш.

— Не го знам и се случи. Ще ви кажа кое точно е скандалното! Ей там някъде има един мъж с жена и две деца — човек, на когото тази страна, а и много хора по света дължат повече, отколкото някога може да му се изплати. А той бяга и се крие, полудял от страх, че семейството му е мишена за прицел. Ние всички дадохме дума на този човек, че нищо от официалните сведения няма да излезе на бял свят, докато не се потвърди с пълна сигурност смъртта на Илич Рамирес Санчес. Известен като Карлос Чакала… Е, добре, аз чух слуховете, които и вие сте чули от същите или много по-добри източници, че Чакала бил убит еди-къде си, но никой — повтарям, никой — не даде неопровержими доказателства, Холанд. И въпреки това част от тази информация е изтекла, и то много важна част. Това дълбоко ме засяга, защото е свързано с името ми, Холанд. Моето и на доктор Морис Панов — главният психиатър, регистриран в архивите. Ние бяхме единствените, повтарям, единствените двама души, за които се знаеше, че сме в близък контакт с неизвестния мъж, приел името Джейсън Борн, когото в повече служби, отколкото можем да си представим, познават като съперникът на Карлос в убийствата… Но тази информация е погребана тук, в тайните хранилища на Лангли. Как е излязла на бял свят? Според правилата, ако някой иска информация, било то от Белия дом, било от Държавния департамент или тримата висши военни консултанти на армията, военновъздушните сили или флота, то той трябва да мине през канцеларията на директора тук, в Лангли, и да информира по всички подробности от молбата. Дори в случай че бъде приета като легитимна, има още една последна стъпка — при мен. Преди да се подпише разрешение за освобождаване на информация, трябва да се влезе във връзка с мен, а ако мен вече ме няма — с доктор Панов, защото и двамата сме законно упълномощени да отхвърлим молбата. Такава е процедурата, господа, и никой не знае правилата по-добре от мен, защото аз съм ги написал — отново тук, в Лангли, тъй като познавах най-добре това място. След двадесет и осем години в този ужасен бизнес, това беше последният ми процес, с пълните права, предоставени от президента на Съединените щати и със съгласието на Конгреса, чрез комисиите по разузнаване в Камарата и Конгреса.

— Това е тежка артилерия, господин Конклин — отбеляза директорът с равен глас.

— Има сериозни причини, за да извадя оръдията.

— Доколкото разбирам, да. Един от четиридесетсантиметровите снаряди ме настигна.

— Ужасно сте прав. Тук става въпрос за отговорността. Искам да зная как е изтекла тази информация и, най-важното, кой я е получил.

И двамата заместник-директори заговориха в един глас гневно, но директорът ги спря с докосване по ръцете:

— По-спокойно — каза внимателно директорът и запали лулата си. — Ясно е, че вие познавате двамата ми заместници, но вие и аз никога не сме се срещали, нали така?

— Не. Аз напуснах преди четири години и половина, а вие бяхте назначен година по-късно.

— Мислите, че съм назначен по приятелска линия, както с основание се мисли за много други.

— Очевидно е така, но това не ме безпокои, защото изглеждате квалифициран. Доколкото зная, вие сте били аполитичен генерал в Анаполис, ръководили сте военноморското разузнаване и по случайност сте работили с един полковник от военния флот по време на войната във Виетнам, който е станал президент. Други са били пренебрегнати, но това се случва. Няма проблеми.

— Благодаря. А имате ли някакви проблеми с моите двама заместник-директори?

— Това е стара история, но не бих казал, че са най-добрите приятели на един оперативен агент. Те са били аналитици, а не фронтоваци.

— Това не е ли някаква естествена, общоприета омраза?

— Разбира се! Те анализираха ситуации на хиляди километри далеч от тях, с компютри, които не знаехме кой е програмирал и то с данни, каквито не сме им подавали. Вие сте напълно прав, че това е естествена омраза. Ние работехме с човешки коефициенти, а те не. Те работеха с малки зелени буквички на компютърния екран и вземаха решения, каквито често не трябваше да вземат.

— Защото хора като вас трябва да бъдат контролирани — подметна заместникът отдясно на директора. — Колко пъти, дори и днес, мъже и жени като вас нямат поглед върху цялата картина! Върху стратегията като цяло, а не само върху вашата част!

— В такъв случай трябва да ни се дава по-пълна картина за онова, което става, или поне по-обща информация, за да разберем кое има смисъл и кое не.

— Къде са границите на това „по-обща информация“, Алекс! — попита заместникът отляво. — В кой момент казваме: „Не можем да разкрием това, Холанд, за доброто на всички.“

— Не зная. Вие сте аналитици, а не аз. Предполагам, че след анализ на всеки отделен случай, но при всички положения, ако имахме повече информация, когато бях действащ агент… Не говорим за мен, а за вас! — Алекс погледна директора. — Всичко това е интересно, господине, но да се върнем на темата. Намирам се тук, за да разбера кой каква информация е получил и как. Ако предпочитате, ще предам акредитивите си на Белия дом и ще гледам как хвърчат глави. Искам отговор. Искам да знам какво да правя.

— Аз не се опитвах да сменя темата, господин Конклин, а само се отклоних малко, за да подчертая следното. Вие очевидно сте се противопоставяли на методите и компромисите, правени от колегите ми в миналото, но дали някой от тези мъже ви е подвел, или излъгал?

Алекс бързо погледна двамата заместник-директори.

— Само когато е трябвало да ме лъжат, което няма нищо общо с оперативната работа.

— Странна забележка.

— Ако не са ви казали, а те трябва да са го направили… Преди пет години аз бях алкохолик — все още съм такъв, но вече не пия. Още малко ми оставаше до пенсия. Затова никой не ми казваше нищо, а и не трябваше да ми казва.

— За ваше сведение, единственото, което вашите колеги ми предадоха, беше, че сте били болен и че не сте работили с предишното си умение и талант до края на трудовия си стаж.

Конклин отново изгледа двамата заместник-директори и им кимна:

— Благодаря, Касет и на теб, Валентино. Но не е трябвало да правите това. Аз бях пияница и това не би трябвало да е тайна, независимо дали се отнася за мен или за някой друг. Постъпили сте възможно най-глупаво.

— От нещата, които научихме за Хонконг, разбрахме, че си свършил страхотна работа, Алекс — каза тихо мъжът на име Касет. — Ние не искаме да се отклоняваме от тази тема.

— Ти дълго време ни беше голяма грижа — добави Валентино. — Но ние не можехме да те оставим да си отидеш като жертва на алкохола.

— Остави това. Нека се върнем на Джейсън Борн. Затова съм тук. А вие трябваше да се срещнете с мен.

— По същата причина аз моментално наредих да се съберем, господин Конклин. Между вас и моите заместници има професионални различия, но си мисля, че вие не поставяте под съмнение тяхната почтеност.

— В другите се съмнявам, но не и в Касет или Вал. Що се отнася до мен, аз си вършех моята работа, а те — своята. Системата като цяло беше порочна — всичко беше като в мъгла. Но сегашната не е. Правилата са съвсем ясни и категорични и тъй като не бях потърсен, ясно е, че са били нарушени и че съм наистина излъган. Питам отново: Как стана това и кой получи информацията?

— Ето това исках да чуя — каза директорът и вдигна слушалката на телефона. — Моля, повикайте господин Десоул и му предайте да дойде в залата. — Директорът затвори телефона и се обърна към Конклин. — Предполагам, че познавате Стивън Десоул.

— Десоул — Тихият вол — кимна Алекс.

— Моля?

— Стара наша шега — обясни Касет на директора. — Стийв знае всичко, но когато дойде моментът, няма да каже дори на Господ, освен ако Той не му покаже разрешително Четири нула.

— Допускам, че това означава, че и тримата и специално вие, господин Конклин, считате Десоул за истински професионалист.

— Аз ще ви дам отговор — каза Алекс. — Десоул ще ви каже всичко, което трябва да знаете и нито дума повече. Освен това, той не може да лъже. Ще си държи езика зад зъбите или ще ви уведоми, че не може да ви каже, но няма да ви излъже.

— Това е още едно нещо, което исках да чуя. — На вратата се почука леко и директорът каза:

— Влез!

В стаята влезе среден на ръст, леко закръглен мъж, с големи очи зад очилата с метални рамки. Той хвърли бърз поглед към масата. Присъствието на офицера от разузнаването в оставка явно го сепна. В следващия миг се овладя и смущението му се смени с приятна изненада. Отиде до стола на Конклин и протегна ръка.

— Радвам се, че те виждам, приятелю. Не сме се виждали от две-три години.

— Ако не и от четири, Стийв — отговори Алекс, като се ръкува с него. — Как е аналитикът на аналитиците и пазачът на ключовете?

— В днешно време няма много за анализиране или заключване. Белият дом е сито, а и Конгресът не е много по-добър. Аз би трябвало да получавам половин заплата, но не казвайте на никого.

— Ние все още пазим някои тайни, нали? — прекъсна го директорът и се усмихна. — Най-малкото от няколко минали операции. Тогава вероятно си и изкарвал двойна заплата.

— Подозирам, че да — кимна шеговито Десоул и освободи ръката на Конклин. — Във всеки случай времето на строго охраняваните подземни складове и прехвърлянето на архиви с въоръжена охрана в тях е отминало. Днес всичко е компютърно сканиране и снимки от въздуха. Аз не трябва повече да правя онези чудесни пътувания с военен ескорт и да играя, че уж отбивам възхитително нападение на Мата Хари. Не мога да си спомня откога не съм носил дипломатическо куфарче, прикрепено с верига за китката.

— Така е доста по-безопасно — каза Алекс.

— Да, но няма да има какво толкова да разказвам на внуците си, старче Холанд. „Какво правеше, когато беше голям шпионин, дядо?“ „Всъщност през последните години си решавах куп кръстословици, млади момко.“

— Внимавай, Десоул — каза през смях директорът. — Окото ми няма да мигне да предложа да ти намалят заплатата, Холанд. От друга страна, не мога да го направя, защото изобщо не ти вярвам.

— Нито пък аз — обади се Конклин неприязнено. — Това е нагласена работа — добави той и погледна напълнелия аналитик.

— Що за твърдение е това, Алекс? — възрази Десоул. — Би ли го обяснил.

— Нали знаеш защо съм тук?

— Аз не знаех, че си тук.

— Разбирам. Просто се случи така, че на теб ти беше удобно да си „долу в залата“, готов да дойдеш тук.

— Залата долу е моята канцелария. Конклин погледна директора.

— И отново много умно, господине. Довеждате трима души, с които мислите, че имам особени разногласия извън системата, трима мъже, за които сте решили, че в основни линии им имам доверие, така че каквото и да кажат, ще им повярвам.

— Това е абсолютно невярно, господин Конклин, защото онова, което ще чуете, е истината. Седнете, господин Десоул… От този край на масата, за да може нашият предишен колега да ни гледа, докато му обясняваме. Старши офицерите предпочитат този похват.

— Нямам какво да обяснявам — каза аналитикът, като тръгна към стола до Касет. — Но във връзка с малко грубите забележки на бившия ни колега, аз бих желал да го проуча, Холанд. Добре ли сте, Алекс?

— Той е добре — отговори заместник-директорът Валентино. — Ръмжи по грешна следа, но е добре.

— Информацията не може да е излязла без съгласието и съдействието на хора от тази стая!

— Каква информация? — попита Десоул, погледна директора и големите му очи внезапно се разшириха зад очилата. — А, онази свръхсекретна работа, за която ме попита тази сутрин ли?

Директорът кимна и отмести поглед към Конклин.

— Да се върнем на сутринта, Холанд. Преди седем часа, малко преди девет, по телефона ми се обади Едуард Макалистър, бивш член на Държавния департамент, понастоящем на Националната служба за сигурност. Казаха ми, че Макалистър е бил с вас в Хонконг, господин Конклин, вярно ли е?

— Макалистър беше с нас — съгласи се Конклин. — Той отлетя като таен агент до Макао, заедно с Джейсън Борн, където така лошо го простреляха, че едва не умря. Той е интелигентен, особняк и един от най-смелите мъже, които съм срещал.

— Той не каза нищо, освен че е бил там и ако трябваше, щях да разкъсам календара си на парченца, но да посоча срещата си с вас като първостепенна, Холанд. Тежка артилерия, господин Конклин.

— Повтарям, че имам сериозни причина да извадя оръдията.

— Очевидно, Холанд. Господин Макалистър ми даде точните кодове на свръхсекретната информация, с които ще се изясни статуса на архива, за който говорите — информацията за операцията в Хонконг. Аз на свой ред ще дам информацията на господин Десоул и ще го оставя да ви каже какво е научил.

— Това не е докосвано, Алекс — каза тихо Десоул, като обърна поглед към Конклин. — До девет и половина тази сутрин всичко беше в черна дупка в продължение на четири години, пет месеца, двадесет и един дни, осем часа и четиридесет и три минути и не е имало никакъв пробив. А има сериозно основание този статус да е чист, но нямам представа дали знаеш или не.

— Знам всичко за този архив.

— Може би да, а може би не — каза внимателно Десоул. — За теб се знаеше, че имаш проблем, а доктор Панов не е толкова опитен по въпросите за сигурността.

— Накъде биеш, по дяволите?

— Към процедурите за изкарване на разрешение за достъп до официалната информация за Хонконг беше добавено и трето лице…

— Едуард Нюингтън Макалистър, по негово собствено настояване и със съгласието на президента на Конгреса. Той осигури това.

— О, боже — каза тихо и колебливо Конклин. — Когато снощи му се обадих от Балтимор, той заяви, че това е невъзможно. После каза, че аз сам трябва да разбера, за което щял да подготви срещата… Господи, какво се е случило?

— Смятам, че трябва да се насочим другаде — каза директорът. — Но преди това вие, господин Конклин, трябва да вземете решение. Вие разбирате, че нито един от нас не знае какво се съдържа във въпросния свръхсекретен архив… Наистина, разговаряли сме, и както господин Касет ви каза, разбрахме, че сте свършили невероятна работа в Хонконг, но не знаем точно каква. Ние дочухме слухове от далекоизточните ни радиостанции, но честно казано, повечето от нас сметнаха, че са преувеличени при предаването. Най-важните сред тях бяха вашето име и името на убиеца Джейсън Борн. Тогава клюката беше, че вие сте отговорен за залавянето и екзекуцията на убиеца, когото знаехме като Борн, но преди малко в гнева си вие използвахте фразата „непознатият мъж“ който приел името „Джейсън Борн“ и заявихте, че той бил жив и се укривал. За да бъда точен, ще ви кажа, че ние сме в затруднение или поне аз съм или един Бог знае.

— Вие не сте ли изваждали информацията?

— Не — отговори Десоул. — Това беше мое решение. Ти може би знаеш, а може би не, но при всяко посягане към архив със свръхсекретна информация се извършва автоматично отбелязване на съответната дата и час… Тъй като директорът ме информира, че в Агенцията за сигурност са се паникьосали за някаква нелегално вписана точка, аз реших да не предприемам нищо. Не съм пипал там почти пет години, не съм чел или научил нищо и, следователно, не съм давал информация на съмнителни хора, каквито и да са те.

— Пазел си кожата си.

— Съвсем сигурно, Алекс. Тези данни са защитени с флага на Белия дом. Сега нещата тук са относително стабилни и на никого не му трябва да дразни онези от Овалния кабинет. Зад бюрото там стои нов човек, но предишният президент е все още жив и упорит. Ще се допитат до него, следователно, защо да се рискува?

Конклин каза тихо:

— В такъв случай, вие наистина не знаете нищо, така ли?

— Това е истината, Алекс — каза заместник-директорът Касет.

— Давам думата си — добави Стивън Десоул, а ясните му големи очи се спряха сериозно на Конклин.

— Ако искате нашата помощ, ние би трябвало да знаем още нещо, освен противоречивите слухове — продължи директорът. — Не зная дали можем да помогнем, но зная, че ако сме в такова пълно неведение, можем да свършим съвсем малко работа.

Алекс отново изгледа мъжете. Бръчките по измъченото му лице се открояваха повече от всякога, сякаш решението, което щеше да вземе в момента, беше прекалено мъчително за него.

— Няма да ви кажа името му, защото съм дал дума. Това ще стане може би по-късно. А не може да се открие и в архивите, там също го няма. Това е прикритие, за което също съм дал дума. Останалото ще ви разкажа, защото искам вашата помощ и искам също така тези данни да си останат там, в черната дупка… Откъде да започна?

— Може би с тази среща? — предложи директорът. — Кое я наложи?

— Добре, ще ви обясня набързо това. — Конклин се загледа замислено в масата, като разсеяно стискаше бастуна си. След това вдигна поглед: — Снощи в увеселителния парк в околностите на Балтимор беше убита една жена…

— Прочетох за случая в „Поуст“ тази сутрин — прекъсна го Десоул. — Боже мой, да не би вие…

— Аз също — намеси се Касет и спря кафявите си очи на Алекс. — Това се случило пред стрелбището. После го затвориха.

— Видях статията и си помислих, че е някакъв ужасен инцидент — поклати бавно глава Валентино. — Но не я прочетох.

— Получих обичайната купчина изрезки с новини — каза директорът. — Не си спомням такава статия.

— Замесен ли си, приятелче?

— Ако не е било за мен, то това е ужасно убийство… Искам да кажа, ако не е било за нас.

— Нас ли? — разтревожено се намръщи Касет.

— Морис Панов и аз получихме еднакви телеграми от Джейсън Борн, в които ни молеше да бъдем в увеселителния парк в девет и половина снощи. Било спешно и трябвало да се срещнем с него пред стрелбището, но в никакъв случай да не го търсим у дома му или където и да било другаде, Холанд. Ние и двамата, независимо един от друг, допуснахме, че той не иска да безпокои жена си, че има да ни каже нещо лично и не иска тя да знае, Холанд. Пристигнахме по едно и също време, но пръв забелязах Панов и усетих, че става нещо лошо. Погледнато от наша гледна точка, пък и от страна на Борн, трябваше да се видим и да разговаряме, преди да отидем на срещата. Беше ни наредено да не го правим. Нещо не беше наред и затова направих всичко възможно да измъкна бързо и двама ни оттам. Трябваше веднага да се предприеме нещо за отвличане на вниманието.

— Тогава хукна да бягаш — обади се Касет.

— Това беше единственото, което ми хрумна и едно от малкото неща, за които става този бастун, освен че ме държи изправен. Заудрях всички, които се изпречиха пред очите ми. Пострадаха пищяли, колена, цици. Измъкнахме се от кръга, но онази нещастна жена беше убита.

— Как ти се вижда това? Как можеш да го обясниш? — попита Валентино.

— Просто не зная, Вал. Беше капан, но какъв? Ако съм прав, необяснимо е професионалист да не улучи от такова разстояние. Изстрелът дойде отгоре и вляво от мен. Не че го чух, но положението на тялото и кръвта по шията й показваше, че се е завъртяла и куршумът я е ударил в движение. Не може да е дошъл откъм стрелбището. Онези пистолети са закачени с вериги, а силният кръвоизлив беше причинен от куршум с много по-голям калибър. Ако убиецът е искал да улучи господин Панов или мен, не би стрелял толкова встрани от целта.

— Прав сте, господин Конклин — намеси се директорът, — ако имате предвид убиеца Карлос Чакала.

— Карлос? — възкликна Десоул. — Какво общо, по дяволите, има Чакала с едно убийство в Балтимор?

— Джейсън Борн — отговори Касет.

— Да, разбирам това, но всичко е ужасно заплетено! Борн е бил отрепка, бил е изритан от Азия. Прехвърлил се е в Европа, за да предизвика Чакала, и е загубил. Както каза директорът, върнал се е в Далечния изток и е бил убит преди четири-пет години. Алекс все още говори за него, сякаш е жив и че той и някой си на име Панов са получили от него телеграми… За Бога, какво общо може да има между най-търсения убиец в света и станалото снощи?

— Ти не беше тук преди няколко минути, Стийв — отново отговори тихо Касет.

— Извинете…

— Мисля, че трябва да почнете от самото начало, господин Конклин — каза директорът. — Кой е Джейсън Борн?

— Такъв, какъвто светът го познаваше, той никога не е съществувал — отговори някогашният офицер от разузнаването.

3

— Истинският Джейсън Борн беше боклук, параноичен скитник от остров Тасмания, попаднал във виетнамската война като участник в операция, която днес никой не признава. Това беше сборище на убийци, саможивци, контрабандисти и крадци, избягали от затвора криминални престъпници, много от тях със смъртни присъди. Но те познаваха всеки сантиметър от Югоизточна Азия и действаха в тила на врага. Ние ги финансирахме.

— „Медуза“ — прошепна Десоул. — Всичко това е погребано. Те бяха животни, убиваха безразборно и без причина, крадяха милиони, зверове.

— Повечето от тях, но не всички — каза Конклин. — Но истинският Борн беше способен на най-отвратителни гадории, дори да предаде своите хора. Ръководещият една изключително опасна мисия, какво ти опасна, направо самоубийствена, спипва Борн на радиостанцията да съобщава на северовиетнамците местоположението им. Убива го на място и хвърля тялото му в едно блато, за да изгние в джунглите на Там Куан. Джейсън Борн изчезва от лицето на земята.

— Очевидно се е появил отново, господин Конклин — отбеляза директорът, като се наведе над масата.

— В друго тяло — съгласи се Алекс, кимайки с глава, — с друга цел. Мъжът, който екзекутира Борн в Там Куан, взе името му и се съгласи да бъде подготвен за операция, която нарекохме „Тредстоун седемдесет и едно“ по името на сграда на седемдесет и първа улица в Ню Йорк, където той премина жестока програма за обучение. Това беше великолепна стратегия на хартия, но в крайна сметка се провали заради нещо, което никой не успя да предвиди, дори да си го помисли. След като три години живя в кожата на втория най-страшен убиец в света и се премести в Европа, както Стийв правилно отбеляза, за да предизвика Карлос Чакала на негова собствена територия, нашият човек беше ранен и загуби паметта си. Открили го полумъртъв в Средиземно море и някакъв рибар го докарал до остров Порт Ноар. Нямал представа кой е, знаел само, че владее различни бойни изкуства и няколко източни езика и че очевидно е изключително образован. С помощта на един английски лекар, алкохолик, изпратен в изгнание на Порт Ноар, нашият приятел започнал късче по късче да възстановява живота, духовната и физическата си самоличност. Това беше ужасно пътешествие… и ние, които бяхме организирали операцията и създали мита около него, не можахме да му помогнем. Без да знаем какво се е случило, си помислихме, че той всъщност се е превърнал в митичния убиец, когото бяхме създали, за да хванем в капан Карлос. Аз самият се опитах да го убия в Париж и когато той имаше възможност да ми пръсне главата, не можа да го направи. Накрая все пак се върна при нас, но само чрез изключителните заслуги на една жена от Канада, която срещнал в Цюрих и която сега е негова съпруга. Тази жена има повече смелост и ум от всички жени, които някога съм срещал. Сега тя, съпругът й и двете им деца са отново в онзи кошмар и бягат, за да спасят живота си.

Зяпнал с аристократичната си уста и провиснала лула, директорът проговори:

— Да не се опитвате да ни кажете, че убиецът, когото познавахме като Джейсън Борн е само едно изобретение? Че той не е убиецът, за когото всички предполагахме, че е?

— Той убиваше, когато трябваше да убива, за да оцелее, но не беше убиец. Ние създадохме мита като крайно предизвикателство към Карлос, за да измъкнем Чакала навън.

— Боже Господи! — възкликна Касет. — Как сте успели?

— Мощна дезинформация навсякъде из Далечния изток. Когато ставаше някое голямо убийство, било то в Токио или Хонконг, Макао или Корея, там бързо изпращаха Борн и той си приписваше заслугата, създаваше лъжливи улики и се подиграваше на властите, докато накрая се превърна в легенда. В продължение на три години нашият човек живя в свят на мръсотия — наркотици, войнолюбци, престъпления — и си проправяше път към една-единствена цел: да стигне Европа и да примами Карлос, да го заплаши и да накара Чакала да излезе на открито, макар и за момент, достатъчен, за да изпрати куршум в главата му.

Около масата цареше напрегната тишина. Пръв я наруши Десоул.

— Какъв човек е приел такава задача? — почти прошепна той.

— Човек, който е чувствал, че няма за какво да живее и който вероятно е търсел смъртта… — отговори с равен глас Конклин и погледна аналитика, — почтен човек, който се е включил в организация като „Медуза“ от омраза и отчаяние.

Някогашният офицер от разузнаването млъкна. Болката му беше явна.

— Хайде, Алекс — каза тихо Валентино, — не можеш да спреш дотук.

— Разбира се, че не — съгласи се Конклин, примигна няколко пъти и се върна в настоящето. — Мислех си колко ли ужасно се чувства той сега, какво точно си спомня. Има и едно трагично обстоятелство, за което не помислих.

— Какво обстоятелство? — попита Касет, като се наведе напред и впери поглед в Алекс.

— Преди години, по време на войната във Виетнам, нашият човек беше млад чуждестранен военнослужещ, настанен в Пном Пен. Той беше учен, женен за таитянка, с която се беше срещнал тук, в институт за следдипломна квалификация. Имаха две деца и живееха на брега на реката… Една сутрин, докато жената и децата плували, прелитащ реактивен самолет от Ханой бомбардирал района и убил и тримата. Нашият човек полудя, заряза всичко, отиде в Сайгон и оттам в „Медуза“. Искаше единствено да убива. Той стана Делта Едно — в „Медуза“ никога не използваха имена. Смятаха го за най-добрия специалист по бойни действия в тила на врага.

— И все пак, той очевидно беше за войната — отбеляза Ва-лентино. — Като се изключи това, че не обичаше Сайгон, аз мисля, че нищо не го интересуваше, освен собствената му война и то в тила на врага — колкото по-близо до Ханой, толкова по-добре. Струва ми се, че той не спираше да търси пилота, избил семейството му… Това е то. Преди години имаше жена и две деца, които бяха убити пред очите му. Сега има друга жена и две деца, а Чакала стеснява кръга около него и го преследва, за да го хване. Притиснат е до стената. По дяволите!

Четиримата мъже на отсрещния край на масата се спогледаха и замълчаха пред внезапния емоционален изблик на Конклин.

— Като се има предвид периода от време — заговори тихо директорът, — операцията, предприета за залавянето на Карлос, трябва да е била преди около десетина години. А събитията в Хонконг се случиха много по-късно. Те бяха ли свързани? При тези обстоятелства какво бихте могли да ни кажете за Хонконг, без да споменавате име или имена?

— Хонконг беше най-мръсната и тъмна операция, замислена някога в този град и несъмнено най-особената, за която някога съм чувал. И за мое най-дълбоко облекчение, ние тук, в Лангли, нямаме нищо общо с първоначалната стратегия. Хвалебствията да вървят по дяволите. Аз се включих късно и ми призля от онова, което открих. На Макалистър също му призля, защото той беше вътре още от самото начало. Затова беше готов да рискува живота си и съвсем скоро трупът му лежеше на китайската граница в Макао. Неговият морал на интелектуалец не можеше да допусне един почтен човек да бъде убит заради стратегията.

— Това е ужасно обвинение — обади се Касет. — Какво точно се случи?

— Нашите хора организираха отвличане на съпругата на Борн, жената, която върна паметта на Борн. След тях остана следа. Той тръгна по нея и стигна до Хонконг.

— Боже Господи, защо? — възкликна Валентино.

— Заради стратегията. Беше идеална и едновременно с това отвратителна. Казах ви, че убиецът на име Джейсън Борн беше станал легенда в Азия. Той изчезна от Европа, но се превърна в не по-малка легенда в Далечния изток. Тогава изведнъж, като че ли от нищото, един нов предприемчив убиец, който действаше вън от Макао, възкреси легендата. Той взе името „Джейсън Борн“ и платените убийства започнаха отново. Рядко минаваше седмица, а често и само няколко дни, без да бъде извършен нов удар и оставени същите улики и полицията да бъде подложена на същите подигравки. Един фалшив Борн действаше отново и беше изучил всички трикове на оригиналния.

— Та кого е по-добре да заловим, него или онзи, който е измислил триковете — оригиналът, вашият оригинал — отбеляза директорът. — И какъв по-добър начин да се въвлече оригиналният Борн в преследването от този — да се отвлече съпругата му. Но защо? Защо Вашингтон е бил толкова заинтересован. Това вече нямаше връзка с нас.

— Имаше нещо много по-сериозно. Сред клиентите на новия Джейсън Борн беше един луд от Бейджинг, предател от Гоминдан в правителството, който щеше да подпали Далечния изток. Беше решил да унищожи китайско-британското съглашение от Хонконг, да закрие колонията и да превърне цялата територия в хаос.

— Война — каза тихо Касет. — Бейджинг ще навлезе в Хонконг и ще го превземе. А ние всички трябваше да избираме страна. Война.

— И то в ядрената епоха — добави директорът. — И докъде е стигнало всичко това, господин Конклин?

— Вицепремиерът на Народната република беше убит по време на клането в Коулун. Самозванецът беше оставил визитната си картичка. „Джейсън Борн“.

— Господи! Трябвало е да го спрат! — избухна директорът и стисна лулата си.

— Спряха го — каза Алекс. — Чрез единствения мъж, който можеше да го проследи и залови — нашият Джейсън Борн. Това е всичко засега, като повтарям, че този мъж е отново тук с жена си и децата си, а Карлос го преследва. Чакала няма да се успокои, докато не разбере, че единственият жив човек, който може да го разпознае, е мъртъв. Затова приберете всичко, което ни дължат в Париж, Лондон, Рим, Мадрид. И по-специално в Париж. Някой трябва да знае нещо. Къде е Карлос сега? Какви са контактите му тук? Той има детективи във Вашингтон, именно те, които и да са, откриха Панов и мен! — Той стисна несъзнателно бастуна си и се загледа през прозореца. — Не разбирате ли — добави той тихо, като че ли на себе си, — ние не можем да допуснем това да се случи. О, Господи, не можем да позволим това да се случи!

За втори път емоционалният изблик бе приет с мълчание, а мъжете от ЦРУ размениха погледи. Изглежда безмълвно бяха стигнали до единодушие. Три чифта очи се спряха на Касет. Той кимна, приемайки избора, като човек най-близък на Конклин и заговори:

— Алекс, съгласен съм, че всичко води към Карлос, но преди да започнем да действаме в Европа, трябва да сме сигурни. Не можем да си позволим фалшива тревога, защото сами ще подадем на Чакала чашата за жертвоприношение, след която той ще тръгне. Ще му покажем колко уязвими сме били във всичко, свързано с Джейсън Борн. От онова, което ни разказа, излиза, че Карлос ще изрови една отдавна забравена операция, известна под името „Тредстоун седемдесет и едно“, ако не за друго, то поне защото повече от десет години никой от нашите агенти или сътрудници не е бил в личното му обкръжение.

Офицерът в оставка Конклин изгледа внимателно замисленото лице с остри черти на Чарлс Касет.

— Искаш да кажеш, че ако аз греша и това не е Чакала, ще отворим тринадесетгодишна рана и ще му предоставим чудесна възможност за убийство.

— Мисля, че точно това казах.

— Смятам, че това е логична мисъл, Чарли. Аз работя въз основа на външни и несъществени обстоятелства, нали така! Те стимулират инстинктите, но все пак си остават външни и несъществени.

— Бих се доверил на тези твои инстинкти много повече, отколкото на някой друг.

— Аз също — прекъсна го Валентино. — Ти спаси персонала в нашия сектор пет или шест пъти, когато всичко сочеше, че не си прав. Но все пак Чарли има основание да се съмнява. Да предположим, че това не е Карлос. В такъв случай не само ще изпращаме погрешна информация в Европа, но което е по-важно, ще губим време.

— Затова да стоим вън от Европа — каза замислено Алекс, отново като че ли на себе си. — Поне засега. Преследвайте гадовете тук. Изкарайте ги навън, арестувайте ги и ги унищожете. Аз съм целта, затова нека тръгнат след мен.

— Така ще отслабне повече защитата, която предвиждам за вас и господин Панов, господин Конклин — каза твърдо директорът.

— Тогава престанете да предвиждате, господине — Алекс погледна Касет и Валентино и внезапно повиши тон. — Ние можем да го направим, ако вие двамата ме слушате и ме оставите да го организирам.

— Работим с много неизвестни — заяви Касет. — Тази работа може да се направлява и отвън, но на наша територия. Би трябвало да уведомим Бюрото.

— В никакъв случай! — възкликна Валентино. — Никой извън тази стая няма да бъде уведомяван!

— Хубаво! — кресна Конклин, надигна се тромаво от стола и се подпря на бастуна. — Следваща спирка — Белия дом, при един председател на Националната агенция за сигурност на име Макалистър!

— Седни на мястото си!

— Аз съм в оставка! Не можете да ми заповядвате.

— Не бих и мечтал за такова нещо. Просто съм загрижен за живота ви. Доколкото разбирам, сценарият, който вие предлагате, се базира на съмнителното предположение, че който и да е стрелял по вас снощи, е бил с намерение да не ви улучи, без да го е грижа кого ще удари. Бил е само твърдо решен да ви остави жив в последвалия хаос.

— Това са няколко факта…

— Основаващи се на няколко десетки операции, в които съм участвал тук и във военния флот, а и на места, за които нямате преценка или нищо не знаете. — Директорът беше притиснал лакти в страничните облегалки на стола си. Гласът му внезапно прозвуча ясно и като команда.

— За ваше сведение, Конклин, не станах изведнъж генерал със златни нашивки, командващ военноморското разузнаване. Няколко години провеждах изпитания с подводници в Кесонг, а по-късно в пристанището на Хайфонг. Познавах доста от онези идиоти от „Медуза“ и не се сещам за нито един, чийто череп да не ми се иска да пръсна с куршум. Сега ти ми казваш, че имало един и той бил твоят „Джейсън Борн“ и ще се скъсаш да го запазиш жив и извън обсега на Чакала. Хайде да престанем с глупостите, Алекс. Искаш ли да работиш с мен или не?

Конклин се отпусна на стола и на устните му бавно се появи усмивка.

— Аз ви казах, че не съм против вашето назначаване, господине. Беше просто интуиция, а сега вече зная защо. Вие сте оперативен работник. Ще работя с вас.

— Хубаво — каза директорът. — Ще въведем най-строго наблюдение и се надявам на Господа вашата теория, че ви искат жив, да излезе вярна, защото по никакъв начин не можем да покрием всеки прозорец или покрив. Вие по-добре разбирате риска.

— Разбирам го. И тъй като два къса за стръв са по-добри от един в казан с пирани, аз искам да разговарям с Mo Панов.

— Вие не можете да го молите да участва в това — противопостави се Касет. — Той не е един от нас. Защо и той?

— Защото е един от нас и ще е по-добре да го попитам. Ако не го направя ще ми удари спринцовка със стрихнин. Вижте, той също бе в Хонконг по почти същите причини. Преди години се опитах да убия най-близкия си приятел в Париж, защото бях направил ужасната грешка да повярвам, че приятелят ми е превъртял, а истината беше, че той просто бе загубил паметта си. Само няколко дни по-късно на Морис Панов, един от водещите психиатри в страната, лекар, който не можеше да понася модните психарски бръщолевеници, беше връчен „хипотетичен“ психиатричен профил, като от него се искаше незабавна реакция. Описанието разкри свиреп таен агент, една ходеща бомба със закъснител, с хиляди тайни в главата, агент, който бе прекрачил границата… Въз основа на оценката на хипотетичния профил, която направи на място, на този хипотетичен профил, за който по-късно той си мислеше, че не беше по-хипотетичен от супата на Камбъл — един невинен амнезик почти хвръкна във въздуха при засадата, която правителството му бе устроило на седемдесет и трета улица в Ню Йорк. Когато някакви останки оцеляха от онзи мъж, Панов изиска да бъде назначен за негов лекуващ лекар. Той не можа да си прости. Какво би направил някой от нас на мястото му, ако аз не разговарях с него за онова, за което става въпрос?

— Ще ти каже, че ти слага инжекция за настинка, а ще те натъпче със стрихнин, приятелю — каза Десоул и кимна с глава.

— Къде е Панов сега? — попита Касет.

— В хотел „Брукшайър“ в Балтимор, под името Морис, Филип Морис. Той отмени ангажиментите си днес, каза, че е болен от грип.

— Тогава хайде на работа — обади се директорът и взе жълтия работен бележник пред себе си. — Между другото, Алекс, един печен оперативен работник не се интересува от ранга и не би се доверил на човек, който не може да се обръща към него на малко име. Както добре знаете, аз се казвам Холанд, а малкото ми име е Питър. Отсега нататък сме Алекс и Питър, ясно ли е?

— Ясно, Питър. Печен си.

— Щом съм тук, имам предвид географското място, а не този стол, може да се приеме, че съм печен.

— Оперативен работник — промърмори одобрително Конклин.

— Освен това, след като вече захвърлихме дипломацията, естествена за човек от този бранш, на теб трябва да ти е ясно, че бях доста упорит. Искам полезно и трезво участие, а не емоционални излияния. Ясно ли е?

— Аз не работя по друг начин. Питър. Една задача може да се основава на емоции и в това няма нищо лошо, но изпълнението на стратегията е желязно… Аз географски също съм тук, с цялата си индивидуалност и прочие и това предполага, че също съм печен, ясно ли е?

Холанд се засмя. Имаше усмивка на младеж, която контрастираше с прошарените кичури коса — усмивка на професионалист, освободен за момент от грижите за работата си, за да се завърне към света, който познава най-добре.

— Дори може да се сработим — каза директорът. И тогава, като че ли за да заличи окончателно образа на директор, той постави лулата на масата, пресегна се към цигарите, пъхна една в устата си, щракна запалката и започна да пише в бележника. — Бюрото да върви по дяволите. Ще използваме само наши хора и ще проверяваме всеки под силен микроскоп — заключи той.

Чарлс Касет, предполагаемият наследник на директорското място, потъна в стола си и въздъхна.

— Защо ми се струва, че трябва да следя и проверявам и двама ви, господа?

— Защото си чиста проба аналитик, Чарли — отговори Холанд.

Обектът на строго наблюдение трябва да разкрива онези, които прикриват други, за да може да се установи тяхната самоличност или да бъдат арестувани — това винаги е в съгласие със стратегията. Целта в настоящия случай беше да се заловят агентите на Чакала, които подмамиха Конклин и Панов в увеселителния парк в Балтимор. Хората от Централното разузнавателно управление работиха през цялата нощ и по-голямата част от следващия ден и сформираха екип от осем опитни оперативни работници, определиха маршрутите на Конклин и Панов и онези, които щяха да ползват заедно през следващите двадесет и четири часа — тези маршрути щяха да се покриват от въоръжени професионалисти, които щяха да се сменят щафетно. Най-накрая определиха неизбежните срещи — по съвсем необичайно време и място.

Конклин стоеше в тесния, слабо осветен коридор на апартамента и, присвил очи, се опитваше да види колко е часът. Беше точно 2:35 сутринта. Той отвори тежката врата и накуцвайки излезе на тъмната улица, където нямаше никакъв признак на живот. Според плана сви вляво, като продължи да крачи с уговореното темпо. Трябваше да стигне до ъгъла в 2:38. Внезапно се сепна — в тъмния вход отдясно седеше мъж. Алекс леко се пресегна под якето и стисна автоматичния пистолет „Берета“. В стратегията не се казваше нищо за човек, който ще бъде в този участък от улицата! В следващия миг обаче се отпусна. Мъжът в тъмния вход беше беден старец с окъсани дрехи — един от бездомниците в страната на изобилието. Алекс продължи да върви. Стигна до ъгъла и чу щракване с пръсти. Пресече булеварда и продължи по тротоара, отминавайки една тясна пресечка. Още един човек… друг старец с раздърпани дрехи, който бавно излезе на улицата и се върна пак в тясната пресечка.

Друг изоставен самотник, който защитаваше бетонната си пещера. По всяко друго време Конклин щеше да се приближи до нещастника и да му даде няколко долара, но не и сега. Той трябваше да върви дълъг път и да се движи по плана.

Морис Панов стигна до пресечката, все още обезпокоен от странния телефонен разговор, който бе провел преди десет минути, опитвайки се да си спомни всяка подробност от плана. Страхуваше се да погледне часовника, за да види дали е стигнал определеното място за определеното време — бяха му казали да не гледа часовника си на улицата… Не можеха ли да му кажат „приблизително в толкова и толкова часа“, вместо да си служат с това изнервящо понятие „отрязък от време“ — като че ли предстоеше военно нахлуване във Вашингтон. Продължи да върви, като пресичаше улиците, които му бяха казали да пресече. Надяваше се на някакъв невидим часовник да му помага да спазва приблизително проклетите „отрязъци от време“ които бе определил чрез крачене напред и назад между две колчета, забити на една ливада, зад апартамента с градина във Виена, Вирджиния… Той би направил всичко за Дейвид Уеб. Боже Господи, всичко! Но това тук беше лудост… И все пак, разбира се, не беше лудост. Ако беше, нямаше да го карат да прави това, което правеше.

Едно лице се взираше в него в мрака, точно както другите двама! Беше се превил на бордюра и вдигна към него натежалите си от пиене очи. Уличните отрепки, които едва се движеха, го гледаха втренчено! Той даде воля на въображението си — градовете бяха пълни с бездомни и безобидни хора, които психозата или мизерията беше изхвърлила на улицата. Още един! Той стоеше в ограниченото място на фасадите на две сгради, барикадирани с железни врати и също го наблюдаваше! Стига! Боже Господи! Още един. От другата страна на улицата, Холанд. Продължавай да вървиш!

На огромното, осветено от луната пространство в парка „Смитсън“ двете фигури изглеждаха нищожно малки, докато се приближаваха една към друга по два пресичащи се пътя. Продължиха заедно до една пейка. Конклин се наведе да седне с помощта на бастуна, а Панов нервно се огледа и се вслуша, като че ли в очакване на неочакваното. Беше 3:28.

— Случи ли се нещо по пътя насам? — попита Конклин.

— Не съм сигурен — отговори психиатърът. — Толкова съм объркан, колкото бях и в Хонконг, с тази разлика, че там знаехме къде отиваме и с кого ще се срещнем. Вие сте луди хора.

— Ти си противоречиш, Mo — усмихна се Алекс. — Каза ми, че съм се излекувал.

— А, онова ли? То беше просто една маниакална депресия, граничеща с ранна шизофрения. Това е лудост! Почти четири часа сутринта е. Хората, които не са побъркани, не си играят на игри в четири часа сутринта.

Алекс наблюдаваше Панов на слабата светлина от далечния прожектор, който осветяваше масивна каменна постройка.

— Каза, че не си сигурен. Какво означава това?

— Почти ми е неудобно да го кажа. Казвал съм на толкова много пациенти, че си съчиняват неудобни образи, за да намерят достоверно обяснение на паниката си и да оправдаят страховете си.

— Какво, по дяволите, означава това?

— Форма на пренасочване на чувствата.

— Хайде, Mo! — прекъсна го Конклин. — Какво те е разтревожило? Какво си видял?

— Хора… някои бяха приведени, вървяха бавно и тромаво, но не извадени от строя от травма като твоята, а от старост. Изхабени стари хора, които стоят в тъмните входове и страничните улички. На два пъти за малко не спрях и не повиках някой от твоите хора, но после си казах: „Боже мой, докторе, преиграваш. Вземаш няколко трогателни бездомници за това, което не са, виждаш несъществуващи неща.“

— Точно така! — натъртено прошепна Конклин. — Видял си точно това, което е, Mo. Защото аз видях същото — същите онези старци, които си видял и ти, те също бяха покъртителни, повечето от тях с окъсани дрехи и се движеха по-бавно от мен… Какво означава това? Какво означават те? Кои са те?

Чуха се стъпки. Бавни и колебливи. От мрака на безлюдната улица се показаха двама ниски мъже — старци. На пръв поглед наистина изглеждаха като част от армията на окаяните бездомници. И все пак бяха някак различни, в действията им се прокрадваше някаква цел. Те спряха на около шест метра от пейката, лицата им не се различаваха в тъмнината. Старецът отляво заговори със слаб глас и странен акцент.

— Много ранен час и много необичайно място за двама така добре облечени господа. Справедливо ли е да заемате мястото за почивка на други, не толкова богати като вас?

— Има много свободни пейки — каза любезно Алекс. — Тази резервирана ли е?

— Тук няма резервирани места — отговори вторият старец. Неговият английски беше ясен, но не му беше роден език. — Но защо сте тук?

— Това какво ви засяга? — попита Конклин. — Това е лична среща и не е ваша работа.

— Работа в този час и на това място? — обади се първият старец и се огледа.

— Повтарям — отново каза Алекс, — това не е ваша работа и аз наистина смятам, че трябва да ни оставите сами.

— Работата си е работа — обади се вторият старец.

— Какво, за Бога, говори той? — прошепна озадачено Панов на Конклин.

— Спокойно — каза шепнешком Алекс, — не говори. — Оперативният работник в оставка повдигна глава и погледна двамата старци. — Добре, старчета, защо не си вървите по пътя?

— Работата си е работа — повтори другият дрипав старец и погледна колегата си. Лицата и на двамата все още не се различаваха в тъмното.

— Вие нямате никаква работа с нас…

— Откъде сте сигурни? — прекъсна го първият старец и поклати глава. — Да предположим, че имам да ви предам новини от Макао?

— Какво? — възкликна Панов.

— Млъквай! — прошепна Конклин на психиатъра, като продължи да гледа пратеника. — Какво общо имаме ние с Макао? — попита с равен глас той.

— Един велик китаец иска да се срещне с вас. Най-големият в Хонконг.

— Защо?

— Той ще плати много пари за услугите ви.

— Защо?

— Ние имаме да ти предадем, че един убиец се е завърнал. Той иска вие да го откриете.

— Чувал съм тази история и преди. Не минава. Повтаря се.

— Това е работа между великия китаец и вас, господине. Той ви очаква.

— Къде е той?

— В един голям хотел, господине.

— В кой хотел?

— Ще ви кажем, че хотела има голямо фоайе и в него винаги има много хора, а името му е свързано с миналото на тази страна.

— Има само един такъв хотел. „Мейфлауър“ — Конклин изрече думите в левия си ревер, където имаше микрофонче, зашито в илика.

— Да, нещо такова.

— Под какво име се е регистрирал?

— Регистрирал ли?

— Също като с резервираните пейки, само че там са стаи. Кого да търсим?

— Никого, господине. Секретарят на китаеца ще дойде при вас във фоайето.

— Същият този секретар ли дойде при вас?

— Моля?

— Кой ви нае да ни следите?

— Нямаме право да обсъждаме такива въпроси.

— Хайде! — изкрещя Конклин и прожекторите осветиха парка около безлюдната пътека. Под светлината на прожекторите към тях закрачиха от всички посоки девет служители на ЦРУ. Под якетата ръцете им стискаха скрити оръжия. Две далекобойни карабини изтрещяха в мрака и куршумите пронизаха гърлата на пратениците. Хората от ЦРУ се хвърлиха на земята в търсене на прикритие, а Конклин грабна Панов за ръката и го повлече надолу към пътеката. Хората от Лангли се надигнаха с оръжие в ръце и като истински бойци ветерани, каквито и бяха, запълзяха на зигзаг един зад друг в посоката, от която дойдоха изстрелите. Търсеха следи. Гневен вик наруши тишината.

— По дяволите! — изкрещя Холанд, като насочи фенера си надолу и лъчът освети стволовете на дърветата. — Измъкнали са се!

— Как разбра?

— По отпечатъците в тревата! Ония негодници са били страшно печени. Окопали са се за един изстрел и после са се измъкнали — виж следите по тревата. Тичали са. Да оставим това! Безсмислено е. Ако бяха спрели на втора позиция, щяха да ни натръшкат.

— Оперативен работник — каза Алекс, като се надигна с бастуна си. До него стоеше Панов, изплашен и озадачен. Лекарят се обърна и се втурна към простреляните пратеници.

— Господи, те са мъртви — извика той и коленичи до труповете. — Боже мой, същата история, като в увеселителния парк!

— Послание — съгласи се Конклин и потръпна. — Сложи каменна сол върху отпечатъка — добави той загадъчно.

— Какво имаш предвид? — попита психиатърът и извърна глава към бившия офицер от разузнаването.

— Не бяхме достатъчно внимателни.

— Алекс! — извика Холанд, докато тичаше към пейката. — Чух те, но нещата с хотела се променят — каза той задъхан. — Не можеш да отидеш там сега! Няма да те пусна!

— Мамицата му, това променя много повече нещата около хотела. Тук не е замесен Чакала, а Хонконг! Външните и повърхностните факти бяха верни, но моят инстинкт ме подведе. Подведе ме!

— Какво смяташ да предприемеш? — попита внимателно директорът.

— Не зная — отговори Конклин с болка в гласа. — Сбърках… Разбира се, възможно най-бързо трябва да стигна до нашия човек.

— Разговарях с Дейвид. Разговарях с него преди около час — уточни Панов.

— Разговарял си с него ли? — извика Алекс. — Беше късно и ти си беше у дома. Как?

— Нали знаеш моя автоматичен секретар — каза лекарят.

— Ако го вдигам след всяко звънене след полунощ, никога няма да отида на работа сутринта. Затова го оставих да звъни и тъй като се приготвях да изляза, за да се срещна с теб, се заслушах. Каза само „Свържи се с мен“, а когато стигнах до телефона беше затворил. Затова на свой ред му се обадих.

— От твоя телефон ли?

— Ами… да — отговори колебливо Панов. — Много бързаше и беше много предпазлив. Искаше само да знаем какво става. Каза, че „М“ — нарече я „М“ — напуска с децата тази сутрин. И толкоз. Веднага след това затвори.

— Досега вече са открили името и адреса на твоето момче — каза Холанд. — А вероятно и съобщението.

— Мястото да, съобщението — вероятно — обади се Конклин. Но не и адреса, не и името.

— До сутринта ще ги имат, Холанд.

— Ако трябва, сутринта той ще бъде на път за Сиера дел Фуего.

— Господи, какво направих! — възкликна психиатърът.

— Нищо, което друг на твое място не би направил — отговори Алекс. — Получаваш съобщение в два часа сутринта от някого, за когото се интересуваш, който е в беда и му се обаждаш възможно най-бързо. А сега трябва да се доберем до него по възможност веднага. Така че това не е Карлос, а някой с много огнестрелни оръжия, който продължава да настъпва и стеснява кръга и прави пробиви, каквито ние смятахме за невъзможни.

— Използвай телефона в моята кола — каза Холанд. — Ще го пусна на автоматично изчистване. Няма да има запис или радиопредаване.

— Да вървим! — Конклин закуцука енергично, колкото му позволяваха силите, през ливадата, към колата на ЦРУ.

— Дейвид, Алекс е.

— Много подходящ момент си избрал, приятелю, точно излизаме. Ако Джейми не беше кацнал на гърненцето, вече щяхме да сме в колата.

— По това време?

— Mo не ти ли каза? Ти не отговори, затова му позвъних.

— Mo е малко объркан. Кажи ми какво става.

— Телефонът сигурен ли е? Мисля, че неговият не беше.

— Напълно.

— Мари и децата ще отпътуват на юг. Тя не спира да вика. Наех реактивен „Рокуел“ от летището в Лоуган. Всичко е уредено предварително, благодарение на мерките, взети от теб преди четири години. Не искам да са тук.

— Ами ти, Дейвид?

— Честно казано, мислех да тръгна към Вашингтон и да остана при теб. Ако след всичките тези години Чакала е тръгнал след мен, искам да бъда тук и да зная какво да правя. Може дори да съм в състояние да помогна. Ще пристигна до обяд.

— Не, Дейвид. Не днес и не тук. Замини с децата и Мари. Махни се от страната. Стой със семейството си и с Джони Жак на острова.

— Не мога да направя това, Алекс, а и ти на мое място не би го сторил. Моето семейство няма да бъде свободно, наистина свободно, докато Карлос не се махне от живота ни.

— Това не е Карлос — прекъсна го Конклин.

— Какво? Нали вчера ми каза.

— Забрави какво съм ти казал. Сбърках. Това идва от Хонконг, от Макао.

— Не виждам никакъв смисъл, Алекс! Хонконг приключи, Макао приключи. Те са мъртви и забравени и на света няма жив човек, който да има причина да ме преследва.

— Има. Един голям китаец. „Най-великият тайпан в Хонконг“ по думите на последния и вече мъртъв източник.

— Цялата къща на типовете от Гоминдан се срути. Нито един не остана!

— Повтарям ти, че някъде е останал някой.

Дейвид Уеб замълча за момент. След това със студен глас заговори Джейсън Борн:

— Разкажи ми всичко, което си научил, с най-малки подробности. Нещо е станало нощес. Какво?

— Добре, ще ти разкажа с подробности — съгласи се Конклин. Офицерът от разузнаването в оставка описа строгото наблюдение, организирано от ЦРУ. Обясни как той и Морис Панов са видели старците преследвачи. Старците не се показали на светлина до срещата в изоставената алея, където споменали за Макао, Хонконг и някакъв велик тайпан. Накрая Конклин описа престрелката, която завинаги бе затворила устата на двамата пратеници с ориенталски черти.

— Това идва от Хонконг, Дейвид. Връзката с Макао го потвърждава. Това беше базовият лагер на самозванеца, който се представяше под твое име.

Отново настъпи тишина. Чуваше се само дишането на Джейсън Борн.

— Не си прав, Алекс — каза той замислено. — Чакала е, чрез Хонконг и Макао. Но това е Чакала.

— Дейвид, сега пък в твоите думи няма логика. Чакала няма общо с китайците, с Хонконг или с Макао. Старците бяха с дръпнати очи, китайци, а не французи, италианци или германци. Тая работа идва от Азия, а не от Европа.

— Старците, единствено на тях се доверява той — продължи Дейвид Уеб, а гласът му все още беше плътен и студен, — „Старците на Париж“ — така се наричаха. Те бяха неговата мрежа от куриери из цяла Европа. Кой подозира грохнали старци, било то просяци или едва кретащи същества? На кого би минало през ум да ги разпитва, а още по-малко да ги измъчва. Но и тогава те мълчат. Сключили са сделка и се движат безнаказано. За Карлос.

Като чу странния дълбок глас на приятеля си, Конклин се изплаши за момент. Не знаеше какво да му каже.

— Дейвид, не те разбирам. Зная, че си разтревожен. Ние всички сме разтревожени. Но, моля те, бъди по-ясен.

— Какво? О, съжалявам, Алекс. Върнах се назад в миналото. Сега ще ти обясня простичко. Карлос претършува Париж, за да намери старчета, които са на път да умират или знаят, че не им остава дълго да живеят. Всички те са с полицейски досиета и няма какво да очакват от живота. Повечето от нас забравят, че тези хора имат близки хора и деца, било то законни или не, за които се безпокоят. Чакала ги открива и се кълне, че ще осигури хората, които тези умиращи куриери са оставили, ако те на свой ред се закълнат да му служат до края на живота си. На тяхно място, ако нямаме какво да оставим на потомците след нас, освен подозрение и мизерия, кой от нас би сторил друго?

— И те вярват ли му?

— Имали са основания да му вярват и все още имат. Десетки банкови чекове се разплащат всеки месец от многобройните негови нерегистрирани сметки в швейцарски банки на наследници от Средиземноморския чак до Балтийския район. Няма начин да се проследят тези плащания, но хората, които ги получават знаят кой го прави и защо… Забрави за погребалния си архив, Алекс. Карлос рови около Хонконг. Там е проникнал и там е открил и теб, и Mo.

— Тогава ние самите ще проникнем. Ще проникнем във всеки китайски квартал, във всяко китайско свърталище и ресторант. Ще направим това във всеки град в радиус петдесет мили от окръг Колумбия.

— Не прави нищо, докато не дойда. Ти не знаеш какво търсиш, а аз зная. Наистина е забележително. Чакала не знае, че има много факти, които още не си спомням, но е предположил, че съм забравил за старците от Париж.

— Може и да е разчитал на факта, че ще си спомниш. Може би цялата игра е прелюдия към истинския капан, който ти готви.

— В такъв случай е направил нова грешка.

— О, така ли?

— Аз съм по-добър от всичките му игри. Джейсън Борн е по-добър.

4

Дейвид Уеб мина през терминала на националното летище и през автоматичните врати излезе на препълнената с хора платформа. Прочете табелите и тръгна по пътя към паркинга за краткосрочно паркиране. Според плана трябваше да отиде до най-крайната пътека вдясно, да завие наляво и да продължи да върви край редицата паркирани коли, докато не види сив понтиак металик, модел 1986, с инкрустирано разпятие, закачено на огледалото за обратно виждане. На шофьорското място трябваше да го чака мъж с бяло таке. Уеб трябваше да се приближи до него и да му каже през отворения прозорец: „Полетът беше много гладък.“ Ако мъжът махне такето си и запали мотора, Дейвид щеше да седне на задната седалка. Нищо повече не беше необходимо.

Уеб и шофьорът не си и казаха нищо повече. Шофьорът обаче се пресегна под таблото, извади микрофон и заговори тихо, но ясно: „Нашият товар е на борда. Моля да се започне прикриване на смени с коли.“

Дейвид си помисли, че тези екзотични процедури граничат с комичното, но тъй като Алекс Конклин го беше проследил до залата за отпътуване на „Рокуел Джет“ на летище „Лоуган“, а след това беше се свързал с него по частния телефон без записващи устройства на Питър Холанд, прие, че двамата знаят какво вършат. На Уеб му мина през ум, че всичко това има общо с телефонното обаждане на Mo Панов, преди девет часа. Всичко това се потвърди, когато самият Холанд се обади по телефона и настоя Уеб да стигне с колата до Хартфърд, да вземе самолет от Брадли до Вашингтон, добавяйки многозначително, че не иска по-нататъшни усложнения с телефонни разговори, частни или държавни самолети.

Тази държавна кола обаче излезе от националното летище, без да губи време. Струваше му се, че след няколко минути те вече летяха по магистралата и, с по-малка скорост, през предградията на Вирджиния. Свиха към частната порта на скъп жилищен комплекс с градини. Имаше табела с надпис ВИЛА ВИЕНА по името на района, в който се намираха. Мъжът от охраната очевидно позна шофьора и му направи знак да влезе, когато тежката бариера на входа се вдигна. Едва тогава шофьорът заговори на Уеб:

— Господине, на това място има пет отделни сектора, разположени на голяма площ. Апартаментите в четири от тях имат законни собственици, а петият, който е най-отдалечен от входа, е притежание на Управлението и е със собствен път и охрана. На по-здравословно място от това не можете да бъдете, господине.

— Не се чувствам болен.

— Няма и да бъдете. Вие сте по грижите на директора на Централното управление и вашето здраве е много важно за него.

— Добре е да зная това, но вие как го знаете?

— Аз съм част от екипа, господине.

— В такъв случай, как се казвате?

Шофьорът замълча за миг, а когато отговори, Дейвид изпита неприятното усещане, че го изстрелват назад във времето — време, в което той отново се връща. — Ние нямаме имена, господине. Нито вие, нито аз.

„Медуза“.

— Разбирам — каза Уеб.

— Ето тук. — Шофьорът зави по една кръгова алея за коли и спря пред двуетажна постройка в колониален стил, чиито бели колони с орнаменти изглеждаха сякаш направени от карарски мрамор. — Извинете, господине. Едва сега забелязах, че нямате багаж.

— Не, нямам — каза Дейвид и отвори вратата.

— Как намираш временната ми квартира? — запита Алекс и посочи с ръка подредения с вкус апартамент.

— Прекалено подреден и чист за един свадлив стар ерген — отговори Дейвид. — И откога си падаш по пердета на розови и жълти маргаритки?

— Почакай да видиш тапета в спалнята. На розови пъпки е.

— Не държа да го видя.

— Твоята стая е със зюмбюлчета… Не бих познал, че е зюмбюл, дори да подскочи и да застане под носа ми, но камериерката ми каза.

— Камериерка?

— Чернокожа, на около петдесет години, с тяло на състезателка по самбо. Тя също държи две ютии под полата си, а се носят слухове, че има и два наострени бръснача.

— Някаква си камериерка.

— Някакъв мощен патрул. Не оставя нито един калъп сапун или топче тоалетна хартия, които не са от Лангли. Тя е десета категория за заплащане, а някои от тези клоуни й оставят бакшиши.

— Те имат ли изобщо нужда от сервитьори?

— Ученият сервитьор Уеб, а?

— Джейсън Борн е бил сервитьор. Конклин замълча, после заговори сериозно:

— Да отидем при него — каза той и, накуцвайки, се запъти към фотьойла. — Между другото, чака те тежък ден, до обяда е далече. Ако искаш питие, зад онези червеникаво-кафяви кепенци до прозореца има пълно барче. Не ме гледай така, нашата черна Брунхилда каза, че са червеникаво-кафяви.

Уеб се засмя и погледна приятеля си. Смехът му беше гърлен и искрен.

— Това изобщо не те притеснява, нали, Алекс?

— Не, по дяволите, и ти знаеш това. Скри ли от мен алкохола, когато ви посетих с Мари?

— Тогава нямаше и следа от стрес…

— Стресът няма нищо общо — прекъсна го Конклин. — Взех решение, защото само това можех да направя. Изпий едно питие, Дейвид. Имаме да говорим и искам да си спокоен. Виждам в очите ти възбуда.

— Веднъж ми каза, че всичко се отразява в очите — каза Уеб, като разтвори червеникавите кепенци и се пресегна за бутилка.

— Казах ти, че същественото е зад очите. Никога не се хващай за първото впечатление… Как са Мари и децата? Предполагам, че са пристигнали благополучно.

— Гледах до втръсване плана на полета, заедно с пилота и се уверих, че ще са добре, след като той накрая ми каза да се махам или сам да поема управлението. — Уеб си наля питие и се върна до стола срещу агента в оставка. — Къде сме, Алекс? — попита той и седна.

— Точно където бяхме снощи. Нищо не е станало, няма промени, с изключение на това, че Mo отказва да остави пациентите си. Взеха го тази сутрин от апартамента му, укрепен като форт и го откараха под стража в кабинета. Ще го доведат тук по-късно следобед, след като сменят четири коли в подземни паркинги.

— В такъв случай това е открита защита и никой вече не се крие, така ли?

— Би било безсмислено. Заложихме неочакван капан в парка „Смитсън“ и нашите хора много биеха на очи.

— Но нали затова капанът би успял? Нали това е неочакваното? Уж грешка, а всъщност…

— Неочакваното дава резултат, а не глупостта — Конклин енергично разтърси глава. — Вземам си думите назад. Борн би могъл да превърне глупаците в умници, но не и специално подготвена група за наблюдение. Прекалено много усложнения има.

— Не разбирам.

— Колкото и добре да са обучени тези мъже, тяхната първа грижа е да защитават и спасяват живота на хората. Те също трябва да координират действията си и да дават отчети за тях. Това са професионалисти, а не случайно и за грошове наети типове, на които им виждат сметката, щом оплескат нещата.

— Звучи много мелодраматично — отбеляза Уеб, отпи от питието и се облегна назад. — Струва ми се, че и аз действах така, нали?

— То беше по-скоро идея, отколкото реалност, но пък и истина за хората които използваше.

— Тогава пак ще открия тези хора и отново ще ги използвам — заяви Дейвид и сграбчи чашата с двете си ръце. — Той ме принуждава да се покажа, Алекс! Чакала плаща, за да ми види картите.

— О, млъкни — каза раздразнено Конклин. — Сега ти ставаш мелодраматичен. Звучиш като в най-долнопробен уестърн. Ако се покажеш, Мари ще овдовее, а децата ще останат без баща. Това е реалността, Дейвид.

— Не си прав — поклати глава Уеб, загледан в чашата. — Той ме преследва и аз също трябва да тръгна след него. Той се опитва да ме измъкне навън, но аз ще го изпреваря. Това е единственият начин да го махна от живота си. В крайна сметка, Карлос се изправя срещу Борн. Ние сме пак там, където бяхме преди тринадесет години. „Алфа, Браво, Каин, Делта, Каин е Карлос, а Делта е Каин.“

— Това беше шантавият код в Париж, преди тринадесет години! — прекъсна го остро Алекс. — Делта от „Медуза“ и силното му предизвикателство към Чакала. Но тук не е Париж и е тринадесет години по-късно!

— А след още пет години ще бъдат осемнадесет, след още пет — двадесет и три. Какво, по дяволите, искаш да направя? Да живея с призрака на този кучи син, надвиснал над семейството ми? Да се страхувам всеки път, когато жена ми или децата излизат от къщи и да живея в страх до края на живота си?… Не, не и не! Аналитикът може да излезе с двадесет стратегии, а ние ще използваме комбинации от може би шест и ще сме благодарни, а когато Чакала и аз застанем лице в лице… Аз имам предимство. И ти си на моя страна.

Конклин преглътна и премигна.

— Това е много ласкателно, Дейвид, прекалено ласкателно. Чувствам се по-добре в собствената си среда, която е на няколко хиляди мили от Вашингтон. За мен тук винаги е било малко задушно.

— Не беше така, когато ме изпрати в Хонконг с онзи самолет. Досег щеше да си решил половината уравнение.

— Онова беше по-лесно. Долнопробна операция на окръг Колумбия, която миришеше на развалена камбала. Толкова беше развалена, че дразнеше носа ми. А това сега е Карлос.

— Именно, Алекс. Това е Карлос, а не глас по телефона, който никой от нас не познава. Имаме работа с позната и предсказуема величина.

— Предсказуема? — прекъсна го Конклин и се намръщи. — Това е налудничаво. Как така предсказуема?

— Той е ловецът, който ще тръгне след миризмата.

— Първо ще я изследва с много опитен нюх, после ще провери следите под микроскоп.

— Тогава ще трябва да бъдем автентични, нали?

— Предпочитам безопасния начин. Какво имаш предвид?

— В евангелието на Свети Алекс пише, че за да устрои капан, човек трябва да използва голяма, дори опасно голяма част от истината.

— Тази глава се отнасяше за обекта под микроскоп и мисля, че току що го споменах. Каква е връзката тук?

— „Медуза“ — каза тихо Уеб. — Искам да използвам „Медуза“.

— Ти не си с всичкия си — отговори Конклин също толкова тихо. — Споменаването на това име е под такава строга забрана, колкото и твоето, та дори и по-голяма.

— Алекс, носеха се слухове и истории из цяла Югоизточна Азия, които прехвърлиха Китайско море и стигнаха до Колон и Хонконг, където негодниците тичаха да вложат парите си. „Медуза“ не беше тайното зло, за което я имаш.

— Слухове и истории, да, разбира се — прекъсна го бившия офицер от разузнаването. — Кое от онези животни не вдигна ръка с оръжие или нож срещу стотиците мишени по време на така наречените им „обиколки“? Деветдесет процента от тях бяха убийци и крадци от батальоните на смъртта. По думите на Питър Холанд, по време на операциите на север не е срещнал участник от онази команда, когото да не му се е искало да очисти.

— А без тях петдесет и осемте хиляди жертви щяха да бъдат далеч над шестдесет хиляди. Отдай заслуженото на животните, Алекс. Те познаваха всеки сантиметър от територията. Те — всъщност ние — изпратиха много повече служебна информация, отколкото всички части от Сайгон, взети заедно.

— Дейвид, аз имах предвид, че между „Медуза“ и правителството на САЩ не може да има никаква връзка. Нашето участие никога не е било регистрирано, а още по-малко признато. Самото име се прикриваше. Няма закон за ограничаване на военните престъпления, а „Медуза“ беше официално определена като частна организация, сборище от бесни единаци, които искаха да корумпират Югоизточна Азия по познатия и използван от тях начин. Ако някога се установи, че зад „Медуза“ е стоял Вашингтон, репутацията на много важни хора от Белия дом и Държавния департамент ще бъде срината. Сега те са посланици на властта в световен мащаб, но преди десет години буйни младши служители от Командуването в Сайгон… Ние можем да се примирим със съмнителна тактика по време на война, но не и с това да бъдем съучастници в избиването на цивилни хора и в отклоняването на милиони, като и за двете, без да съзнават това, плащат данъкоплатците. Има неща, които ние не искаме никога да излязат наяве и „Медуза“ е едното от тях.

Уеб отново се облегна назад, този път обаче напрегнат и с поглед, закован в стария си приятел, който някога за кратко време беше негов смъртен враг.

— Ако онова, което е останало в мен като памет, ми служи, то Борн беше определен като човек от „Медуза“.

— Напълно правдоподобно обяснение и отлично прикритие — съгласи се Конклин, като отвърна на погледа на Дейвид. — Ние се върнахме в Там Куан и „открихме“, че Борн е бил страдащ от параноя тасманийски авантюрист, който изчезнал в джунглите на Северен Виетнам. В онова много творческо досие нямаше ни най-малък намек за вашингтонска връзка.

— Но всичко това е лъжа, нали, Алекс? Имало е и има вашингтонска връзка и Чакала знае това. Той го е знаел, когато е открил двама ви с Панов в Хонконг. Открил е имената ви в руините на онази къща на „Виктория Пийк“, където по общо мнение Джейсън Борн трябваше да бъде застрелян. Потвърдил го е снощи, когато неговите пратеници са се доближили до вас в парка „Смитсън“. Накрая той е разбрал, че всичко, на което е вярвал в продължение на тринадесет години, се потвърждава. Участникът в „Медуза“, известен като Делта, е бил Джейсън Борн, а Джейсън Борн е творение на американското разузнаване и все още е жив. Жив е, крие се и е под закрилата на своето правителство.

Конклин стовари юмрук върху страничната облегалка на фотьойла.

— Как ни откри? Как ме намери? Всичко, абсолютно всичко беше така тайно. Макалистър и аз го проверихме!

— Мисля си за няколко възможности, но да отложим този въпрос, защото сега нямаме време. Трябва да действаме, като не забравяме, че това, което знаем е известно и на Карлос… „Медуза“, Алекс.

— Какво? Как да действаме?

— Ако Борн е бил изтеглян от „Медуза“, нашите операции са се съобразявали с това. Иначе как би могъл да бъде създаден ключът Борн? Онова, което Чакала не знае или още не е предусетил, е до каква степен това правителство, и специално някои хора от правителството, ще продължат да пазят „Медуза“ в пълна тайна. Както посочи, някои много важни личности от Белия дом и Държавния департамент биха могли да изгорят…

— И изведнъж ние се сдобиваме с няколко наши Валдхаймовци — Конклин кимна, намръщи се и сведе поглед. Очевидно го налегнаха тежки мисли.

— Нуй Дап Ранх — каза Уеб, почти шепнешком. При звука на ориенталските думи Алекс отново остро погледна Дейвид.

— Това е кодът, нали? — продължи Уеб. — Нуй Дап Ранх — „Горгоната“.

— Ти си спомни.

— Едва тази сутрин — отговори Джейсън Борн, а очите му гледаха студено. — Когато Мери и децата се качиха в самолета и се скриха в мъглата над Бостънското пристанище, аз внезапно се озовах там, в друг самолет, по друго време, радиото пропука и се чуха думите: „Горгона, Горгона, прекъсвам… Горгона, чуваш ли? Прекъсвам!“ Изключих проклетата машина и огледах мъжете в кабината, която изглеждаше готова да се разпадне в бурята. Изучавах всеки поотделно и се питах, дали ще се измъкнат живи, дали аз ще остана жив, а ако не оцелеехме, как ли щяхме да умрем. Тогава видях как двама от мъжете навиват ръкавите си. Показаха се онези отвратителни малки емблеми, които ги държаха подвластни…

— Нуй Дап Ранх — каза Конклин. — Лице на жена със змии вместо кичури коса. Горгона. Ти отказа да ти направят такава.

— Та кога не съм го смятал за белег на отличие — прекъсна го Уеб-Борн и примига. — Всъщност, дори обратното.

— В началото служеше за разпознаване, а не като критерий или белег за отличие. Беше една сложна татуировка от вътрешната страна на ръката, под лакътя. Само един художник в Сайгон изработваше модела и цветовете.

— Оня беше специалист. Направи много пари в онези години.

— Всеки офицер от щаба на командването, свързан с „Медуза“, имаше татуировка. Те бяха като вманиачени деца, които намират пръстени с тайни кодове в пликчета с бонбони.

— Не бяха деца, Алекс. Вманиачени да, мога да се обзаложа за това, но не и деца. Бяха заразени с един гаден вирус, наречен безотговорност, и във вездесъщото командване в Сайгон се пръкнаха доста милионери. Истинските деца бяха осакатени и избивани в джунглите, докато много типове с изгладени униформи каки разполагаха с лични куриери, които сновяха из швейцарските банки.

— Внимателно, Дейвид. Може би говориш за някои много важни хора от правителството.

— Кои са те? — попита тихо Уеб, докато държеше чашата пред себе си.

— За онези, които знаех, че са затънали до шия в мръсотията, се уверих, че са изчезнали с падането на Сайгон. Но аз напуснах оперативната работа няколко години преди това, а никой не говори много за онова време и изобщо нищо за Горгоната.

— И все пак ти може би имаш нещо предвид.

— Разбира се, но нищо конкретно, нищо, което макар и малко да служи за доказателство. Това са възможности, основаващи се на начин на живот, недвижимо имущество, което не би трябвало да притежават, места, където не би трябвало да си позволяват да ходят или постове в корпорации, оправдаващи заплати и сделки с акции, при положение, че нищо в миналото им не оправдава тези длъжности.

— Ти описваш цяла мрежа — каза Дейвид напрегнато, с гласа на Джейсън Борн.

— Ако я има, то тя е много затворена — съгласи се Конклин. — Много специална.

— Направи списък, Алекс.

— Ще има много празни места.

— Тогава първоначално се придържай към важните хора в правителството, които бяха свързани с командването в Сайгон. Може дори да включиш и онези, които притежават недвижимо имущество, а не би трябвало да го имат, или онези, които са на високо платена работа в частния сектор, а не би трябвало да я имат.

— Повтарям ти, че подобен списък ще бъде безполезен.

— Но не и при твоята интуиция.

— Дейвид, какво общо, по дяволите, има това с Карлос?

— Част от истината, Алекс. Опасна част, признавам, но съвсем ясна и неопровержима за Чакала.

Стреснат, някогашният офицер се загледа в приятеля си.

— Как?

— Ето кога идва ред на твоето творческо мислене. Ако излезеш с петнадесет или двадесет имена, ти непременно ще улучиш три или четири мишени. Веднъж като установим кои са те, ние ще упражним натиск и ще ги изцедим по различни начини, като предаваме една и съща информация: някогашен участник в „Медуза“ е на път да направи непоправимото. Човек, който дълги години е бил на сигурно място, всеки момент ще пръсне главата на Горгоната. Разполага и с всичко необходимо — имена, извършени престъпления, информация за тайните сметки в швейцарски банки. Проверка на талантите на стария Свети Алекс, когото всички познавахме и почитахме. Пуска се слух, че има някой, който иска този опасен и неблагодарен предател повече от нас.

— Илич Рамирес Санчес — допълни меко Конклин. — Карлос Чакала. И онова, което ще последва, е също толкова невъзможно. По някакъв начин — единствено Бог знае как — се разчува, че се свиква среща между двете заинтересовани страни. С други думи заинтересувани от едно съвместно убийство, при което първата страна не може да участва активно, поради деликатната природа на високите им официални постове. Така ли е?

— Горе-долу е така, с изключение на това, че същите могъщи мъже във Вашингтон могат да се доберат до самоличността и мястото, където се намира този така желан и бъдещ труп.

— Естествено — съгласи се Алекс и недоверчиво кимна. — Те просто махат с магическата пръчка и всички забрани, които се прилагат за строго поверителните архиви, падат, и получават исканата информация.

— Точно така — каза твърдо Дейвид. — Защото онзи, който ще се срещне с комисарите на Карлос, трябва да бъде толкова важна особа и толкова истински, че Чакала да няма друг избор, освен да го приеме. Той не трябва да има никакви съмнения и мисълта за капан трябва да изчезне още при появата й.

— Искаш да накарам розичките да цъфтят в снежните януарски виелици на Монтана ли?

— Нещо подобно. Всичко трябва да стане през следващите един-два дни, докато Карлос още търси обяснение на това, което се случи в парка „Смитсън“.

— Невъзможно!… О, по дяволите, ще се опитам. Ще се приготвя за работа и ще накарам Лангли да ми изпрати всичко, което ми трябва, разбира се при секретност Четири нула… Мразя дори мисълта да изпусна онзи от „Мейфлауър“, който и да е той.

— И не трябва — каза Уеб. — Който и да е той, няма да се провали толкова бързо. За Чакала не е характерно да оставя толкова видими следи.

— Чакала? Нима мислиш, че това е самият Чакал?

— Не той самият, разбира се, от платените му хора е, който едва ли ще носи на врата си табела с името на Чакала, и ние няма да му вярваме.

— Китаец?

— Не се знае. Той може да разиграе това, а може и да не го направи. За него нещата се развиват в геометричен план. Всичко, което върши, е логично, независимо от това, че логиката му изглежда нелогична.

— Чувам един мъж от миналото, един несъществуващ човек.

— О, имаше го, Алекс, наистина го имаше. И сега пак е тук. Конклин погледна към вратата на апартамента. Думите на Дейвид внезапно пробудиха друга мисъл у него.

— Къде е куфарът ти? — попита той. — Нали си донесъл някакви дрехи?

— Никакви дрехи. Дори тези ще хвърля в каналите на Вашингтон. Но първо трябва да се срещна с друг мой стар приятел, друг гений, който живее в противоположния край на града.

— Да се опитам да позная кой е той — каза агентът в оставка. — Възрастен чернокож, с невероятното име Кактус и гениален фалшификатор на документи: паспорти, шофьорски книжки и кредитни карти.

— Точно така.

— Управлението може да свърши цялата работа.

— Не толкова добре и с прекалено много бюрокрация. Не искам никакви следи, дори при секретност Четири нула. Това е солова акция.

— Добре. Какво тогава?

— Залавяй се на работа, нали си оперативен работник. До утре сутринта искам много хора да се раздвижат.

— Това е невъзможно!

— Не и за теб. Не и за Свети Алекс, царят на тъмните операции.

— Приказвай каквото си щеш, но аз съм загубил форма.

— Бързо ще се възстановиш. То е като секса и карането на колело.

— Ами ти? Какво ще правиш?

— След като се консултирам с Кактус, ще наема стая в „Мейфлауър“ — отговори Джейсън Борн.

Калвър Парнъл, магнат в хотелиерството от Атланта, чието двадесетгодишно практикуване в този бизнес го бе довело до поста шеф на протокола в Белия дом, сърдито затвори телефона в кабинета си, записвайки шеста ругатня в официалния си работен бележник. При изборите и сега, при подмяната на персонала в Белия дом, той беше заместил предишния служител от администрацията — жена от добро семейство, която не знаеше нищо за политическите последици от списъка за покани на хиляда и шестстотинте. По-късно, с най-голямо раздразнение, откри, че самият той е във война с една от своите помощнички — друга жена на средна възраст, възпитаничка на някакъв идиотски престижен колеж в източните щати. Като капак, тя се оказа известна дама от вашингтонския хайлайф, която даваше заплатата си на някаква префърцунена танцова група, чиито участници се перчеха по бельо, ако изобщо носеха такова.

— Идиотщина! — ядосваше се Калвър, прокарвайки ръка през прошарения си бретон. Вдигна телефона и набра четири цифри. — Дай ми Редхед, сладурче — пропя той, като засили и без това подчертания си южен акцент.

— Да, господине — каза поласканата секретарка. — Той говори по друга линия, но аз ще прекъсна. Почакайте един момент, господин Парнъл.

— Ти си прекрасна!

— О, благодаря ви! Само за момент.

Това винаги минава, помисли си Калвър. Малко масло от магнолия винаги действа по-добре от кората на чворест дъб. Тази мърла, първата му помощничка, трябва да получи урок от началниците си южняци. Тя говореше така, сякаш някой зъболекар янки беше пломбирал всичките й зъби.

— Ти ли си, Кал? — долетя гласът на Редхед и прекъсна мислите на Парнъл, докато той пишеше седмата мръсотия в тефтера си.

— Идиотски прав си, мой човек, и ние имаме проблем. Пак е оная френска кучка. Подбрала е имената на всички юнаци от Уолстрийт за една маса за приема на двадесет и пети, в чест на новия френски посланик и разправяше, че трябвало всички да ги махнем заради някаква групичка ексцентрични танцьорчета. Казва, че тя и първата дама много държали на това. Доста френски кръгове и интереси са насочени към тези паралии от Уолстрийт. А джабулата в Белия дом може да ги качи на върха. Всеки жабар на борсата ще си помисли, че са хванали целия град за ушите.

— Стига, Кал — прекъсна го разтревоженият Редхед. — Може би имаме и по-голям проблем.

— Какъв проблем?

— Когато навремето бяхме в Сайгон, ти чувал ли си за нещо или някого с името Горгона?

— Слушал съм много за епеци на зарове — изкикоти се Парнъл, — но не и за Горгона. Защо?

— Човекът с когото току-що разговарях — ще се обади пак след пет минути — сякаш ме заплашваше. Всъщност той направо ме заплашваше, Кал! Спомена за Сайгон, подхвърли, че тогава се е случило нещо ужасно и повтори Горгона няколко пъти, като че ли аз би трябвало да хукна и да се скрия.

— Остави тоя мръсник на мен! — избоботи Парнъл. — Зная за какво говори това копеле! Това е оная нахакана кучка, първата ми помощничка — тя е проклетата Горгона. Дай на оня глупак телефона ми и му кажи, че съм наясно с всичките му идиотщини.

— Моля те, Кал, кажи ми истината.

— По дяволите, нали беше там, Редхед… Въртяхме няколко игрички, дори няколко малки казина, и някои тъпанари загубиха доста ризи, но нямаше нещо, което войниците да не са правили, нали!… Ние просто го направихме на по-високо равнище и само дето обърнахме няколко проститутки, които се разхождаха из улиците… Не, Редхед, онази елегантна мръсница, така наречената помощничка, си мисли, че е научила нещо за мен. Затова действа през теб, нали всички знаят, че сме приятели… Кажи на оня лигльо да ми се обади и ще го уредя с оная кучка! Ей, приятел, тя направи грешен ход! Моите юнаци от Уолстрийт са вътре, а нейните сладурчета са вън!

— Добре, Кал. Направо ще му кажа да се свърже с теб — каза Редхед, известен още като вицепрезидент на САЩ, и затвори телефона.

Телефонът иззвъня след четири минути и думите бяха направо изстреляни към Парнъл.

— Горгона, Калвър, ние всички сме в беда.

— Не, ти ме слушай, дървена главо и аз ще ти кажа кой е в беда! Тази Горгона е най-долна мръсница! Един от нейните тридесет или четиридесет скопци може да е хвърлял епеци в Сайгон и това да е струвало загубата на няколко от най-рекламираните й гърли срещу плащане в брой, но тогава на никого не му пукаше, а и сега на никого не му пука. И специално на един полковник от военноморските, който от време на време обича да поиграва на покер. Той в момента седи в Овалния кабинет. И още повече, копеле, когато той научи, че тя се опитва да позори смелите момчета, които искаха само малко развлечения, докато водят тази неблагодарна война…

Александър Конклин затвори телефона във Виена, Вирджиния. Провал едно и провал две… а и той никога не беше чувал за Калвър Парнъл.

Председателят на федералната комисия по търговия Албърт Армбрустър изруга и затвори душа, като чу пискливия глас на жена си в пълната с пара баня.

— Какво, по дяволите, има, Мами? Не мога да взема един душ, без да ми пречиш.

— Може би беше от Белия дом, Ал! Нали знаеш, че винаги говорят с нисък глас и винаги казват, че е спешно.

— Мамка му! — извика председателят, отвори стъклената врата и отиде гол до телефона. — На телефона Армбрустър. Какво има?

— Има криза, която изисква незабавното ви внимание.

— Да не е за хиляда и шестстотинте?

— Не и се надяваме никога да не се стигне до там.

— Тогава кой, по дяволите, сте вие?

— Някой, който е толкова разтревожен, колкото ще бъдете и вие. След всичките тези години!

— Разтревожен за какво? За какво говорите?

— За Горгоната, господин председател.

— О, Господи! — Стихналият глас на Армбрустър неволно се извиси в панически вик. Той се овладя начаса, но твърде късно. Попадение едно. — Нямам представа за какво говорите… Каква е тази Горгона? Никога не съм чувал за нея.

— Добре, чуйте сега, господин „Медуза“. Някой е разбрал всичко: дати, отклоняване на материални части, банки в Женева и Цюрих. Дори имената на шестима куриери, които действаха извън Сайгон и още по-лошо… Господи, най-лошото! Други имена — безследно изчезналите, за които се доказа, че никога не са участвали в бойни действия… осем души от разследващия персонал от канцеларията на главния инспектор. Всичко.

— Говорите безсмислици!

— Вие, господин председател, също сте в списъка. Този човек трябва да е прекарал петнадесет години в сглобяване на фактите и сега иска да му се плати за всичките тези години работа, иначе ще се разприказва — за всичко и за всекиго.

— Кой е той, за Бога?

— Мъчим се да го открием. Знаем единствено, че е участвал в програмата за защита повече от десет години, а никой не забогатява при такива обстоятелства. Трябва да е бил отстранен от акцията в Сайгон и сега наваксва изгубеното време. Бъдете готов. Пак ще ви се обадим. — Чу се щракване и линията прекъсна.

Независимо от парата и горещината в банята, голият Албърт Армбрустър, председател на федералната комисия по търговия, трепереше, а потта се стичаше по лицето му. Той затвори телефона и втренчи поглед в малката, грозна татуировка от вътрешната страна на ръката си по лакътя.

Оттатък във Виена, Вирджиния, Конклин гледаше телефона.

Попадение едно.

Генерал Норман Суейн, шеф на снабдяването на Пентагона, отстъпи доволен от началната площадка на игрището за голф след сполучливия далечен удар между двете врати, който щеше да изпрати топката в най-добрата за такова прилично изпълнение позиция пред седемнадесета дупка.

— Това би трябвало да свърши работа — каза той, като се обърна към партньора си.

— С положителност, Норм — отвърна младоликият старши вицепрезидент на „Калко Текнолъджис“. — Този следобед направо ми се подиграваш. Накрая ще ти дължа почти триста долара, по двадесет на дупка. Аз имам само четири досега.

— Това е заради косия ти удар, младок. Трябва да поработиш над него.

— Истина е, Норм — съгласи се директорът по маркетинг на „Калко“, приближавайки се към площадката. Изведнъж се чу силният стържещ клаксон на колата с екипировката за голф, която се появи по наклона с възможно най-висока скорост. — Това е вашият шофьор, генерале — каза директорът по оръжеен маркетинг и на мига му се прииска да не беше използвал официалната титла на партньора си.

— Да, странно. Той никога не прекъсва играта ми на голф. — Суейн се запъти към бързо приближаващата се кола и я пресрещна. — Какво има? — попита той окичения с ленти старши сержант, който му беше шофьор от петнадесет години.

— Струва ми се, че е нещо гнило — отговори дрезгаво сержантът.

— Звучи доста безцеремонно.

— Такъв беше и оня, който позвъни. Трябваше да приема разговора тайно, от телефонен апарат. Казах му, че не бих прекъснал играта ти, но той заяви, че ще е много по-добре, ако разбера кое е добро за мен. Аз, естествено, го попитах кой е и какъв ранг има и всичките там подробност, но той ме сряза и беше ужасно уплашен. „Кажи на генерала само, че се обаждам във връзка със Сайгон и някои влечуги, които пълзяха около града преди двадесет години.“ Това бяха точните му думи.

— Боже Господи! — извика Суейн, като го прекъсна. — Влечуги!

— Той каза, че ще се обади пак след половин час. Значи остават осемнадесет минути. Влизай, Норман. Не си ли спомняш, че аз съм част от това нещо?

— Аз… трябва да се извиня — объркан и уплашен промърмори генералът. — Не мога просто така да си тръгна.

— Бързо. И, освен това, Норман, ти носиш риза с къси ръкави! Свий си ръката.

Суейн разтвори широко очи и втренчи поглед в малката татуировка, моментално сви ръка до гърдите си по маниера на британски бригаден генерал и бързо закрачи към началната площадка на игрището за голф. Постара се да покаже безразличие, което обаче не чувстваше.

— Дявол да го вземе, млади човече, викат ме от армията. Полузамаян, генералът прие дълга от партньора си, без да преброи банкнотите и да разбере, че са с няколкостотин долара повече. След като благодари смутено, Суейн бързо се запъти към колата и се качи до шофьора си.

„Толкова за косия ти удар, войнико“, каза си директорът по въоръжението, като се насочи към площадката и замахна със стика, запращайки малката бяла топка право към пространството между двете врати, далеч зад топката на генерала и с много по-добър удар. „Струва четири милиона, копеле такова, окичено с фирми.“

— Какво, за Бога, ми говорите? — попита сенаторът и се засмя на телефона. — Или може би ще трябва да попитам: какво се опитва Ал Армбрустър да направи? Той няма нужда от моята подкрепа по новия закон, а дори и да има, не би я получил. Беше глупак в Сайгон и сега е глупак, но получи много гласове.

— Сега не говорим за гласове, сенаторе, а за Горгоната!

— Единствените змии, които познавах в Сайгон, бяха мижитурки като Олби. Той пълзеше из града и претендираше, че знае всички отговори, когато всъщност нямаше никакви… Ама, кой, по дяволите, сте вие?

Във Виена, Вирджиния, Алекс Конклин затвори телефона. Провал три.

Филип Аткинсън — посланик в Кралския двор, вдигна телефона в Лондон. Предположи, че този, който се обажда по секретната линия, има да му съобщи нещо изключително поверително от Държавния департамент. Затова съгласно заповедта включи рядко използвания шифратор и така подслушвателите на английското разузнаване щяха да чуват само шум и прашене.

— Да?

— Господин посланик, предполагам, че линията е чиста? — дочу се тих, изпълнен с напрежение глас от Вашингтон.

— Прав сте, освен ако не са измислили нов тип „Енигма“, което е доста невероятно.

— Добре… Искам да поговорим за Сайгон и за една операция, за която никой не обелва и дума…

— Кой се обажда? — попита разтревожено Аткинсън и се наведе рязко към бюрото.

— Мъжете от онази част никога не използваха имена, господин посланик.

— По дяволите, кой сте вие? Познавам ли ви?

— В никакъв случай не мога да кажа кой съм, макар да съм изненадан, Фил, че не разпознаваш гласа ми.

В желанието да си спомни чий е този глас и да го свърже с някакво лице, Аткинсън огледа озадачено кабинета си, без да вижда нищо.

— Джак, ти ли си? Вярвай ми, включил съм шифратора!

— Близо до истината си, Фил…

— Джак от Шести флот. Ти си, нали?

— Може би, но това няма значение. Въпросът е, че попаднахме в буря, в лоша буря…

— Ти си!

— Млъкни и слушай. Една фрегата се е откъснала от котвата си, носи се неуправляема и плаши доста риби.

— Джак, аз бях в сухопътните войски, а не във военноморските. Не те разбирам.

— Някакво копеле, което вероятно не е било допуснато до операциите ни в Сайгон, е успяло да докопа много информация. Той знае всичко, Фил, всичко.

— Мили Боже!

— И е готов да се разприказва…

— Спрете го!

— В това е проблемът. Не сме сигурни кой е. Онези в Лангли пазят пълна тайна.

— Господи, човече, с властта, която имаш, можеш да им наредиш да дадат заден ход! Кажи, че това е работа на Министерството на отбраната, че е било с цел да се разпръсне дезинформация! Че всичко е фалшиво!

— Предложението ти може да остане като резервен вариант…

— Обади ли се на Джими Т. в Брюксел? — прекъсна го посланикът. — Той има много близък човек на най-високото място в Лангли.

— В момента не искам да раздухвам прекалено този въпрос. Не и преди да свърша някои неща.

— Както кажеш, Джак.

— Пази фаловете си стегнати.

— Ако това означава да държа устата си затворена, няма нужда да се притесняваш — отвърна Аткинсън и сви лакът, като се питаше дали някой в Лондон би могъл да махне татуировката от ръката му.

Оттатък Атлантика, във Виена, Вирджиния, Алекс Конклин затвори телефона и се отпусна на стола. Беше изплашен.

Попадения три, четири и пет.

Филип Аткинсън — посланик във Великобритания, Джеймс Тигартън — главнокомандващ на НАТО. Джонатан „Джак“ Бъртън — бивш адмирал на Шести флот, понастоящем председател на Обединеното командване.

Горгона. „Медуза“.

Истинска мрежа.

5

„Всичко е както преди, като че ли нищо не се е променило“ — помисли Джейсън Борн, съзнавайки, че неговото друго аз, наречено Дейвид Уеб, се отдръпва. Таксито го беше докарало в някога елегантните, а сега занемарени околности на западен Вашингтон и, както и преди пет години, шофьорът бе отказал да го чака. Тръгна по покритата с плочи буренясала пътека нагоре към къщата, като си мислеше, както и първия път, че е твърде стара и се нуждае от ремонт. Натисна звънеца и се запита дали е жив старият Кактус. Беше. Слабият възрастен негър с приятно лице и топли очи застана на вратата точно както преди пет години и погледна косо изпод зелената козирка. Дори първите му думи не се различаваха от думите, които беше произнесъл тогава.

— Шумозаглушители ли имаш на колата, Джейсън?

— Нямам нито кола, нито такси. Не поиска да остане.

— Сигурно е чул онези неприлични слухове, които се разпространяват от фашистката преса. Аз съм поставил тези гаубици само за да убедя съседите в приятелските си намерения. Влизай, често мисля за теб. Защо не се обади на стария човек?

— Телефонният ти номер го няма в указателя, Кактус.

— Сигурно е пропуснат.

Борн влезе в коридора и старецът затвори вратата.

— Имаш няколко бели кичура в косата, братко Зайко — продължи Кактус, като гледаше внимателно приятеля си. — Иначе не си се променил много. Може би някоя и друга бръчка по лицето, но те само показват наличие на характер.

— Освен това имам съпруга и две деца, чичо Ремъс. Момче и момиче.

— Знам. Mo Панов ме осведомява за всичко, макар че не ми каза къде се намираш, което хич и не искам да знам, Джейсън.

Борн премигна и бавно поклати глава.

— Все още забравям някои неща, Кактус. Извинявай. Наистина двамата с Панов бяхте приятели.

— О, добрият доктор ми се обажда поне веднъж в месеца и казва: „Кактус, мошеник такъв, облечи костюма си от Пиер Карден, обуй обувките си «Гучи» и излез да обядваме.“ Аз му отговарям: „Откъде у тази стара чернилка такива дрехи?“, а той продължава: „Сигурно притежаваш някой търговски център в най-добрата част на града.“… Е, имам части и парчета от скромни недвижими имоти, но никога не припарвам до тях.

Двамата се разсмяха и Джейсън се взря в тъмното лице и топлите черни очи пред него.

— Току-що си спомних нещо. Преди тринадесет години ти дойде да ме видиш в онази болница във Вирджиния… Беше единственият, освен Мари и онези копелета от правителството.

— Панов ме разбра, братко Зайко. Когато се занимавах с теб във връзка с подготовката ти за Европа, казах на Морис, че ако изучаваш нечие лице през обектива, не можеш да не откриеш някои неща за това лице, за този човек. Исках ти да разкажеш за нещата, които установих, че липсват, гледайки през обектива и Морис рече, че идеята ми не е лоша… И сега, след като приключихме с признанията, трябва да ти кажа, че наистина е хубаво, че те виждам. Но ако искам да бъда откровен с теб, трябва да ти заявя, че не се радвам, ако разбираш какво искам да кажа.

— Имам нужда от помощта ти, Кактус.

— В това се корени безпокойството ми. Преживял си твърде много и не би трябвало да си тук, освен ако не ти е било достатъчно. А според моето професионално мнение това няма да се отрази добре на лицето, в което се взирам през обектива.

— Трябва да ми помогнеш.

— Тогава сигурно имаш дяволски основателна причина, за да каже добрият доктор, че те бива за тази работа. Защото аз няма да се заловя с нещо, което би могло да те обърка още повече… В болницата срещнах няколко пъти твоята красива съпруга с тъмночервената коса — тя е невероятна, братко, и сигурно и децата ви са изключително хубави. Така че, сам разбираш, не мога да се забъркам в нещо, което би им навредило. Прости ми, но ти приличаш на привидение от миналото, от време, за което не искам да говорим, но което е в мислите ми.

— Именно заради тях се нуждая от помощта ти.

— Бъди по-ясен, Джейсън.

— Чакала стеснява кръга. Намери ни в Хонконг и сега е насочил мишената си към мен и семейството ми. Към съпругата и децата ми. Моля те, помогни ми.

Очите на стария човек се разшириха под зелената козирка и в уголемените му зеници се четеше гняв.

— Знае ли добрият доктор?

— Той е част от всичко. Може и да не одобрява това, което правя, но ако е честен пред себе си, трябва да разбере, че в крайна сметка въпросът е Чакала или аз. Помогни ми, Кактус.

Възрастният негър гледаше съсредоточено клиента си.

— В добра форма ли си, братко Зайко? — попита той. — Още ли се потиш редовно?

— Тичам по десет километра всяка сутрин и се занимавам с тренажора поне два пъти седмично в гимнастическия салон на университета…

— Това не съм го чул. Не искам да знам нищо за колежи и университети.

— Значи, не си чул нищо.

— Разбира се. Трябва да ти кажа, че изглеждаш много добре.

— Това е съзнателно, Кактус — каза тихо Джейсън. — Понякога просто телефонът изведнъж иззвънява: или Мари е закъсняла, или е навън с децата и не мога да се свържа с нея… Или на улицата ме спира някой непознат, за да ме попита за посоката и всичко се връща — той се връща. Чакала. Докато има вероятност да е жив, трябва да съм готов за сблъсък с него, защото Карлос няма да престане да ме търси. Най-голямата ирония е, че преследването се основава на едно предположение, което може и да не се окаже истина. Той смята, че мога да го позная, а аз не съм сигурен в това.

— Мислил ли си да му изпратиш съобщение?

— — Да пусна обява в „Уолстрийт Джърнъл“? „Скъпи стари приятелю Карлос: Имам новини за теб.“

— Не се смей, Джейсън, това не е невъзможно. Алекс би могъл да намери начин. Макар и сакат, главата му е наред. Смятам, че ключовата дума тук е лъкатушене.

— Което показва, че след като не е направил опит, за това има причина.

— Предполагам, че не мога да споря с този аргумент… Хайде да се залавяме за работа, братко Зайко. Какво имаш предвид?

Кактус го поведе към една врата в задната част на пълната със старинни мебели и пожълтели покривчици върху облегалките на креслата всекидневна.

— Студиото ми вече не е толкова изискано, но всичкото оборудване стои. Разбираш ли, аз съм нещо като полупенсиониран. Финансовите ми плановици разработиха страхотна програма за пенсиониране с големи данъчни предимства, така че натискът не е особено голям. Какво искаш от мен?

— Няколко мои разновидности, подкрепени с документи.

— Значи хамелеонът ще използва друга маска. Собствената си.

Джейсън спря щом доближиха вратата.

— Това е нещо, което бях забравил. Наричаха ме по този начин, нали?

— Хамелеона?… Сигурно е имало причина. Можело шест души да срещнат в лице нашия човек Борн, а после шестте описания да бъдат различни. Между другото — без всякакъв грим.

— Всичко това се връща, Кактус.

— Моля всевишния Бог да не го позволи, но ако то стане, бъди сигурен, че ще се върне напълно… Хайде, да влезем във вълшебната стая.

Три часа и двадесет минути по-късно магията бе готова. Дейвид Уеб, специалист по източни езици и култури, бил три години убиецът Джейсън Борн, имаше още две самоличности, потвърдени от паспорти, шофьорски книжки и карти за гласуване. И тъй като около територията на Кактуса нямаше надежда да намери такси, един безработен съсед с няколко златни вериги на врата и китките откара клиента на Кактус до центъра на Вашингтон с новия си кадилак „Аланте“.

Джейсън намери телефонен автомат в универсалния магазин „Гарфънкъл“ и се обади на Алекс във Вирджиния. Каза му двете имена и избра едното за хотел „Мейфлауър“. Конклин щеше да му осигури стая официално чрез управата, в случай, че поради летния сезон се окажеха проблеми с резервацията. След това Лангли трябваше да задейства процедурата Четири нула, да се постарае максимално и да подсигури на Борн материалите от които се нуждаеше, като му ги достави в стаята колкото можеше по-скоро. По приблизителна оценка, за това щяха да бъдат необходими три часа, без гаранции както за времето, така и за достоверността. Въпреки това, след като Алекс препотвърди информацията по втора пряка линия с ЦРУ, Джейсън си помисли, че поне два от тези три часа щяха да минат преди да отиде в хотела. Трябваше да си попълни един малък гардероб. Хамелеона влизаше в ролята си.

— Стийв Десоул ми каза, че започва да върти лентите си и да сверява нашите данни с тези от армейските банки с данни и от военноморското разузнаване — каза Конклин, щом отново се върна към разговора с Борн. — Питър Холанд ще помогне, той е президентско протеже.

— Протеже? Това е малко странен израз за теб.

— Както и самата задача.

— О?… Благодаря ти, Алекс. Как са нещата при теб? Някакъв напредък?

Конклин замълча, а щом заговори, в гласа му се долавяше страх. Беше овладян, но все пак се долавяше.

— Как да ти кажа… Не съм подготвен за това, което научих.

Доста време съм бил извън играта. Страхувам се, Джейсън… Извинявай… Дейвид.

— Първото беше добре. Разговаря ли с…

— Не споменавай никакви имена — прекъсна го бързо и решително разузнавачът в оставка.

— Разбирам.

— Едва ли — възрази Алекс. — Щом аз не разбирам. Ще ти се обадя.

След тези загадъчни думи Конклин затвори рязко.

Борн направи бавно същото и се намръщи замислен. Сега пък Алекс звучеше мелодраматично, а за него не бе характерно да разсъждава или да действа по този начин. Самообладанието беше основното му качество, сдържаността — негово олицетворение. Това, което беше научил, го бе разстроило дълбоко… Толкова, че на Борн му се беше сторило, че Конклин вече не се доверява на процедурите, установени от самия него, и дори на хората, с които работеше. В противен случай щеше да бъде по-ясен. Вместо това, поради причини, които Джейсън не можеше да проумее, Александър Конклин не искаше да говори за „Медуза“ или за това, което беше научил, разравяйки измами, трупани двайсет години… Беше ли възможно?

„Няма време! Няма смисъл, не сега“ — разсъди Борн и огледа огромния магазин. Конклин каза, че ще се обади. И ще го направи. През това време Хамелеона трябваше да си набави няколко маскировки. От бельото до горното облекло и всичко между тях. Не трябваше да остане никаква вероятност да се появи някой знак от пералня, от химическо чистене, никакви микроскопични химически остатъци от прах за пране, продаван само в даден район — нищо. Бе заложил твърде много. Ако се наложи, щеше да убие за семейството на Дейвид… О, Боже мой! Заради моето семейство!… И нямаше да живее с последствията от това убийство или убийства. Там, където отиваше, нямаше правила. В кръстосания огън можеше да загинат и невинни.

Мари, аз ще го спра! Обещавам ти, че ще го изтръгна от вашия живот. Ще хвана Чакала и на негово място ще остане един мъртвец. Той никога няма да се докосне до вас отново — ще бъдете свободни.

О, Господи, кой съм аз? Mo, помогни ми!… Не, Mo, недей! Аз съм това, което трябва да бъда. Хладнокръвен и все по-хладнокръвен. Скоро ще бъда като лед… чист, прозрачен лед.

И не ме безпокойте повече! Имам работа.

Къде, по дяволите, е мъжкият отдел? След като приключи с покупките, ще отиде в мъжката тоалетна и ще смени всяка дреха върху тялото си. После ще обикаля улиците на Вашингтон, докато намери някоя решетка на канал на по-скрито място. Хамелеона също се връщаше бързо.

Беше седем часа и тридесет и пет минути вечерта, когато Борн остави бръснарското ножче. Бе махнал всички етикети от новите дрехи, като окачваше всяка една в килера, с изключение на ризите. Тях остави да се овлажнят на парата в банята, за да изчезне мириса на ново. Отиде до масата, където му бяха оставени бутилка уиски, газирана вода и купа с лед. Спря, докато минаваше покрай бюрото с телефона. Ужасно му се искаше да се обади на Мари, но знаеше, че тя и децата бяха пристигнали благополучно. Беше се обадил на Джон Сен Жак от един телефонен автомат в „Гарфънкъл“.

— Уморени са, Дейви. Висели са над огромния остров почти четири часа, докато се оправи времето. Ще събудя сестра си, ако искаш, но заспа веднага след като накърми Алисън.

— Недей, ще се обадя по-късно. Предай й, че съм добре и се грижи за тях, Джони.

— Добре. При теб всичко наред ли е?

— Обясних ти, че съм добре.

— Естествено, че така ще кажеш, както и тя. Но Мари не е просто единствената ми сестра — тя е любимата ми сестра и затова мога да позная, когато тази жена е истински разтревожена.

— Именно заради това трябва да се погрижиш за нея.

— Все пак смятам да поговоря с нея.

— Няма страшно, Джони.

За няколко минути бе отново Дейвид Уеб, реши Джейсън, докато си наливаше уиски. Това не му хареса. Беше грешка. След час Джейсън Борн отново бе налице. Бе разговарял със служителя от „Мейфлауър“ за резервацията.

— А, да, господин Симон! Разбрахме, че пристигате да вземете участие в разискванията срещу тези ужасни ограничения в облагането с налози за делови пътувания и забавления. Да ви върви като по вода, както казват. Тези политици ще ни разорят!… Нямаше стаи с две легла, затова си позволихме да проявим самоинициатива и ви осигурихме апартамент, разбира се без допълнително заплащане.

Седна с чаша в ръка на един стол и се загледа невиждащо в стената. Нямаше какво да прави, освен да чака и да мисли.

След броени минути тихо потропване на вратата сложи край на очакването. Джейсън прекоси бързо стаята и отвори вратата. Беше шофьорът, който го посрещна на летището. Човекът от ЦРУ носеше малко куфарче. Подаде го на Борн.

— Всичко е вътре, включително пистолет и кутия с патрони.

— Благодаря.

— Искате ли да проверите?

— Ще правя това цяла нощ.

— Почти осем часът е — каза агентът. — Вашият контрольор ще ви потърси в единадесет. Ще имате време да се оправите.

— Моят контрольор ли?

— Ами, така му казваме, нали…

— Да, разбира се — отвърна Джейсън. — Бях забравил. Благодаря ви още веднъж.

Човекът си тръгна и Борн отиде с куфарчето до бюрото. Извади пистолета и кутията с патрони. После взе купчината с няколкостотин компютърни разпечатки, събрани в папки. Някъде из тези страници имаше име, което свързваше един мъж или жена с Карлос Чакала. Това бяха информационните разпечатки за всеки гост, намиращ се в момента в хотела, включително и тези, които са се отписали през последните двадесет и четири часа. Към всяка разпечатка беше подадена цялата допълнителна информация, намерена в данните на ЦРУ, военното Г-2 и военноморското разузнаване. Вероятно имаше десетки причини, поради която тя можеше да се окаже безполезна, но все пак това беше някакво начало. Ловът беше започнал.

Петстотин мили на север, в един друг хотелски апартамент, на третия етаж на бостънския „Риц-Карлтън“ също се чу потрепване по вратата. От спалнята се втурна висок мъж, чийто добре скроен костюм на тесни райета го правеше да изглежда още по-висок от своите метър и деветдесет. Олисялата му глава, с пригладена около слепоочията прошарена ивица коса, приличаше на черепа на зализан остаряващ благородник от някой кралски двор, в който крале, принцове и разни претенденти за трона се вслушват в мъдрите му съвети, раздавани без съмнение с ангелско изражение на лицето и с напевния глас на пророк. Начинът, по който се втурна към вратата, издаваше уязвено безпокойство и все пак от него се излъчваше чувство на превъзходство. Беше важен и могъщ, и го съзнаваше. Всичко това беше в пълен контраст с вида на стария човек, който влезе в стаята. Нямаше нищо забележително в ниския, немощен възрастен посетител. По-скоро от него лъхаше поражение.

— Влизай. Бързо! Донесе ли необходимата ми информация?

— О, да, да — отвърна човекът с унило лице. Измачканият му костюм и яка очевидно бяха преживели и по-добри дни, но преди десетина години. — Чудесно изглеждаш, Рандълф — продължи старецът със слаб глас, като разглеждаше домакина и разкошния апартамент. — И колко разкошно е това място, толкова подходящо за такъв велик професор.

— Информацията, моля — настоя Рандълф Гейтс от Харвард, експерт по антитръстово право и високоплатен консултант на множество промишлени компании.

— О, само един момент, стари ми приятелю. От толкова време не съм припарвал до хотелски апартамент, да не говорим откога не съм отсядал в такъв… Как се промениха нещата с годините. Често чета за теб, гледах те по телевизията. Ти си толкова… ерудиран, Рандълф, точно това е подходящата дума, но дори тя е недостатъчна. Ти си това, което казах преди малко — „велик“. Точно така — велик и ерудиран. Толкова виден и властен.

— Знаеш, че можеше да бъдеш на същото положение — прекъсна го нетърпеливия Гейтс. — За жалост, ти търсеше преки пътища там, където те не съществуваха.

— О, имаше ги в изобилие. Просто избрах грешните.

— Разбирам, че нещата не са се развили добре за теб…

— Не разбираш, Ранди, а знаеш. Защото твоите шпиони те информират.

— Само се опитвах да те намеря.

— Да, точно това ми обясни по телефона. Същото ми казаха и онези хора от улицата, на които са били задавани въпроси, нямащи нищо общо с моето местопребиваване.

— Трябваше да знам дали те бива. Не можеш да ме виниш за това.

— Мили Боже, разбира се, че не. Не и като имам предвид какво ме накара да направя, какво мисля, че ме накара да направя.

— Само да играеш ролята на куриер, това е всичко. Сигурно не възразяваш за парите.

— Да възразявам? — каза посетителят с остър смях. — Искам да ти кажа нещо, Ранди. Човек може да бъде лишен от адвокатски права на тридесет или четиридесет години и пак да успее да се оправи. На когато си на петдесет и когато съдебният ти процес е следен от националната преса и е приключил със затвор, не можеш да си представиш как всички възможности пред теб изчезват, дори ако си добър професионалист. Превръщаш се в парий и не успяваш да продадеш нищо друго, освен съобразителността си. Уверих се в това през последните двадесетина години. Алджър Хис се справи по-добре с поздравителните картички.

— Нямам време да се отдавам на спомени. Информацията, моля.

— О, да, разбира се… Е, добре, най-напред получих парите на ъгъла на „Комънуелт“ и „Дартмут“ и, разбира се, записах имената и отличителните белези, които ми даде по телефона…

— Записа ли ги? — попита рязко Гейтс.

— Изгорих ги веднага, щом ги запомних наизуст — научих някои неща от положението, в което изпаднах. Обадих се на инженера в телефонната компания, който се зарадва извънредно на твоята, извинявай — на моята щедрост, и отнесох неговата информация на онзи отвратителен частен детектив. Но като имам предвид методите му, смятам, че той е човек, който може да използва моите таланти.

— Моля те — прекъсна го прочутият юрист. — Фактите, а не преценките ти.

— Често те съдържат и някои факти, професоре. Сигурно разбираш това.

— Ако ми се наложи, ще потърся мнението ти. Но не и сега. Какво разбра човекът?

— На основата на това, което ми каза — сама жена с деца, без да се уточни броят им, и на данните, осигурени от един недобре платен механик от телефонната компания, а именно — стесняване на областта, в която да се търси местоположението чрез кода и първите три цифри на един номер, мошеникът-детектив започна работа при безумно висок хонорар на час. За мое удивление, тя даде резултат. И всъщност, с помощта на това, което е останало от юриста у мен, смятам, че можем да постигнем едно скромно, неписано споразумение за сътрудничество.

— Дяволите да те вземат, кажи какво е установил той?

— Добре, както споменах, часовата му ставка направо не беше за вярване — имам предвид, че тя накърни собствения ми предварителен хонорар и аз мисля, че трябва да направим едно уточнение. Не си ли съгласен?

— За какъв се мислиш, по дяволите? Изпратих ти три хиляди долара! Петстотин за телефониста и хиляда и петстотин за онзи нещастен слухар-подлизурко, който се нарича частен детектив…

— Само защото вече не фигурира в обществената ведомост на полицейския отдел, Рандълф. И той като мен е претърпял крах, но очевидно върши добра работа. Ще преговаряме ли или да си тръгвам?

Професорът по право гледаше вбесен опозорения, лишен от професионални права стар адвокат.

— Как смееш!

— Скъпи ми Ранди, ти наистина вярваш на твоите вестници, а? Много добре, ще ти кажа защо се осмелявам да говоря така, арогантни ми стари приятелю. Гледал съм те, слушал съм те как разясняваш твоите мъчноразбираеми интерпретации на сложни правни въпроси, нахвърляйки се на всяко сносно постановление на съда в тази страна през последните тридесет години, при положение, че нямаш и най-бегла представа какво е да си беден и да гладуваш. Ти си любимец на роялистите, мой прозрачен приятелю, и би заставил средния гражданин да живее в общество, в което тайната е отживелица, свободната мисъл е потъпкана от цензурата, богатите стават още по-богати, а бедните едва оцеляват. И ти глаголстваш по такива неоригинални, средновековни възгледи, за да успееш да се наложиш като човек с изключителен интелект, незачитащ общоприетите норми, който обаче носи нещастие. Искаш ли да продължавам, доктор Гейтс? Честно казано, мисля, че избра погрешния низвергнат тип за мръсния си договор.

— Как… как смееш? — повтори обърканият професор, като пръскаше слюнки и крачеше величествено към прозореца. — Не искам да те слушам повече!

— Сигурно, Ранди, сигурно. Но когато бях доцент в правния факултет, а ти беше едно от моите момчета — едно от най-добрите, но не и от най-блестящите, ти не слушаше много внимателно. Затова ти предлагам да слушаш сега.

— Какво, по дяволите, искаш? — изрева Гейтс.

— По-скоро въпросът е какво искаш ти, не е ли така? Информацията, за която не си ми заплатил необходимото. А тя е толкова важна за теб, нали?

— Трябва да я имам.

— Винаги беше толкова неспокоен пред изпит…

— Млъкни! Платих ти. Сега искам информацията.

— В такъв случай се налага да поискам още пари. Смятам, че този, дето ти плаща — който и да е той, може да си го позволи.

— Нито долар повече.

— Тогава си тръгвам.

— Чакай! Още петстотин долара.

— Пет хиляди или си отивам.

— Това е смешно!

— Ще се видим след двадесет години…

— Добре… Добре, пет хиляди.

— О, Ранди, толкова си прозрачен. Точно затова не си сред най-блестящите, а си просто човек, който умее да използва устата си, за да прави впечатление на много интелигентен… Десет хиляди, доктор Гейтс. Или още сега тръгвам към най-шумния бар по мой вкус.

— Не можеш да го направиш.

— Разбира се, че мога. Сега съм доверен правен консултант. Десет хиляди. Как предпочиташ да ги платиш? Не вярвам да ги имаш в себе си, така че мога ли да разчитам на добрата ти воля?

— Имаш думата ми…

— О, Ранди, глупости.

— Добре. Утре сутринта ще изпратя сумата в Пета бостънска банка. На твое име. С банков чек.

— Много мило от твоя страна. Но ако ми бъде попречено да получа парите, моля те, кажи на твоите хора, че съм оставил писмо в един мой приятел, в което съм описал подробно всичко случило се. То трябва да се изпрати на Масачузетския главен адвокат с обратна разписка, в случай, че с мен се случи нещо.

— Това е абсурдно. Информацията, моля те.

— Е, добре. Трябва да знаеш, че си се забъркал в нещо, което, както личи по всичко казано, е изключително тайна държавна операция — това е главният извод… Въз основа на предположението, че всеки, комуто се налага да напусне спешно някое място, би го направил с най-бързия възможен транспорт, нашият детектив отиде на летище „Лоуган“, нямам представа в качеството си на какъв. Въпреки това, той успя да получи митническите декларации от всички самолети, излетели от Бостън вчера сутринта, като се започне от първия полет в шест и половина, чак до десет часа. Както навярно си спомняш, това съответства на данните, които ми даде.

— И?

— Търпение, Рандълф. Каза ми нищо да не записвам, затова трябва да разказвам последователно. Докъде бях стигнал?

— До митническите декларации.

— Нашият детектив напусна бързо и отиде в контролната кула на „Лоуган“, където намери един продажен контрольор на полетите, който не беше на смяна и провери разписанията. Въпросният реактивен самолет е въведен в компютъра като категория Четири нула, което, за удивление на детектива, се оказа, че означавало операция с разрешение на правителството и с максимална секретност. Никакви митнически декларации, никакви имена на пътуващите на борда, само трасе за избягване на пътуващите търговски самолети и местоназначение.

— Което е?

— Блакбърн, Монсера.

— Това ли е всичко?

— Това е, професоре. И като имаме предвид факта, че въпросният самолет е бил със секретност Четири нула, което аз съвсем случайно споменах в писмото си до главния държавен адвокат, мисля, че си заработих десетте хиляди долара.

— Махай се оттук — каза заплашително професорът.

— Дори няма да ме почерпиш, за да ми помогнеш да спазя навика си?… Мили Боже, сигурно имаш поне половин дузина неразпечатани бутилки.

— Вземай една и се махай!

— Благодаря ти и, вярвай ми — ще го направя. — Старият съдия отиде до масата от черешово дърво край стената, върху която на два сребърни подноса се мъдреха бутилки с уиски и коняк. — Да видим — продължи той, взе няколко бели салфетки от плат и обви с тях две бутилки, а после и трета. — Ако ги стисна здраво под мишница, ще изглежда, че нося пране. Благодаря ти, Ранди — каза съдията, излезе в коридора и се обърна. — Не забравяй банковия чек в Пета бостънска утре сутринта. Петнадесет хиляди.

— Как така петнадесет?

— Можеш ли да си представиш какво би казал главният адвокат, само ако разбере, че си общувал с мен? Довиждане.

Рандълф Гейтс затръшна вратата и се затича към телефона в спалнята. Избра централата.

— Искам да разговарям с Париж — каза Гейтс.

6

Очите на Борн бяха изморени и го боляха от напрежението при изучаването на резултатите от компютърните разпечатки, разпръснати на малката масичка. Беше ги анализирал почти четири часа, забравил за времето и за „контрольора“. Интересуваше се само от връзката, водеща от „Мейфлауър“ към Чакала.

Първата група, която остави временно настрана, бе тази на чужденците — англичани, италианци, шведи, западногерман-ци, японци и тайванци. Всеки от тях беше проучен по отношение на автентичността на препоръките и пълната доказаност на деловите или лични причини за влизането в страната. Държавният департамент и Централното разузнавателно управление си бяха свършили работата. За всяко лице имаше поне пет лични или делови поръчители, уважавани хора или компании. Всички те имаха дългогодишни връзки с важни личности или фирми във Вашингтон. За никой от тях не бе установено фалшиво или съмнително твърдение. Ако човекът на Чакала беше сред тях — а това бе напълно невъзможно, щеше да е необходима доста повече информация от тази в разпечатките. По-късно щеше да се върне към тази група, а за момента трябваше да продължи да чете. Времето бе толкова малко!

От оставащите петстотин или приблизително толкова американски гости, за двеста и дванадесет имаше записи в една или повече банки с данни на разузнаването. Тези хора работеха с правителството. Но за седемдесет и пет имаше непроверени негативни оценки. Тридесет и един бяха свързани със службата към Отдела за държавни приходи, което означаваше, че тези хора са подозирани в унищожаване или подправяне на финансови документи или управленията на компаниите им се намираха в Швейцария с цел плащане на по-ниски данъци. Те не бяха от типа хора, които Карлос би вербувал като свои „куриери“. Тях той би избягвал като прокажени.

Така останаха четиридесет и седем възможности. Мъже и жени — в единадесет случая привидно съпрузи, с широки връзки в Европа, най-вече с технологични фирми и свързани с тях ядрени и космически компании, като всички те бяха наблюдавани под микроскоп от разузнаването заради възможността да бъде продадена секретна информация на посредници от Източния блок и по този начин — на Москва. От тези четиридесет и седем възможности, включително две от единадесетте двойки, точно дванадесет бяха пътували неотдавна до Съветския съюз и, следователно — можеше да ги зачертае всичките. На КГБ Чакала бе по-ненужен и от папата. Илич Рамирес Санчес, станал по-късно професионалният убиец Карлос, обучаван в американската територия на Новгород, където по улиците има американски бензиностанции, бакалски магазини и заведения за бърза закуска и където всички говорят американски английски с различни диалекти — не се допуска и думичка на руски. Само онези, които минават успешно курса, биват допускани до следващото ниво. Чакала успял, но когато Комитетът разбрал, че единственото решение на младия венецуелски революционер за всяка неприятност е елиминирането и с насилие, това се оказало наистина прекалено. Санчес бил изхвърлен и така се родил Карлос Чакала. Убиецът не би се докоснал до тези гости, тъй като до всички клонове на руското разузнаване има постоянна заповед Карлос да бъде застрелян веднага, щом бъде открит. Новгород трябваше да бъде защитен на всяка цена.

Така възможностите бяха сведени до тридесет и пет и в хотелски регистър те бяха отразени като девет двойки, четири жени и тринадесет мъже. Необработената разпечатка на файловете от банките с данни даваше подробни описания на фактите и предположенията, довели до отрицателните оценки за всяко лице. Всъщност, предположенията бяха доста повече от фактите и често се основаваха на неприязнени оценки, дадени от противници и конкуренти, но всички те трябваше да бъдат проучени и то най-често с отвращение. Някъде в тази информация можеше да има дума или фраза, място или действие, които да се окажеха връзката към Карлос.

Телефонът иззвъня. Джейсън премигна от резкия звук, като че ли се мъчеше да определи източника му, а после скочи от дивана, втурна се към бюрото и вдигна слушалката при третото иззвъняване.

— Да?

— Обажда се Алекс. Долу на улицата съм.

— Ще се качиш ли?

— Не през фоайето. Уредих да мина през служебния вход с телохранителя, нает днес следобед.

— Стараеш се да осигуриш максимално прикритие.

— Не в такава степен обаче, в каквато бих желал да е — отвърна Конклин. — Това не ти е обичайната игра на топка. Ще се видим след няколко минути. Ще почукам веднъж.

Борн затвори телефона и се върна при дивана и разпечатките, като отдели трите, привлекли вниманието му. Данните може би свързваха тримата, въпреки че между тях не съществуваше очевидна връзка. Според паспортите тези трима американци бяха пристигнали на филаделфийското международно летище в разстояние на шест дни преди осем месеца. Две жени и един мъж, като жените бяха дошли от Маракеш и Лисабон, а мъжът от Западен Берлин. Първата жена бе декоратор и беше пътувала до старинния град Марокен с цел колекциониране. Втората бе изпълнителен директор на „Чеиз Банк“. Мъжът беше инженер по космически технологии, предоставен от Военновъздушните сили от „Макдонълд Дъглас“. Защо тези трима души, очевидно толкова различни, с толкова далечни професии, са се събрали в един и същи град в разстояние на една седмица? Съвпадение? Напълно възможно, но като се има предвид броят на международните летища в страната, включително и най-често използваните — Ню Йорк, Чикаго, Лос Анджелис, Маями, съвпадението с Филаделфия изглеждаше малко вероятно. Още по-странен беше и фактът, че тези същите трима души бяха отседнали след осем месеца в един и същи хотел във Вашингтон, по едно и също време. Джейсън се питаше какво ли ще отговори Алекс Конклин, когато му докладва.

— Ще взема досиетата и на тримата — каза Алекс и потъна в креслото срещу дивана и разпечатките.

— Ти си знаел!

— Не беше трудно да се сети човек. Разбира се, сканирането с компютър беше многократно по-лесно.

— Можеше поне да оставиш бележка! От осем часа си вадя очите.

— Не бях го установил до девет, а и не исках да ти се обаждам от Вирджиния.

— Това май е нова история, а? — каза Борн, седна на кушетката и отново се наведе неспокойно напред.

— Да, така е и е адски неприятно.

— „Медуза“?

— Да. Прилича на тайно споразумение, дълбоко законспирирано и неуловимо, все още живо и дишащо след толкова години. Те са се договорили помежду си. Но защо?

— Каква е целта? Какво преследват?

— И аз си зададох точно този въпрос.

— Трябва да има причина.

— По-скоро мотив. Помислих, че става въпрос за прикриване на минали грехове. Но вече не разбирам нищо. Това е нещо повече от страх. То е паника. Те не са на себе си от страх… Ние се препънахме и се натъкнахме на нещо, господин Борн, и ако използвам образния поетичен език от едно време на твоя приятел Кактус — „На фокус може да се окаже и нещо по-голямо.“

— Според моето добре премислено мнение няма нищо по-голямо от Чакала! Не и за мен. Всичко останало може да върви по дяволите. Тази последователност на мислите ти, включително и изразът на Кактус, налагат представа за най-лошия сценарий, за който можеш да помислиш, и затова трябва да притиснеш тези хора до стената така, че да не могат да се измъкнат невредими, освен ако не изпълнят инструкциите ти до последната буква. Трябва да им наредиш да бъдат кротки и да чакат обаждането ти, за да им кажеш кого да потърсят и какво да кажат.

Конклин погледна приятеля си с чувство на вина и загриженост.

— Може да се наложи да се разработи сценарий за нещо, което не е по силите и възможностите ми — каза тихо Алекс. — Не искам да правя други грешки, не и тук. Необходимо ми е повече от това, с което разполагам.

Борн плесна яростно с ръце. Гледаше намръщен разпилените разпечатки пред себе си и усещаше как в челюстите му пулсира нерв. След секунди го обхвана внезапно безразличие. Отпусна се на дивана и заговори също толкова тихо.

— Добре. Ще го имаш и то бързо.

— Как?

— Чрез мен. Ще ти го подсигуря. Ще ми трябват имена, адреси, графици и методи за безопасност, любими ресторанти и лоши навици, ако са известни. Кажи на твоите момчета да тръгват на работа. Още тази нощ. И ако трябва — всички до един.

— Какво, по дяволите, ще правиш! — изкрещя Конклин. — Ще атакуваш къщите им? Ще забиеш дебели игли в задниците им, така ли?

— Не бях помислил за последното — отвърна Джейсън с изопната усмивка. — Наистина имаш страхотно въображение.

— Ти си безумец!… Съжалявам, не исках да кажа това…

— Нека ти кажа едно нещо, Алекс. Може не всичките ми спомени да са на мястото си, но начинът на мислене и действие, сформиран от теб и „Тредстоун“, си е изцяло на място. Доказах го в Хонконг, Бейджинг и Макао, ще го докажа и този път. Трябва. А сега, дай ми информацията. Ти спомена няколко души, които трябвало да бъдат тук, във Вашингтон. Хора, които осигуряват припаси за Пентагона, снабдители…

— Доставчици — поправи го Конклин. — С доста по-широк обхват. Става въпрос за един генерал на име Суейн. После е Армбрустър, шеф на Федералната търговска комисия, и след него е Бъртън…

— Председател на Обединеното командване — довърши вместо него Борн. — Адмирал Джак Бъртън, командир на Шести флот.

— Доскоро страшилището на Южното китайско море, а сега най-висш сред висшите офицери.

— Повтарям — каза Джейсън. — Кажи на твоите момчета да тръгват на работа. Питър Холанд ще ти осигури всичко, от което имаш нужда. Намери всякакви данни, които съществуват за тях.

— Не мога.

— Какво?

— Мога да взема досиетата на тримата филаделфийци, защото те са непосредствена част от проекта „Мейфлауър“ всъщност, свързани са с Чакала. Но не мога да се докосна до тези на нашите пет — поне за сега, наследници на „Медуза“.

— За Бога, защо? Трябва да го направиш, не можем да губим повече време.

— Времето няма да означава нищо, ако и двамата бъдем убити. Това не би помогнало на Мари и децата.

— За какво, по дяволите, говориш?

— За причината, поради която закъснях. Поради която не исках да ти се обадя от Вирджиния и пак поради която помолих Чарлс Касет да ме вземе от онази недвижима собственост във Виена и докато той не пристигна, не бях сигурен дали ще изляза жив от там.

— Назови я!

— Е, добре… Не бях казал никому нищо за акцията ни, свързана с бившите членове на „Медуза“ — за нея знаехме само ти и аз, никой друг.

— Затова се зачудих днес следобед, разговаряйки с теб първия път. Ти беше потаен — твърде потаен, като се има предвид къде се намираш и оборудването, което използваш.

— Стаите и оборудването се оказаха чисти. По-късно Касет ми каза, че в Управлението не искат да се правят никакви записи на каквото и да било, което става там и това е най-добрата гаранция, която може да се иска.

— Тогава в какво е проблемът? Защо спираш работата?

— Защото трябва да се досетя кой е другият адмирал, преди да навляза по-дълбоко в територията на „Медуза“. Аткинсън, нашият безукорен посланик в Кралския двор в Лондон, беше много ясен. В паниката си той свали маските на Бъртън и Тигартън в Брюксел.

— Е, и?

— Каза, че Тигартън щял да се справи с Управлението, ако нещо излезе наяве. Защото бил много близък с най-високо място в Лангли.

— „Най-високо място“ е вашингтонски евфемизъм за най-голяма секретност, а когато става въпрос за Лангли, то това е директорът на Централното разузнаване… Или Питър Холанд.

— Ти ми каза тази сутрин, че за него не би представлявало проблем да съсипе всеки член на „Медуза“.

— Човек може да каже каквото иска. Но дали ще го направи.

От другата страна на Атлантика, в старото парижко предградие Ноли-сюр-Сен, един стар човек в тъмен износен костюм вървеше с мъка по циментовата пътека към входа на катедралата от шестнадесети век, известна като църква на Светото причастие. Камбаните на кулата й забиха за първа молитва. Човекът се спря на утринното слънце, прекръсти се и прошепна на небето: „Angelus domini nuntiavit Mariae.“ C дясната си ръка прати въздушна целувка на барелефното разпятие на сводестия вход и продължи нагоре по стъпалата към огромните врати на катедралата. Усети, че двамата свещеници, облечени в раса, го изгледаха с неприязън. „Извинете, че загрозявам богатата ви енория, дебелогъзи сноби такива — помисли си той, запали свещ и я постави на мястото за молитва, — но Христос е показал ясно, че предпочита мен пред вас.“

Старецът тръгна по централната пътека, като с дясната ръка се хващаше за облегалките на пейките, а с лявата опипа ръба на широката си яка. После я плъзна към вратовръзката си, за да се увери, че възелът не се е разместил. Жена му бе толкова отпаднала, че едва можа да върже проклетия възел, но, както и преди, беше настояла да го донагласи, преди да тръгне на работа. Беше го издокарала и онази нощ преди четиридесет години, когато отиде в пълния с проститутки щаб на оберфюрера на Рю Сен Лазар. Чантата, която остави там, вдигна във въздуха половината здание. Двадесет години след това, в един зимен следобед, съпругата му се беше измъчила в старанията си да стесни скъпото палто, което беше откраднал, та да легне добре на раменете му, преди да поеме, за да обере „Гранд Банк Луи IX“ на „Мадьолен“. Банката беше управлявана от един образован, но самозабравил се член на Съпротивата, който му беше отказал заем. Това бяха добри времена, последвани от лоши дни и лошо здраве, довело до още по-лоши дни, всъщност — до мизерия. Докато не се появи един човек — странен човек със странно прозвище, който му предложи още по-странен писмен договор. Уважението се върна под формата на достатъчно пари за хубава храна и вино, за дрехи, които му стояха добре. Парите помогнаха жена му да изглежда отново хубава и, което бе най-важното — стигаха за докторите, които се грижеха тя да се чувства по-добре. Ризата и костюмът, които носеше днес, бяха изровени от килера. В много отношения с жена му бяха като актьори от пътуваща провинциална трупа. Имаха костюми за различните си роли. Това беше тяхната работа… Днес той беше тук пак по работа. За него тази сутрин, изпълнена със звъна на камбаните за молитва, беше делова.

Старецът преви несръчно коляно пред светия кръст, после седна, свел глава, на първата седалка на шестия ред от олтара, с очи на часовника си. Имаше не повече от двадесетина посетители, пръснати из църквата. Повечето от тях се молеха, останалите гледаха унесено огромното златно разпятие на олтара. Но явно сред тях не беше човекът, който му трябваше. Тогава забеляза лицето, което търсеше и разбра, че всичко върви по график. По лявата пътека тръгна свещеник в черни дрехи и изчезна зад тъмночервените завеси.

Старецът погледна отново часовника си. Всичко вървеше в синхрон. Това беше начинът на действие на Монсеньора — начинът на Чакала. Възрастният куриер стана несигурно от пейката и тръгна с несигурна стъпка към втората изповедалня отляво. Придърпа завесата и влезе вътре.

— Ангелус Домини — прошепна той, повтаряйки коленичил думите, които бе изговарял няколкостотин пъти през последните петнадесет години.

— Ангелус Домини, чадо Божие — отвърна невидимата фигура зад черната решетка. Благословията бе съпроводена от ниска кашлица. — Щастливи ли са дните ти?

— Направени са щастливи от един непознат приятел.

— Какво каза лекарят за жена ти?

— Неща, които не иска да разкрие пред нея. Изглежда, че въпреки разликата във възрастта, аз ще я надживея. Болестта, която я съсипва, се разпространява.

— Съчувствам ти. Колко й остава?

— Месец, най-много два. Скоро ще бъде прикована към леглото… И договорът между нас ще стане невалиден.

— Защо?

— Вие вече няма да имате задължения към мен и аз ви разбирам. Бяхте добър с нас, успях да спестя нещо, а потребностите ми са малки. Честно казано, като знам какво ме очаква, почвам да се чувствам ужасно уморен…

— Ти, противен неблагодарник! — прошепна гласът зад решетката. — След всичко, което направих за теб, което ти обещах!

— Моля?

— Би ли умрял за мен?

— Разбира се, такъв е договорът ни.

— Налага се да живееш заради мен!

— Ако това е вашето желание, аз, естествено, ще го изпълня. Само исках да знаете, че скоро няма вече да ви тежа. Лесно ще ме замените.

— Да не си си позволил такива мисли! — Гневът се превърна в глуха кашлица. Кашлица, която като че ли потвърждаваше слуховете, пръснали се из тъмните улици на Париж. Чакала беше болен, може би смъртно.

— Вие сте нашият живот и ние ви уважаваме. Как бих могъл да си позволя неподчинение?

— Току-що го направи… Въпреки това имам задача за теб, която ще направи края на жена ти по-лесен и за двама ви. Ще заминете заедно на почивка на едно от най-красивите кътчета на света. Парите и документите ще вземеш от обичайното място.

— Къде отиваме, ако може да попитам?

— На карибския остров Монсера. Инструкциите ще получиш на летище „Блакбърн“. Трябва да ги изпълняваш стриктно.

— Разбира се… И ако може да попитам още веднъж — каква е моята задача?

— Да откриеш и установиш близки отношения с една жена и две деца.

— А след това?

— Да ги убиеш.

Брендън Префонтен — бивш федерален съдия на първи окръжен съд на Масачузетс, излезе от Пета бостънска банка с петнадесет хиляди долара в джоба си. Преживяването бе опиянително за човек, водил бедно съществуване през последните тридесет години. След излизането му от затвора рядко бе разполагал с повече от петдесет долара. Това бе незабравим ден.

Дори нещо повече. Беше и много обезпокоителен, защото никога не бе помислял, че Рандълф Гейтс би му дал количеството пари, което бе поискал. Гейтс бе направил огромна грешка, тъй като щом се бе съгласил с искането, беше разкрил и сериозността на усилията, които полага. Бе преминал от безскрупулна, макар и не фатална алчност, към нещо, което потенциално можеше да се окаже доста съсипващо. Префонтен нямаше никаква представа кои бяха жената и децата или каква беше тяхната връзка с лорд Рандълф Гейтс, но които и да бяха те, и каквато и да бе тази връзка, Данди Ранди не вещаеше нищо добро за тях.

Един недостижим Зевс от правните среди не би платил такава невероятна сума на лишената от адвокатски права, дискредитирана, алкохолизирала се отрепка Брендън Патрик Пиер Префонтен само заради ангелската му душа. По-скоро неговата душа беше сред учениците на Луцифер. Той можеше да се окаже изгоден за отрепката, ако тя се опита да научи нещичко. Именно досадникът бе заявил, че оскъдната информация е опасно нещо — често повече в очите на зрителя, отколкото на нейния притежател, защото е представена така, че изглежда многократно повече. Петнадесетте хиляди днес могат утре спокойно да станат петдесет, ако отрепката отиде на остров Монсера и започне да задава въпроси.

„Освен това — помисли си съдията, като ирландецът в него се ухили, а французинът леко се разбунтува, — от години не съм ходил на почивка.“ Мили Боже, за него бе достатъчно да успее да съхрани целостта на душата и тялото. Кой можеше да помисли за незаконното прекратяване на дейността на един мошеник?

И така, Брендън Патрик Пиер Префонтен спря едно такси, което не бе правил трезвен поне десет години и каза на озадачения шофьор да го откара до магазина за дрехи „Луис“.

— Имаш ли мангизи, старче.

— Повече отколкото са необходими, за да те подстрижат и да изчистят акнето от пубертетското ти лице, млади приятелю. Карай, Бен Гун. Бързам.

Дрехите бяха конфекция, но това беше скъпа конфекция и след като беше показал пачка стодоларови банкноти, продавачката с мораво червило стана изключително отзивчива. Скоро един средно голям куфар от лакирана кожа вмести закупеното всекидневно облекло и Префонтен заряза износените си костюм, риза и дрехи. За един час той заприлича на човека, когото не бе виждал от години: Уважаемият Брендън П. Префонтен. (Винаги бе изпускал второто П., което заместваше Пиер, по очевидни причини.)

Друго такси го отведе в мебелираната му къща в „Джъмейка Плейнз“ откъдето взе няколко по-съществени неща, включително паспорта си. Него поддържаше винаги в ред, в случай че се наложи бързо да напусне страната. Таксито го откара на летище „Лоуган“. Шофьорът съвсем не бе обезпокоен дали може да му плати. „Дрехите никога не правят човека — помисли Брендън, — но определено помагат, когато си имаш работа с дребни мнителни чиновници.“ От информацията на летището разбра, че три самолета, излитащи от Бостън, кацат на остров Монсера. Купи си билет за първия полет. Естествено, Брендън Патрик Пиер Префонтен пътуваше в първа класа.

Стюардът на „Ер Франс“ избута бавно инвалидната количка по наклонената пътека в самолета „Боинг 747“ на парижкото летище „Орли“. Немощната жена на стола бе възрастна и с прекалено силен грим, като ружът бе повече от необходимото. Носеше огромна шапка от пера на какаду. Би изглеждала смешно, ако не бяха огромните й очи под бретона от прошарена коса, недобре боядисана в червено — очи живи, знаещи и пълни със смях. „Няма значение, mes amis, той ме харесва така и това е всичко, което има значение. Хич не ми пука за вашето мнение.“ Той беше стар човек и пристъпваше внимателно до нея, като от време на време я докосваше по рамото. Може би в израз на обич, а вероятно и за да се облегне. Но в допира имаше много нежност. Ако човек се вгледаше, щеше да забележи сълзите, които от време на време се стичаха от очите му, но той веднага ги избърсваше, за да не бъдат забелязани от нея.

— Il est isi, mon capitaine[1] — съобщи стюардът на старшия пилот, който посрещна двамата пътници на входа на самолета.

Капитанът се пресегна, взе лявата ръка на жената и я докосна с устни, после се изправи изпънат и поздрави тържествено побелелия възрастен мъж с малък медал на славата от Легиона върху ревера.

— За нас е чест, мосю — каза капитанът. — Самолетът е под мое командване, но вие сте мой командир. — Двамата се ръкуваха и пилотът продължи. — Ако има нещо, което екипажът и аз можем да направим, за да бъде полетът по удобен за вас, не се колебайте да ни кажете, мосю.

— Много сте любезен.

— Безкрайно сме ви задължени — както всички ние, така и цяла Франция.

— Всъщност, това не е нищо особено…

— Да бъдете обявен лично от Великия Шарл за истински герой от съпротивата едва ли е нищо. Възрастта не може да помрачи такава слава. — Капитанът щракна с пръсти към трите стюардеси във все още празната първа класа. — Бързо госпожици! Подгответе всичко за храбрия войник на Франция и неговата дама.

Така убиецът с много псевдоними бе съпроводен до широката преграда отляво, където жена му бе прехвърлена внимателно от количката на седалката до пътеката. Самият той седна до прозореца. Подносите пред тях бяха вдигнати и в тяхна чест бе донесена бутилка охладено вино „Кристал“. Капитанът вдигна първата чаша с тост за двойката. Той се върна в командната кабина, а възрастната жена смигна лукаво и весело на мъжа до нея. Не след дълго пътниците започнаха да се качват на самолета, като много от тях поглеждаха одобрително към възрастната двойка на предната редица, тъй като из фоайето на „Ер Франс“ бяха плъзнали слухове. Един голям герой… Великият Шарл лично… Задържал в Алпите шестстотин шваби, дали не бяха хиляда?

Когато огромният реактивен самолет се понесе по пистата и се откъсна тежко от земята, старият „герой на Франция“ чиито единствени геройства от съпротивата, които можеше да си припомни, бяха кражби, оцеляване на всяка цена, побоища над жена му и укриване както от армията, така и от службите по труда, бръкна в джоба си и извади документите. Паспортът бе с негова снимка, поставена както си му е редът, но това бе единственото, което му беше познато. Останалото — име, дата и място на раждане, професия — бе неизвестно за него, както и прикрепеният списък с отличия. А те бяха страхотни. Беше съвсем наясно с ролята си, но трябваше да изучи тези „факти“ за да може, в случай че някой ги упомене, поне да кимне скромно. Бяха го уверили, че лицето, притежавало името и заслугите, няма живи роднини, само неколцина приятели и е изчезнало от апартамента си в Марсилия, както се предполага, на околосветско пътешествие, от което по всяка вероятност няма да се върне.

Куриерът на Чакала погледна името — трябваше да го запомни и да откликва, когато бъде произнасяно. Нямаше да му бъде трудно, тъй като бе често срещано. И така, той го заповтаря тихо наум отново и отново.

Жан Пиер Фонтен, Жан Пиер Фонтен, Жан Пиер Фонтен…

Някакъв звук! Остър, стържещ. Той беше необичаен, различен от глухите шумове нощем в хотела. Борн сграбчи пистолета до възглавницата, претърколи се и стана от леглото. Подпря се на стената. Ето, отново! Единично, силно почукване по вратата на спалнята. Джейсън тръсна глава и се опита да си спомни… Алекс? Ще почукам веднъж. Борн се втурна сънен към вратата и допря ухо до нея.

— Да?

— Отвори тази проклета порта, преди някой да ме е видял! — дочу се от коридора неясният глас на Конклин.

Джейсън отвори и бившият полеви офицер изкуцука бързо в стаята, влачейки бастуна си, като че ли го ненавиждаше. — Момче, изгубил си тренинг! — възкликна той и седна на леглото. — Чуках поне няколко минути!

— Не съм те чул!

— Делта щеше да ме чуе. Джейсън Борн също. Но Дейвид Уеб не ме чу.

— Дай ми още един ден и няма да има и следа от Дейвид Уеб.

— Приказки. Вместо тях искам просто да си по-добър.

— Тогава да спрем да приказваме и ми обясни защо си тук.

— Когато за последен път погледнах часовника си, беше три и двадесет. Тогава срещнах Касет на пътя. Трябваше да се промъкна през някаква горичка и да се прехвърля през проклетата ограда…

— Какво?

— Добре ме чу — ограда. Опитай се да го направиш, ако единият ти крак е циментиран… Знаеш ли, веднъж в средното училище спечелих бягането на петдесет ярда.

— Остави личните отклонения. Какво се случи?

— О, отново чувам Уеб.

— Какво се случи? И кой по дяволите е този Касет, за когото непрекъснато говориш?

— Единственият човек на когото вярвам във Вирджиния. На него и на Валентино.

— Кой?

— Той е аналитик. Господи, от време на време ми се иска да пикая на всичко…

— Алекс, защо си тук?

Конклин стисна гневно бастуна си.

— Взех досиетата на нашите филаделфийци.

— Това ли е? Кои са те?

— Не, не това. Искам да кажа, че то представлява интерес, но не съм тук само заради него.

— Тогава защо? — попита Джейсън, отиде до стола под прозореца и седна намръщен и озадачен. — Моят ерудиран приятел от Камбоджа не прескача огради с циментиран крак в три часа през нощта, освен ако не мисли, че се налага да го направи.

— Налагаше се.

— Което не ми говори нищо. Моля те, кажи ми.

— Касае се за Десоул.

— Не те разбирам.

— Това е пазачът на ключовете в Лангли. Нищо не става без негово знание.

— Все още не разбирам.

— Загазили сме яко.

— И това не ми помага.

— Отново Уеб.

— Да не би да предпочиташ да ти откъсна главата?

— Добре, добре. Остави ме само да си поема дъх. — Конклин изпусна бастуна си на килима. — Нямах вяра дори на товарния асансьор. Спрях два етажа по-долу и продължих пеша.

— Защото сме загазили яко?

— Да.

— Защо? Заради Десоул ли?

— Правилно, господин Борн. Стивън Десоул. Човекът, който има достъп до всеки компютър в Лангли. Единственият, който може да върти лентите и ако поиска, да прати в затвора старата ти девствена леля Грейс, тъй като е проститутка.

— Какъв е смисълът на всичко това?

— Той е връзката с Брюксел, с Тигартън от НАТО. Касет научил, че е единствената връзка — двамата дори имат директна закодирана връзка.

— Какво означава това?

— Касет не знае, но е страхотно ядосан.

— Какво си му разкрил?

— Минималното. Че съм работил над някои възможности и че името на Тигартън изскочило по някакъв странен начин — по-скоро за отвличане на вниманието или да бъде впечатлен някой и поисках да разбера с кого разговаря той в Управлението, като, честно казано, смятах, че това е Питър Холанд. Помолих Чарли да работи на тъмно.

— Което, предполагам, означава, че трябва да пази тайна.

— Много меко казано. Касет е човекът с най-остър ум в Лангли. Нямаше нужда да му обяснявам повече — той ме разбра. И сега си има проблем, за който вчера не подозираше нищо.

— Какво ще прави?

— Помолих го няколко дни да не предприема нищо и ми бяха отпуснали точно толкова. Четиридесет и осем часа, ако трябва да бъда точен, след което Чарли възнамерява да застане лице срещу лице с Десоул.

— Не може да го направи — каза твърдо Борн. — Каквото и да крият тези хора, ние можем да го използваме и да стигнем до Чакала. Използвай ги за тази цел, както други като тях ме използваха преди тринадесет години.

Конклин погледна първо към пода, после към Джейсън Борн.

— Всичко се свежда до всемогъщото аз, така ли е? — каза той. — Колкото е по-голямо то, толкова е по-голям страхът…

— И колкото е по-голям страхът, толкова е по-голяма рибата — добави Джейсън, като го прекъсна. — Преди много време ти ми каза, че гръбначният мозък на Карлос е голям колкото главния, което за него сигурно е така, след като се занимава с такава работа. Тогава това беше вярно, вярно е и сега. Ако можем да накараме който и да е от тези високопоставени държавни мъже да му изпрати съобщение, което го насочва към мен, и така да получи възможност да ме убие, той ще се хване. Знаеш ли защо?

— Току-що ти казах. Всемогъщото аз.

— Да, то е част от причината, но има и още нещо. То е уважението, което се изплъзва на Карлос вече повече от двадесет години, като се започне от Москва, която го изхвърли и му каза да изчезва. Натрупал е милиони, но негови клиенти са били боклуците на земята. И въпреки всичкия страх, който е успял да предизвика, той все още си остава странен психопат. Никакви легенди не се разказват за него и единственото, което е успял да породи, е презрение. Фактът, че идва тук, за да уреди сметките си с мен от преди тринадесет години, само доказва моето твърдение… Аз съм жизнено важен за него — за него е жизнено важно да ме убие, защото бях продукт на нашите тайни операции. Именно това иска да покаже — че е по-добър от всички нас, взети заедно.

— Вероятно смята, че можеш да го разпознаеш.

— Най-напред помислих това, но след тринадесет години и никаква вест от мен…

— И затова навлезе в територията на Mo Панов и излезе с този психологичен профил.

— Живеем в свободна страна.

— В сравнение с повечето държави — да, но накъде биеш?

— Знам, че съм прав.

— Това не е отговор.

— Не трябваше нищо да бъде фалшиво или подправяно — настоя Борн и се приведе напред, подпрял лакти на коленете си със стиснати ръце. — Карлос ще разбере хитрината. Тя ще е първото нещо, за което ще се огледа. Нашите „медузи“ трябва да са искрено паникьосани.

— Това вече е факт — казах ти го.

— Но то трябва да е в такава степен, че те наистина да започнат да обмислят договор с някой като Чакала.

— Това, което не знам…

— И което няма да научим никога — прекъсна го Джейсън, — докато не разберем какво крият те.

— Но ако започнем да въртим лентите в Лангли, Десоул ще се досети. И ако е част от това, каквото и да е то, ще алармира и другите.

— В такъв случай няма да има никакво разследване в Лангли. И без това имам достатъчно данни, от които да започна, само ми дай адресите и частните телефонни номера. Можеш да го направиш, нали?

— Разбира се, това е информация с ниско ниво на секретност. Какво възнамеряваш да правиш?

Борн се усмихна и заговори тихо.

— Какво ще кажеш, ако нападнем домовете им или ако забием дебели игли в задниците им?

— Вече чувам Джейсън Борн.

— Така да бъде.

7

Мари Сен Жак-Уеб посрещна карибското утро, като се протегна в леглото и погледна към детското креватче. Алисън спеше дълбоко. Преди четири-пет часа малкото същество бе така изтерзано, че братът на Мари бе почукал на вратата и бе влязъл уплашен, за да попита дали може да направи нещо, макар да бе дълбоко убеден, че не е в състояние да помогне с каквото и да било.

— Освен да смениш някоя мръсна пелена.

— Дори не искам да мисля за това — отговори Сен Жак и напусна бързо стаята.

Сега Мари дочу гласа му. Тя знаеше, че той иска да го чуе. Приканваше сина й Джейми да се състезават в басейна и говореше толкова силно, че би могъл да бъде чут чак на големия остров Монсера. Мари изпълзя от леглото, отиде в банята и няколко минути по-късно излезе през вратата към вътрешния двор, издигащ се над басейна.

— Хей, Map! — извика загорелият й, красив и тъмнокос по-малък брат, застанал до сина и във водата. — Надявам се, че не сме те събудили. Точно възнамерявахме да поплуваме.

— И решихте за това да научат и британските крайбрежни патрули в Плимут.

— Е, хайде — девет часа е, късна утрин за островите.

— Здравей, мамо. Вуйчо Джон ми показа как да плаша акулите с тояга!

— Твоят вуйчо е пълен с много ненужни знания, които се надявам да не ти потрябват.

— На масата има кана с кафе, Map. А госпожа Купър ще ти приготви каквото искаш за закуска.

— Кафето ми стига, Джони. Нощес чух, че телефонът звъня. Дейвид ли беше?

— Да — отвърна брат й. — Трябва да поприказваме. Хайде, Джейми, излизаме. Хвани се за стълбата.

— А акулите?

— Ами ти ги победи всичките, приятел. Върви да пийнеш нещо.

— Джони!

— Портокалов сок, в кухнята има пълна кана.

Джон Сен Жак мина покрай басейна, изкачи стъпалата към кухненския двор, а племенникът му изтича в къщата.

Мари гледаше брат си, откривайки прилика между него и съпруга си. И двамата бяха високи и мускулести, а в походката им личеше безкомпромисност. Но там, където обикновено Дейвид печелеше, Джони нерядко губеше и тя не разбираше защо. Както и не разбираше защо Дейвид има такова доверие към по-малкия си зет, след като двамата по-големи изглеждаха много по-благонадеждни. Дейвид — а може би по-скоро Джейсън Борн? — никога не коментираше сериозно този въпрос. Просто го отминаваше със смях и казваше, че в Джони има нещо, което го привлича.

— Хайде да говорим открито — каза най-младият Сен Жак и седна. От него капеше вода. — Какъв е проблемът на Дейвид? Каза, че не може да говори по телефона, а нощес ти не беше съвсем във форма за продължителен разговор. Какво се е случило?

— Чакала… Това е, което се случи.

— Господи! След толкова години!

— След толкова години.

— Докъде е стигнало копелето?

— Дейвид е във Вашингтон и се опитва да разбере. Това, което се знае със сигурност, е, че е разкрил Алекс Конклин и Mo Панов по време на ужасите в Хонконг и Колон.

Тя му разказа за фалшивите телеграми и капана в увеселителния парк в Балтимор.

— Предполагам, че Алекс им е осигурил охрана или както там се нарича.

— Денонощно, сигурна съм в това. Освен нас и Макалистър, Алекс и Mo са единствените живи хора, които знаят, че Дейвид е бил… О, Господи, дори не мога да произнеса това име!

Мари остави чашата с кафе на масата.

— Спокойно. — Сен Жак се пресегна и потупа ръката й. — Конклин знае какво върши. Дейвид ми каза, че Алекс е бил най-добрият „полеви агент“, работил някога за американците.

— Ти не разбираш, Джони! — изкрещя Мари, като се опитваше да овладее гласа и чувствата си, но очите й оставаха неподвластни на този опит. — Не го е казал Дейвид, защото Дейвид Уеб не го е знаел никога! Това е бил Джейсън Борн и той се върна отново!… Леденостуденото чудовище, създадено от тях, се всели в Дейвид. Нямаш представа за това. За онзи поглед на разфокусираните му очи, които виждат невидими от мен неща. Или за тона на гласа — тих, смразяващ глас, който не познавам. Като че ли изведнъж се оказвам с някой непознат.

Сен Жак вдигна ръка и я накара да спре.

— Недей — каза й тихо той.

— Да не би децата? Джейми?… — Тя се огледа като обезумяла.

— Не, заради теб. Какво очакваш, че трябва да направи Дейвид? Да се свие в някоя ваза от династията Уинг или Минг и да се преструва, че няма никаква опасност за съпругата и децата му? Дали това ви харесва или не, мили дами, ние мъжете все още смятаме, че е наше задължение да пропъждаме големите зверове от пещерата.

— Откога малкият ми брат е станал такъв философ? — попита Мари, като гледаше изучаващо лицето на Джон Сен Жак.

— Това не е никаква философия, а нещо, което просто го знам. И така е с повечето мъже — моите извинения на феминистките.

— Не се извинявай. Повечето от нас знаят, че няма друг начин. Ще повярваш ли, че твоята по-възрастна и много учена сестра, която в Отава бе доста отговорен човек в областта на икономиката, все още пищи като луда, когато види мишка в кухнята и изпада в паника, ако това е плъх?

— Интелигентните жени са много по-искрени.

— Приемам това, което казваш, Джони, но ти не ме разбираш. Дейвид бе толкова добре през последните пет години и ставаше все по-добре с всеки изминал месец. Той никога няма да се излекува напълно — всичко го знаем. Бил е ранен твърде лошо, но бесовете — неговите лични бесове, бяха почти изчезнали. Самотните разходки из гората, след които се връщаше с разбити ръце от ударите по дънерите на дърветата; тихите, сподавяни сълзи късно вечер в кабинета, когато не можеше да си спомни какъв е бил или какво е направил и си мислеше най-лошите неща за себе си — всичко това си беше отишло, Джони! И в живота ни грееше слънце — разбираш ли какво искам да кажа?

— Да, разбирам те — отвърна тъжно братът.

— Това, което става сега, може да ги върне и именно то ме плаши!

— Тогава нека се надяваме, че всичко ще свърши бързо.

Мари замълча и отново изгледа брат си.

— Почакай, братко, познавам те твърде добре. Опитваш се да приключиш въпроса.

— Да, така е…

— Ти и Дейвид — никога не можах да го разбера. Имаме двама по-големи братя — толкова стабилни, толкова добри във всичко. Може би не в интелектуално отношение, но в прагматично нямат грешка. И все пак, той се обърна към теб. Защо, Джони?

— Хайде да не навлизаме в тази тема — каза рязко Сен Жак и пусна ръката на сестра си.

— Но аз трябва да го разбера. Това е моят живот, той е моят живот! Не може да има никакви тайни, когато става въпрос за него — не издържам вече! Кажи ми — защо точно ти?

Сен Жак се отпусна назад на стола. Вдигна очи и в тях се четеше неизказана молба.

— Познавам те толкова добре. Помниш ли как преди шест-седем години напуснах нашата ферма, като заявих, че искам да се опитам да се оправя сам?

— Естествено. Тогава ти разби сърцата на мама и татко. Нека бъдем откровени — винаги си бил нещо като любимец…

— Винаги бях детето! — прекъсна я най-младият Сен Жак. — Трябваше да участвам в представлението с богати слабоумни, в което моите тридесетгодишни братя изпълняваха сляпо нарежданията на надутия, тесногръд френски канадец — нашия баща, чиито единствени достойнства бяха парите и заемите му.

— Той бе и нещо повече, но няма да споря — това е мнението на „детето“.

— Нямаш и право, Мари. Ти направи същото и понякога не се връщаше в къщи по цяла година.

— Имах работа.

— Аз също.

— Какво направи ти?

— Убих двама души. Две животни, които убиха една моя приятелка — изнасилиха я и я убиха.

— Какво?

— По-тихо…

— Боже мой, какво е станало?

— Не исках да се обаждам вкъщи, затова потърсих съпруга ти, моят приятел Дейвид, който не се отнасяше към мен като дете-идиотче. Тогава това ми се струваше най-правилно и беше най-доброто решение, което можех да взема. Правителството му бе задължено и затова в Джеймс Бей пристигна екип от умни хора от Вашингтон и Отава и аз бях обявен за невинен. Казаха, че е станало при самозащита и то беше точно така.

— Той никога не ми е споменал нито една дума…

— Аз го помолих.

— Значи това било… Все още не разбирам!

— Не е трудно, Map. Дейвид знае, че аз мога да убия и ще убия, ако смятам, че е необходимо.

В къщата иззвъня телефон. На кухненската врата се появи възрастна негърка.

— За вас е, господин Джон. Обажда се онзи пилот от големия остров. Казва, че е много важно.

— Благодаря ви, госпожо Купър — каза Сен Жак, стана от стола и бързо отиде до деривата край басейна.

Не разговаря дълго, погледна към Мари, затвори телефона и изтича при нея.

— Събирай багажа. Трябва да изчезнете оттук!

— Защо? Човекът, който ни докара, ли беше?

— Върнал се от Мартиника и току-що научил, че миналата нощ някой е разпитвал на летището за жена с две малки деца. От екипажите никой не е казал нищо, но това не е гаранция. Бързо.

— Боже мой, къде ще отидем?

— Първо в хотела, докато измислим нещо друго. Към него води само един път, по който патрулира моята собствена охрана. Никой не може да влезе, нито да излезе. Госпожа Купър ще ти помогне с Алисън. Побързай!

Докато Мари влизаше в спалнята, телефонът иззвъня отново. Сен Жак изтича по стълбата към басейна и стигна до него точно когато госпожа Купър се показа отново от кухнята.

— Обаждат се от правителствената сграда в Монсера, господин Джон.

— Какво искат, по дяволите?…

— Да ги попитам ли?

— Няма значение, ще се обадя. Помогнете на сестра ми да се оправи с децата и пренесете всичко, което донесоха със себе си в роувъра. Трябва да тръгнат веднага!

— О, колко жалко и лошо. Тъкмо бях почнала да опознавам дечицата.

— „Жалко и лошо“ е добре казано — промърмори Сен Жак, докато вдигаше слушалката. — Да?

— Здравей, Джон — каза главният помощник на кралския губернатор — един човек, който се бе отнесъл благосклонно към канадеца и му бе помогнал да се оправи в лабиринта на териториалните закони на колонията.

— Можеш ли да се обадиш по-късно, Хенри? Малко съм притеснен в момента.

— Страхувам се, че няма време, приятелю. Проблемът идва направо от външното министерство. Налага се да помогнем веднага и мисля, че това няма да ти попречи въобще.

— О!

— Както изглежда, в десет и половина с „Ер Франс“ през Антигуа пристигат един стар приятел и съпругата му. Правителството иска посрещане с червено килимче. Май старецът е повоювал доста, има куп награди и е работил с нашите момчета оттатък Ламанша.

— Хенри, наистина бързам. Какво общо има всичко това с мен?

— Добре, просто предполагах, че може да имаш повече идеи какво да направим. Може да използваме богатите ти канадски гости — някой френскоговорящ от Монреал, който е свързан със Съпротивата и който…

— Зарежи това. Нещо друго?

— Ще настаниш нашия герой и неговата дама в някой от най-добрите апартаменти, които имаш, заедно със стая за френскоговорящата медицинска сестра, която отделихме за тях.

— Само с едночасово предупреждение?

— Е, приятел, всички се пържим в един и същи огън, ако разбираш какво искам да кажа, а ти разполагаш с твоята толкова важна, но същевременно и капризна телефонна служба в известна степен благодарение на намесата на Короната, ако отново разбираш какво искам да кажа.

— Хенри, ти си ужасен. Толкова любезно риташ човек там, където боли. Как е името на нашия герой? И бързо, моля те!

— Казваме се Жан Пиер и Режин Фонтен, господин директор, ето паспортите ни — каза меко възрастният човека в кабинета със стъклени стени на служителя от имиграционната служба, до който бе застанал главният помощник на кралския губернатор. — Можете да видите съпругата ми ей-там — до бави той и посочи през прозореца. — Разговаря с госпожицата с бялата престилка.

— Моля ви, мосю Фонтен! — запротестира набитият чернокож служител със силен английски акцент. — Това е само една формалност, колкото да се ударят печатите. Така ви спестяваме сблъсъка с толкова много ваши поклонници. Из цялото летище плъзнаха слухове, че пристига един голям човек.

— Наистина ли? — Фонтен се усмихна и то приятно.

— О, нека това не ви безпокои, сър. Пресата не беше допусната. Знаем, че искате пълно спокойствие и то ще ви бъде осигурено.

— Наистина ли? — Усмивката на стария човек помръкна. — Трябваше да се срещна тук с един човек — мой сътрудник, с когото се налага да се посъветвам. Надявам се, че ще бъдете така мили да не му пречите да ме намери.

— Ще бъдете приветстван от една малка, подбрана група хора със съответно обществено положение и препоръки в залата за посрещане на високоуважавани гости, мосю Фонтен — каза главният помощник на губернатора. — Може ли да тръгваме? Всичко ще мине много бързо, уверявам ви.

— Наистина ли?

Всъщност церемонията продължи по-малко от пет минути, но и пет секунди щяха да са достатъчни. Първият човек, с когото се срещна куриерът — убиец на Чакала, бе самият кралски губернатор, окичен с ленти за отличия. Когато представителят на кралицата прегърна в галски стил героя на Франция, той прошепна в ухото на Жан Пиер Фонтен:

— Разбрахме къде са жената и децата. Изпращаме ви там. Инструкциите са в сестрата.

Останалото бе под очакванията на стария човек, особено отсъствието на пресата. Снимката му никога не бе попадала във вестниците, освен като на углавен престъпник.

Морис Панов — доктор по медицина, бе страшно ядосан, а той винаги се стараеше да овладява такива моменти, защото те не помагаха както на него, така и на пациентите му. Сега обаче, докато седеше зад бюрото в кабинета, му беше трудно да обуздае емоциите си. Дейвид Уеб не се беше обаждал. А трябваше — налагаше се да поговори с него. Имаше вероятност това, което ставаше, да заличи тринадесет години терапия — нима не можеха да го разберат?… Да, естествено, че не можеха, защото то не ги интересуваше. Имаха други приоритети и не се тормозеха от проблеми, излизащи извън тяхната сфера на действие. Но той не можеше да не се тревожи. Увреденият му мозък бе толкова деликатен, толкова застрашен от влошаване на състоянието му! Беше толкова лесно ужасите от миналото да вземат връх над настоящето. Това не трябваше да се случи с Дейвид! Той бе толкова близко до възвръщането към нормалното състояние, както никога (а кой, по дяволите е нормален в този побъркан свят). Можеше да продължи да работи много добре като преподавател. Вече успяваше да си припомни почти всичко, когато ставаше въпрос за работата му като учен и възвръщаше паметта си все повече с всяка измината година. Но всичко това можеше да бъде унищожено само от един акт на насилие, а насилието бе свързано с живота на Джейсън Борн. Проклятие!

Само това, че бяха позволили на Дейвид да остане при тях, бе достатъчно. Беше се опитал да обясни на Алекс потенциалните увреждания, които могат да настъпят, но Конклин бе повтарял неопровержимия си отговор: Не можем да го спрем. Така поне имаме възможност да го наблюдаваме, да го защитим. Сигурно е прав. „Те“ не си играеха, когато ставаше дума за защита — охраната в салона пред кабинета му и на покрива на зданието, да не говорим за новия въоръжен човек в приемната, както и за странния компютър, всичко свидетелстваше за тяхната загриженост. И все пак щеше да е много по добре за Дейвид, ако просто му бе дадено успокоително и бе изпратен на усамотения остров, а преследването на Чакала останеше за професионалистите… Изведнъж Панов се усети и разбра всичко: не съществуваше по-голям професионалист от Джейсън Борн.

Мислите на лекаря бяха прекъснати от телефона, който той не можеше да вдигне, докато не се включеха всички процедури за безопасност. Първо започваше проследяване на връзката. Скенер определяше дали по линията има включени подслушвателни устройства. Накрая самоличността на обаждащия се се потвърждаваше лично от Панов. Интеркомът избипка. Mo щракна ключето на неговото табло.

— Да?

— Всички системи са изчистени, сър — обяви временният служител от приемната. — Човекът от другата страна на линията заяви, че се казва Тредстоун, господин Д. Тредстоун.

— Ще приема разговора — каза Панов твърдо. — А вие можете да изключите всякакви други „системи“ на тази машина отвън. Разговорът е между лекар и пациент и е поверителен.

— Да, сър. Мониторът е ограничен.

— Какво е?… Няма значение. — Психиатърът взе слушалката и едва се сдържа да не изкрещи. — Защо не ми се обади преди, кучи сине!

— Не исках да получиш спиране на сърдечната дейност, това стига ли ти?

— Къде си и къде отиваш?

— В момента ли?

— И това ще ми е достатъчно.

— Чакай да видя. Наех кола под наем и сега съм на половин пресечка от една къща в Джорджтаун, собственост на председателя на Федералната търговска комисия и разговарям с теб от автомат.

— За Бога, защо?

— Алекс ще ти разкаже по-подробно, но това, което искам да направиш е да се обадиш на Мари на острова. Откакто напуснах хотела, опитах да се свържа няколко пъти, но не можах. Кажи й, че съм добре — съвсем добре, и да не се безпокои. Разбра ли?

— Разбрах, но не ти вярвам. Дори не звучиш както обикновено.

— Но не можеш да й го кажеш, докторе. Ако си ми приятел, не можеш да и кажеш нищо подобно.

— Спри, Дейвид. Тази глупост с раздвояването на личността не върви.

— Не й го казвай, не и ако си ми приятел.

— Ти тръгваш по спиралата, Дейвид. Не позволявай това да се случи. Ела при мен, нека поговорим.

— Нямам време, Mo. Лимузината на тлъстия котарак спира пред къщата му. Трябва да тръгвам на работа.

— Джейсън.

Връзката се разпадна.

Брендън Патрик Пиер Префонтен слезе от самолета по металните стъпала и се озова на летище „Блакбърн“ на Монсера под горещото карибско слънце. Беше малко след три следобед и ако не бяха хилядите долари, които носеше в себе си, щеше да се почувства отчаян. Беше забележително как наличието на стодоларови банкноти в различни джобове караше човек да се чувства в безопасност. Всъщност, той трябваше постоянно да си напомня, че дребните пари — банкнотите по петдесет, двадесет и десет долара, са в десния преден джоб на панталона му, за да не допусне някоя грешка и да изхвърли прекалено или да стане мишена на някой безскрупулен мошеник. За него бе жизнено важно да не прави впечатление, дори, ако може, да остане незабелязан. Да зададе незабелязано тук-там на летището важните си въпроси относно една жена и две малки деца, пристигнали с частен самолет вчера следобед.

Той бе много удивен и разтревожен, когато чу изключително прелестната чернокожа служителка от имигрантската служба, която остави телефона и му каза:

— Ще бъдете ли така любезен, сър, да дойдете с мен, моля?

Красивото й лице, веселият й глас и изключителната усмивка не успяха да премахнат страховете на бившия съдия. Твърде много криминални престъпници имаха същите достойнства.

— Нещо не е наред с паспорта ли, млада госпожице?

— Нищо такова, сър.

— Тогава какво има? Защо просто не ударите печатите и не ме пуснете?

— О, той е подпечатан и ви е разрешено влизане, сър. Няма никакъв проблем.

— Тогава защо?…

— Моля ви, елате с мен, сър.

Отидоха до голяма стая със стъклени стени. Отляво до вратата имаше надпис, чиито златни букви известяваха: ЗАМЕСТНИК-ДИРЕКТОР НА ИМИГРАЦИОННАТА СЛУЖБА. Привлекателната служителка отвори вратата и покани усмихната възрастния посетител вътре. Префонтен влезе и изведнъж се уплаши, че може да го претърсят, да намерят парите и срещу него да бъдат повдигнати всякакви обвинения. Не знаеше кои острови са въвлечени в трафика на наркотици, но ако този бе един от тях, хилядите долари в джобовете му щяха мигновено да предизвикат подозрения. През ума му запрепускаха различни обяснения, докато служителката отиде до бюрото и подаде паспорта му на ниския, набит заместник по имиграционните въпроси. Жената хвърли последна ослепителна усмивка на Брендън и излезе през вратата, като я затвори след себе си.

— Господин Брендън Патрик Пиер Префонтен — каза служителят, като гледаше паспорта му.

— Не че има някакво значение — каза любезно Патрик, но с авторитет, — но обикновено господин се замества със „съдия“. Не вярвам, че това е важно при тези обстоятелства. Или може би е — вече не знам. Нима някой от моите служители е допуснал някаква грешка? Ако е така, ще ги накарам всичките да долетят, за да се извинят.

— О, не, сър… господин съдия, съвсем не — отвърна униформеният служител, препасан с широк колан, като говореше с ясно доловим английски акцент. Той стана от стола и протегна ръка през бюрото. — Всъщност, може да се окаже, че аз съм допуснал грешка.

— Е, хайде, полковник, на всички ни се случва понякога. — Брендън стисна ръката на служителя. — В такъв случай вероятно бих могъл да си тръгна. Трябва да се срещна с някого.

— Точно така каза и той!

Брендън пусна ръката му.

— Моля?

— Може би трябва да ви помоля… За дискретност, разбира се.

— Не ви разбирам. Бихте ли се изяснили, моля?

— Ясно ми е, че спазването на тайната — продължи служителят, — е от особена важност. Това ни беше обяснено, но винаги, когато можем да помогнем, ние се опитваме да бъдем в услуга на Короната.

— Изключително похвално, бригаден генерал, но се опасявам, че не ви разбирам.

Служителят снижи глас, макар това да бе излишно.

— Тази сутрин пристигна един голям човек, знаете ли това?

— Уверен съм, че на вашия красив остров пристигат много забележителни мъже.

— Спазването на тайната, а?

— Точно така — съгласи се бившият затворник и съдия. — Може ли да говорите по-ясно?

— Е, добре, той каза, че ще се срещне с някого, негов сътрудник, с когото трябва да се консултира, но след посрещането в съвсем тесен кръг — без никаква преса, разбира се, бе отведен към чартърния самолет, който отлетя за острова му. Очевидно не е успял да се срещне с лицето, с което трябваше да се види поверително. Сега по-ясен ли съм?

— Като бостънското пристанище по време на буря, генерале.

— Много добре. Разбирам ви напълно — тайната… Затова целият ни персонал е сигнализиран, че може би приятелят на големия човек ще го потърси тук, на летището и то дискретно.

— Разбира ce.

— Тогава се сетих за друга възможност — каза служителят и в гласа му се долавяше триумф. — Да предположим, че приятелят на големия човек също ще пристигне на нашия остров, за да се срещне с него.

— Умно.

— Не е лишено от логика. Дойде ми наум да поискам митническите декларации на пътниците от всички пристигащи самолети, като, разбира се, се съсредоточих на пътуващите в първа класа.

— Изключителна прецизност. И избрахте мен?

— Името, добри ми човече! Пиер Префонтен!

— Покойната ми благочестива майка без съмнение би се обидила, задето пренебрегнахте „Брендън Патрик“. И ирландците, подобно на французите, са особено чувствителни на такива неща.

— Но въпросът беше във фамилното име. Веднага го разбрах!

— Така ли?

— Пиер Префонтен!… И Жан Пиер Фонтен. Аз съм експерт по имиграционните процедури и съм изучавал различните методи в много страни. Вашето собствено име е един интересен пример, многоуважаеми господин съдия. Имигрантските вълни са следвали една след друга в Съединените щати — гърнето, в което са се претопили различни нации, раси и езици. По време на този процес имената са се променяли, комбинирани или просто са били грешно записвани от армията объркани, претоварени служители. Но често корените им оцелявали и такъв е и вашият случай. Фамилното име Фонтен станало в Америка Префонтен и сътрудникът на големия човек всъщност е един уважаван член на американския клон!

— Наистина изключително — промърмори Брендън, поглеждайки към служителя, като че ли очакваше в стаята да нахлуят няколко санитари с усмирителна риза. — Но не е ли възможно това да е просто едно съвпадение? Фонтен е едно доста срещано име в цяла Франция, а доколкото знам Префонтен са били съсредоточени най-вече в Елзас и Лотарингия.

— Да, разбира се — каза заместник-директорът и отново снижи глас, като може би му се искаше и да намигне. — И все пак, без каквото и да е предварително уведомяване изведнъж се обаждат от Ке д’Орсе в Париж, после от външното министерство в Лондон с куп инструкции — очаква се да падне от небето един голям мъж. Приемете го с уважение, отведете го без много шум в някой отдалечен курорт, известен с дискретността си — това също е изключително важно. На човека трябва да бъде осигурено пълно спокойствие… И все пак големият войник е неспокоен — трябва да се срещне поверително със свой сътрудник, когото не успява да намери. Може би този голям мъж има свои тайни — знаете, че е така с всички големи мъже.

Изведнъж хилядите долари в джобовете на Префонтен му се сториха много тежки. Вашингтонската операция Четири нула в Бостън, Ке д’Орсе в Париж, външното министерство в Лондон, това, че Рандълф Гейтс в пристъп на очевидна паника се раздели съвсем ненужно с една доста голяма сума пари. Картина, в която нещата се подреждаха странно, като най-странното от всичко бе присъствието в нея на уплашения, безскрупулен адвокат Гейтс. Участваше ли той във всичко това или той бе просто негово разклонение? Какво означаваше то?

— Вие сте един изключителен човек — каза бързо Брендън, като изтика на заден план мислите си. — Вашата проницателност е повече от изключителна, но, надявам се, разбирате, че поверителността е особено важна.

— Това е достатъчно, уважаеми господин съдия! — възкликна заместник-директорът. — Само ще допълня, че може би ще е добре вашата оценка на способностите ми да стигне до моите началници.

— Те ще научат това, уверявам ви… Къде точно отиде моят не много далечен и толкова изтъкнат братовчед?

— На един от малките външни острови, където хидропланите кацат на водата. Казва се Транкуилити, а името на курорта е Транкуилити Ин.

— Ще получите лична благодарност от вашите началници, бъдете сигурен.

— А аз лично ще ви освободя от митническите формалности.

Брендън Патрик Пиер Префонтен излезе объркан в терминала на летище „Блакбърн“ с куфара си от лакирана кожа. Объркан? По дяволите, той беше зашеметен! Не можеше да реши дали да хване следващия самолет за Бостън или… Очевидно краката му взеха решение вместо него. Разбра, че отива към едно гише под голяма морско синя табела с бели букви: ПОЛЕТИ МЕЖДУ ОСТРОВИТЕ. „Няма да стане нищо, ако поразпитам“ — разсъди той. А после щеше да си купи билет за следващия полет за Бостън.

На стената зад гишето имаше списък на прилежащите „Външни острови“, до който бе по-голямата колона с имената на добре познатите острови Лийуд ъри Уиндуърд, като се започне от Сейнт Китс и Невис и се стигне на юг до Гренъдийз. Транкуилити се намираше между Канада Кей и Тартъл Рок. Двама млади служители — една чернокожа жена и рус мъж, разговаряха тихо. Момичето се приближи.

— Мога ли да ви помогна, сър?

— Не съм много сигурен — отвърна колебливо Брендън. — Разписанието ми е твърде неустановено, но май се оказа, че имам приятел на остров Транкуилити.

— В хотела ли, сър?

— Да, очевидно. Дълго ли се пътува дотам?

— Ако времето е ясно, не повече от петнадесет минути. Но не съм сигурна дали ще има полет преди утре сутринта.

— Разбира се, че ще има, момичето ми — прекъсна я млад мъж с малки златни крилца, прикрепени на бялата риза. — Ще тръгна съвсем скоро с някои стоки за Джони Сейнт Джей — добави пилотът и пристъпи напред.

— Но той няма планиран полет за днес.

— Отпреди час вече има. Спешен.

В този момент и при тези думи очите на Префонтен се спряха с учудване на двете купчини кашони, които се движеха бавно по багажната лента на полетите между островите към външната товарна зона. Дори да бе имал време да спори сам със себе си, вече знаеше, че решението е взето.

— Бих желал, ако е възможно, да купя билет за този полет — каза съдията, като гледаше как изчезваха кутиите с бебешки храни „Гербърс“ и пелени „Памперс“ среден размер.

Беше намерил непознатата жена с малкото дете и бебето.

8

Няколко обикновени проверки във федералната комисия по търговията потвърдиха факта, че нейният председател Албърт Армбрустър наистина страда от язва и високо кръвно налягане и по нареждане на лекаря излиза от министерството и се връща в къщи всеки път, когато се почувства неразположен. Затова Алекс Конклин му телефонира след неговия доста обилен обяд, както бе научил, за да го „осветли“ по последното развитие на кризата в „Медуза“. Както и при предишното си позвъняване, което завари Армбрустър под душа, Алекс, без да си казва името, съобщи на разтревожения председател, че един човек ще се свърже с него в министерството или вкъщи. Ще му се представи просто като Кобра. („Използвай всички банални, но силно въздействащи думи, които ти дойдат наум“ — наставляваше го Конклин). Самият Армбрустър бе инструктиран да не се обажда на никого — заповед от „Шести флот“.

— Мили Боже!

И така, Албърт Армбрустър позвъни за колата и бе откаран до дома си в пълен душевен смут. Само че неприятностите му не свършиха дотук — чакаше го Джейсън Борн.

— Добър ден, господин Армбрустър — любезно изрече непознатият, след като председателят едва се измъкна от лимузината си.

— Да, какво? — незабавно, но несигурно се отзова Армбрустър.

— Просто ви казах „добър ден“. Казвам се Саймън. Запознахме се преди четири години, на приема в Белия дом в чест на Обединеното командване…

— Не съм бил там — прекъсна го натъртено председателят.

— Така ли? — Непознатият вдигна учудено вежди. Гласът му беше все така любезен, но с явна нотка на съмнение.

— Господин Армбрустър — шофьорът беше затворил вратата и сега вежливо се обръщаше към председателя, — ще имате ли нужда…

— Не, не — прекъсна го Армбрустър. — Свободен сте — днес повече няма да ми трябвате.

— А утре по същото време ли, господине?

— Да, утре — освен ако не ви наредят нещо друго. Не съм добре, най-напред проверете в министерството.

— Добре, господине.

Шофьорът докосна козирката на фуражката си и отново седна зад волана.

— Съжалявам да го чуя — каза непознатият, който не помръдна от мястото си, докато шофьорът запали колата си и се отдалечи.

— Какво?… А, вие ли сте? Никога не съм бил в Белия дом на онзи проклет прием.

— Вероятно съм сбъркал…

— Както и да е, приятно ми беше, че се видяхме — изрече Армбрустър и забърза към стъпалата, които водеха към къщата му в Джорджтаун.

— И все пак съм сигурен, че адмирал Бъртън ни запозна.

— Какво? — извърна се бързо председателят. — Какво казахте?

— Губим време — продължи Джейсън Борн, а любезността бе изчезнала от гласа и лицето му. — Аз съм Кобра.

— О, Боже! Болен човек съм… — Армбрустър завъртя глава наляво-надясно, за да огледа прозорците и вратата на къщата.

— Още по-зле ще се почувствате, ако не си поговорим — добави Джейсън, като проследи погледа на председателя. — Тук ли да влезем? В дома ви?

— Не! — извика Армбрустър. — Тя само ми бърбори на главата и иска да знае всичко за всички, а после ходи и дрънка щяло и нещяло из целия град, като на всичкото отгоре и прибавя от себе си.

— Предполагам, че говорите за жена си.

— Всички са такива! Не знаят кога да си затварят проклетите усти.

— Умират да бърборят.

— Какво?…

— Нищо, нищо. Колата ми е в края на пряката. Какво ще кажете за една разходка?

— Нищо против. Ще се отбием в аптеката в края на улицата. Ще си взема лекарството… Кой, по дяволите, сте вие?

— Казах ви вече — отвърна Борн. — Наричат ме Кобра. Змия.

— Божичко! — прошепна Албърт Армбрустър.

Аптекарят изпълни рецептата. Без да се бави, Джейсън подкара към бара, който беше избрал преди час. Вътре бе тъмно и пълно със сенки, сепаретата бяха големи, преградните стени — високи и предпазваха от любопитни погледи. Атмосферата беше от значение, тъй като Борн искаше да гледа втренчено в очите на председателя, когато му задава въпроси, а собствените му очи щяха да бъдат студени като лед, настоятелни… заплашителни. Делта се бе върнал, Каин отново бе тук; Джейсън Борн владееше положението, Дейвид Уеб бе напълно забравен.

— Трябва да се подсигурим — заяви тихо Кобра, след като им сервираха напитките. — В смисъл, че ако искаме да ограничим загубите, трябва да знаем в каква степен всеки от нас може да нанесе вреда под въздействието на психотропни вещества.

— Това пък какво означава? — запита Армбрустър, като гаврътна половината си джин-тоник, присви се от болка и се хвана за стомаха.

— Наркотици, химически вещества, серуми за измъкване на истината.

— Моля?

— Това не са ви обичайните игрички — заяви Борн, като си спомни думите на Конклин. — Трябва да се погрижим за сигурността на всичките ни бази, защото в тези случаи конституционните права не важат.

— А вие кой сте? — Председателят на федералната търговска комисия се оригна и допря чашата до устните си. Ръката му трепереше. — Нещо като самотният отмъстител? Един вид, който знае много — ще умре?

— Не ставайте смешен. Такова нещо би имало съвсем обратен резултат. Това само би насочило по следите тези, които искат да ни разкрият.

— Тогава какво имате предвид?

— Да спасим живота си, което включва и репутацията, и начина ни на живот.

— Какъв хладнокръвен негодник сте! Как ще постигнем това?

— Ами да вземем вашия случай… Както сам казахте, не сте здрав. Можете да се пенсионирате по лекарска препоръка, а ние, „Медуза“, да се погрижим за вас. — Въображението на Джейсън заработи, като сновеше между реалността и фантазията и се опитваше бързо да намери думите, които Алекс му бе препоръчал. — Известно е, че сте богат, затова можем да купим на ваше име една вила или някой карибски остров, където ще бъдете в пълна безопасност. Никой няма да достигне до вас, никой няма да говори с вас, освен ако вие не пожелаете. Това означава предварително подготвени интервюта — безобидни или дори с гарантирани благоприятни резултати. Всичко това е напълно възможно.

— Доста стерилно съществуване, по мое мнение — отбеляза Армбрустър. — Аз и оная бъбрица съвсем сами? Ще я убия.

— Нищо подобно — продължи Кобра — Ще има непрекъснати забавления. Ще си подбирате гости, които ще бъдат превозвани до вас със самолети. Също и други жени — по ваш избор или подбрани от хора, които уважават предпочитанията ви. Животът ви няма да се промени кой знае колко — ще има някои неудобства, но също така и някои приятни изненади. Възможно е да бъдете защитен, недосегаем — а това значи същото за нас, останалите… Но както казах, тази възможност е чисто хипотетична на този етап. В моя случай обаче е необходимост, защото малко са нещата, които не знам. Заминавам след няколко дни. Дотогава трябва да реша кой да остане и кой да замине… Какво знаете вие, господин Армбрустър?

— Не участвам в ежедневни операции, разбира се. Занимавам се с общата картина. Също като другите получавам кодиран телекс от Цюрих с вноските от компаниите, върху които печелим контрол — май това е всичко.

— С тези приказки не можете да заслужите вилата.

— Да пукна, ако изобщо искам вила, а и така да е, сам ще си я купя. В Цюрих имам около сто милиона американски долара.

Борн овладя удивлението си и се взря в председателя.

— На ваше място не бих го разправял.

— Да не мислите, че ще ида да го кажа някому? Може би на бъбрицата?

— Колко души от останалите познавате лично? — запита Кобра.

— Практически никого от персонала, но това значи, че и те не ме познават. Дявол го взел, те никого не познават… Та като заговорихме за това, да ви кажа, че и за вас не съм чувал нищо. Предполагам, че работите за началството и ми казаха да ви очаквам, но не ви познавам.

— Бях нает при много специални условия. Всички обстоятелства около мен са строго поверителни.

— Както казах, представях си…

— Какво знаете за „Шести флот“? — прекъсна го Борн и смени темата.

— Виждаме се от време на време, но не мисля, че сме разменили повече от десет думи. Той е военен. Аз съм цивилен — съвсем цивилен.

— Едно време не бяхте. Когато всичко започна.

— Не бях, ама какво от това? Униформата не прави войника и мен не можа да ме направи.

— Ами онези двамата генерали — единият в Брюксел, а другият в Пентагона?

— Те си бяха от кариерата и си останаха такива. Аз не бях и се махнах.

— Трябва да очакваме изтичане на информация, слухове — почти безцелно подхвърли Борн с блуждаещ поглед. — Но не можем да позволим и най-малкия намек за военна ориентация.

— Искате да кажете нещо в стил „хунта“?

— Никога! — натърти Борн, като отново се втренчи в Армбрустър. — Такова нещо би предизвикало вихрушка.

— Забравете това! — прекъсна го с гневен шепот председателят на Федералната комисия по търговията. — „Шести флот“ както го наричате, се свързва с големите само тук и само защото това е удобно. Той е адмирал от плът и кръв с безупречно досие и с голямо влияние на местата, където ни е необходимо, но това е във Вашингтон, а не някъде другаде.

— И двамата сме наясно по въпроса — натърти Джейсън, като се опитваше да скрие смущението си, — но някой, който е бил под прикритие повече от петнадесет години, си гласи собствен сценарий и корените му са в Сайгон — военен окръг Сайгон.

— Може и да се основава на нещо от Сайгон, но съвсем сигурно е, че не е останало там. Войничетата не можаха да го използват пълноценно и всички го знаят… Но разбирам мисълта ви. Вие свързвате пентагонските клечки с всички нас, после улиците се пълнят с млади радикали, а онези милозливи педерасти от Конгреса започват да печелят успех след успех. Изведнъж се оказва, че се е отворила работа на поне десетина подкомисии за решаването на тези проблеми.

— Което ние не можем да допуснем — добави Борн.

— Съгласен съм — — каза Армбрустър. — — Напредваме ли вече в научаването на името на онова копеле, дето си гласи собствен сценарий?

— Напредваме, но сме още далеч. Бил е свързан с Лангли, но не ни е известно на какво ниво.

— Лангли? За Бога, та нали имаме наш човек там. Той може да се намеси и да разбере кой е онзи кучи син.

— Десоул ли? — попита простичко Кобра.

— Точно така. — Армбрустър се наведе напред. — Наистина са малко нещата, които не знаете. Тази връзка е много дискретна. Та какво казва Десоул?

— Нищо, не можем да се доближим до него — отвърна Джейсън, а умът му бясно работеше, за да измисли достоверен отговор. Твърде дълго беше Дейвид Уеб. Конклин беше прав — вече не мислеше достатъчно бързо. И изведнъж думите потекоха — част от тях бяха истина — опасна, но достоверна, а той не можеше да си позволи да не бъде достоверен. — Той мисли, че го наблюдават и че трябва да се държим настрани от него, да не го търсим, докато не ни каже.

— Какво се е случило? — Председателят стисна чашата, а очите му се бяха изцъклили и гледаха неподвижно.

— Някаква „бурмичка“ научила, че Тигартън в Брюксел има факсов код за директен достъп до Десоул, който заобикаля рутинното движение на поверителните документи.

— Глупави войничета! — изсъска Армбрустър. — Само да им дадат някоя златна нашивка и започват да се кипрят като дебютантки в обществото и да искат всяка нова играчка, която видят!… Факсове, кодове за достъп! Мили Боже, той сигурно е натиснал грешни клавиши и е набрал номера на Националната асоциация за подпомагане на развитието на цветнокожите.

— Десоул каза, че си подготвя прикритие и че може да се оправи, но не е моментът да тръгне да обикаля и да задава въпроси, особено пък в тази област. Без много шум ще провери каквото може и ако узнае нещо, ще се свърже с нас, но ние не бива да го търсим.

— Не ви ли дойде наум, че онова скапано войниче ще ни постави в неудобно положение? Ако не беше онзи глупак с неговия код за достъп, нямаше да имаме проблеми и всичко щеше да е наред.

— Да, но той съществува и проблемът — по-точно кризата, няма да се уреди — безизразно изрече Борн. — Повтарям — трябва да се подсигурим. Някои от нас трябва да заминат — да изчезнат поне за малко. За доброто на всички ни.

Председателят на федералната комисия по търговията се облегна, лицето му бе навъсено и неприветливо.

— Нека ви кажа нещо, Саймън, или както ви е там името. Изваждате от играта не когото трябва. Ние сме бизнесмени и някои от нас са достатъчно богати или достатъчно себични, а може да имат и друга причина, за да искат да служат на правителството срещу заплащане. Но на първо място сме бизнесмени и имаме инвестиции навсякъде. Освен това сме назначени, а не избрани, а това означава, че никой не очаква разкриване на подробности от финансовата ни дейност. Разбирате ли какво имам предвид?

— Не съвсем — отвърна Джейсън и моментално го обзе тревога, че губи контрол, че вече не може да заплашва. „Твърде дълго бях извън играта…“, а Албърт Армбрустър не е глупак.

Джейсън премина първото ниво на паниката; вече разсъждаваше по-хладно и много по-аналитично.

— Какво имате предвид? — запита той.

— Да се отървем от войничетата. На тях купете вили или карибски острови и ги махнете оттук. Създайте им по един малък двор и ги оставете да играят на крале. И без това само за това ги бива.

— Да действаме без тях ли? — попита Борн, като се опита да скрие учудването си.

— Точно така. Само да се чуе нещичко за офицерските големци и сме загазили яко. Всичко е по „шапката“ на военнопромишления комплекс, който бих нарекъл „военнопромишлено съзаклятие“. — Армбрустър отново се наведе над масата. — Нямаме повече нужда от тях! Отървете се от тях!

— Възраженията може да са много силни…

— Няма начин. Хванали сме ги натясно!

— Трябва да обмисля.

— Няма нищо за мислене. След шест месеца ще държим под контрол всичко, което ни е необходимо в Европа.

Джейсън Борн се втренчи в председателя на Федералната комисия по търговията. „За какъв контрол става дума?“ — помисли той. „С каква цел? Защо?“

— Ще ви откарам до вас — каза той.

— Свързах се с Мари — Конклин говореше от апартамента на ЦРУ във Вирджиния. — Тя е в хотела, а не в къщата ви.

— Как така? — попита Джейсън от телефонната будка на бензиностанцията в покрайнините на Манасас.

— Не ми обясни… Или обядваха, или се приготвяха за сън — един от тези моменти, когато майките не говорят много свързано. Чувах децата около нея. Доста шум вдигаха, приятелю.

— Какво ти каза, Алекс.

— Май зет ти е пожелал така. Не се впусна в подробности, но не звучеше като някоя изтормозена майка, а си беше напълно нормалната Мари, която познавам и обичам — а това означава, че искаше само за теб да й говоря.

— И ти й каза, че съм добре, нали?

— Разбира се! Казах й, че си се укрил и те пазят, че си се заровил да четеш някакви компютърни разпечатки — което донякъде е вярно.

— Джони сигурно е говорил с нея. Тя му е обяснила какво се е случило и той ги е преместил в специалния си бункер.

— В какво?

— Май никога не си виждал Транкуилити Ин, нали? Честно казано, не си спомням дали си бил там.

— С Панов сме разглеждали само плановете на хотела и мястото, където щеше да се строи, но това беше преди четири години. Оттогава не сме ходили там, поне аз. Никой не ме е канил.

— Това просто ще го отмина, защото имаш постоянна покана от момента, в който взехме мястото… Поне знаеш, че е на брега и единственият начин да стигнеш до там, освен по вода, е един черен път с толкова много камъни, че никоя нормална кола не може да го мине два пъти. Всичко се доставя със самолети или лодки. Почти нищо не се донася от града.

— Освен това брегът се патрулира — прекъсна го Конклин. — Джони не поема никакви рискове.

— Затова ги изпратих при него. Ще й се обадя по-късно.

— А при теб как е? — попита Алекс. — Какво ще кажеш за Армбрустър?

— Да речем така — поде Борн, като вдигна очи към белия пластмасов таван на телефонната будка. — Как ще приемеш изказването на човек, който притежава сто милиона американски долара в цюрихски банки, че „Медуза“ от военен окръг в Сайгон, подчертавам „военен“, трябва да се отърве от военните, защото „Медуза“ не се нуждае повече от тях?

— Просто няма да повярвам — възрази тихо, с изпълнен със съмнение глас пенсионираният разузнавач. — Не може да ти е казал такова нещо.

— Напротив. Дори ги нарече „войничета“, но това не беше мил стих в тяхна чест. Буквално отрече адмиралите и генералите, нарече ги дебютантки със сърмени нашивки, които искат всяка нова играчка в магазините.

— Някои от сенаторите в Комисията по въоръжените сили биха се съгласили с тази оценка — съгласи се Алекс.

— Това не е всичко. Когато му напомних, че „Медуза“ произлиза от Сайгон, и то военен окръг Сайгон, той се изказа съвсем недвусмислено, че това може и да е така, но е сигурно, като смъртта, че не е останала там, защото, тук цитирам дословно, „войничетата не са могли да я използват пълноценно“.

— Това е провокационно изявление. Каза ли ти защо според него не са я използвали както трябва?

— Не, но не го и попитах. Предполагаше се, че знам отговора.

— Бих искал да е така. Все по-малко ми харесва това, което чувам. Толкова е противно… Как стана дума за стоте милиона?

— Казах му, че „Медуза“ може да му купи вила, някъде в чужбина, където не могат да го открият, ако по наша преценка се наложи това. Той не изглеждаше заинтересуван и каза, че ако иска може и сам да си я купи. Имал сто милиона американски долара в цюрихски банки. Предполагаше, че и това ми е известно.

— Това ли е всичко? Някакви си сто милиона?

— Не съвсем. Съобщи ми още, че като всички останали всеки месец получава кодиран телекс от банките в Цюрих със сведения за влоговете му. Очевидно е, че растат.

— Голямо, грозно и все по-голямо — добави Конклин. — Нещо друго? Не че не ми стига това, което чух. Достатъчно ме уплаши.

— Още две неща остават. И по-добре се запаси с кураж… Армбрустър каза, че заедно с телекса за влоговете получава и списък на компаниите, върху които са установили контрол.

— Какви компании? Какво е имал предвид?

— Ако бях попитал, жена ми и децата вероятно трябваше да присъстват на семейна литургия, но без ковчег, защото просто нямаше да съм там.

— Имаш и още да ми казваш, нали?

— Нашият знаменит председател на Федералната комисия по търговията каза, че вездесъщите „ние“ можем да контролираме всичко, което пожелаем, в Европа… Алекс, за какъв контрол става дума? В какво сме се забъркали!

Последва дълго мълчание. Джейсън Борн не го прекъсна. На Дейвид Уеб му се искаше да изкрещи, но нямаше смисъл — той вече не съществуваше. Конклин отново заговори.

— Мисля, че сме се забъркали в нещо, с което не можем да се справим — каза едва доловимо той. — Не можем да запазим за себе си тази информация. Тя трябва да иде по-нагоре, Дейвид.

— По дяволите! Не говориш на Дейвид! — Борн не повиши глас, въпреки че кипеше от гняв. Тонът му беше достатъчно изразителен. — Това няма да го съобщаваме никъде, докато не кажа, че може, а не е сигурно дали изобщо ще го кажа. Разбери ме, не дължа никому нищо, а най-вече на ония, които ни местеха като пионки и ме лашкаха насам-натам — мен и жена ми — само за да получат някакви отстъпки и то при положение, че залагаха нашия живот и живота на децата ни. Възнамерявам да използвам всичко, което узная, само за едно-единствено нещо: да измъкна Чакала от леговището му и да го убия, за да можем да излезем от ада на личния си живот и да продължим да живеем. Сега знам, че това е начинът. Армбрустър говореше решително и сигурно си е такъв, но под обвивката си бе изплашен. Всички са изплашени, паникьосани, както казваш и си прав. Подари им Чакала, а то е решение, което не могат да откажат. Подари на Карлос клиент — богат и влиятелен като сегашната „Медуза“ и той няма да може да устои: спечелил е уважението на световните баровци, а не само на измета на обществото й на фанатиците отляво и отдясно… Не заставай на пътя ми, недей, за Бога!

— Заплашваш ме, нали?

— Престани, Алекс! Не искам да си говорим по такъв начин!

— Но току-що го направи. Връщаш си за това, което стана в Париж преди тринадесет години, а? Само че този път ти ще ме убиеш, защото сега аз съм този, който няма спомени за това, което ние сторихме на теб и Мари.

— Но там e семейството ми! — извика Дейвид Уеб с напрегнат глас. На челото му изби пот, очите му се насълзиха. — Те са на хиляди километри далеч от мен и се крият. Иначе не може и да бъде, защото не искам да рискувам да им навредят по някакъв начин! Да ги убият, Алекс, защото това ще стори Чакала, ако ги открие. Тази седмица са на острова, а следващата? На колко още хиляди километри оттук? А след това къде ще отидат? Ние къде ще отидем? Като имаме предвид това, което знаем в момента, не можем да спрем на едно място — той е по петите ми. Този проклет психопат е по петите ми и всичко, което знам за него, ми подсказва, че иска само да убива. Егото му го иска, а това касае семейството ми! Не, не ме товари с неща, които не ме интересуват и които противоречат на интересите на Мари и децата — поне това ми дължиш.

— Чувам те — каза Конклин, — и се чудя дали си Дейвид или Джейсън Борн. Така да е, няма да повтаряме събитията от Париж, но трябва да действаме бързо и сега се обръщам към Борн. Какво ще правим сега? Къде си?

— Струва ми се на десетина километра от дома на генерал Суейн — отвърна Джейсън, като си поемаше дълбоко дъх и потискаше мигновената болка. Хладнокръвието му се възвръщаше. — Обади ли се вече?

— Преди два часа.

— Все още ли съм Кобра?

— Защо не? Това е змия.

— И аз така казах на Армбрустър. Не му хареса.

— На Суейн още по-малко ще му хареса, но усещам нещо, макар че не мога да го формулирам точно.

— Какво имаш предвид?

— Не съм сигурен, но ми се струва, че е подчинен някому.

— В Пентагона? На Бъртън ли?

— Струва ми се, но не знам със сигурност. Беше се почти вцепенил и реагираше, като че ли беше само наблюдател — някой, който участва, но не е в центъра на играта. Няколко пъти се изпусна и каза: „Трябва да помислим по този въпрос“ и „Трябва да поговорим за това.“ Да поговори с кого? С него беседвахме на четири очи и както винаги предупредих, че не бива да споделя с никого. В отговор последва неубедителното „ние“, от което трябваше да предположа, че знаменитият генерал ще разговаря със себе си. Но на мен не ми минават тия.

— Нито пък на мен — съгласи се Джейсън. — Отивам да се преоблека. Дрехите ми са в колата.

— Какво?

Борн се полуизвърна в пластмасовата будка и хвърли поглед към бензиностанцията. Видя това, на което се надяваше — мъжка тоалетна отстрани на сградата.

— Ти каза, че Суейн живее в някаква голяма ферма на запад от Манасас…

— По-точно той го нарича ферма — прекъсна го Алекс. — Според съседите и данъчните агенти това е имение на двадесет и осем акра. Не е лошо за военен от кариерата, произлизащ от дребнобуржоазно семейство в Небраска, оженил се преди тридесет години за фризьорка от Хаваите, за когото се предполага, че е закупил имението си преди десетина години благодарение на твърде значително наследство от неизвестен благодетел — някакъв митичен заможен чичо, когото не можах да открия. Това ме заинтригува. Суейн оглавяваше интендантството в Сайгон и снабдяваше „Медуза“… Какво общо има домът му с твоите дрехи?

— Искам да се разходя. Ще отида там по светло, за да видя как се вижда от пътя, а когато се стъмни, ще му направя неочаквано посещение.

— Това ще има ефект, но защо ти трябва да ходиш нагоре—надолу?

— Обичам фермите. На такава голяма площ са и са толкова обширни, че не мога да си представя как един професионален воин, който знае, че без предупреждение могат да го преместят накрай света, би се обвързал с такава голяма инвестиция.

— Моите аргументи бяха същите, само че аз се интересувах от начина, а не от причината. Твоят подход може да се окаже по-интересен.

— Ще видим.

— Внимавай. Може да има сигнална уредба, кучета или нещо подобно.

— Готов съм — отвърна Джейсън Борн. — Купих си някои неща, след като напуснах Джорджтаун.

Лятното слънце висеше ниско на западното небе, когато Джейсън намали скоростта на взетата под наем кола и наклони сенника, за да не бъде заслепен от жълтото огнено кълбо. То скоро щеше да се скрие зад планината Шенандоа. Здрачът вече се спускаше и предвещаваше идването на мрака. А Джейсън жадуваше за тъмнината — тя бе негов приятел и съюзник. Мрак, в който се движеше бързо, със сигурни крака и напрегнати ръце, долавящи като сензори преградите, които природата поставяше на пътя му. В миналото джунглите го бяха приели дружелюбно, защото знаеха, че макар да беше неканен гост, той ги уважаваше и приемаше като част от себе си. Той не се боеше от джунглата. Чувстваше се като едно цяло с нея — така, както щеше да бъде и сред гъстата дъбрава около имението на генерал Норман Суейн.

Основната сграда се намираше на разстояние колкото две футболни полета встрани от селския път. Ограда от колове разделяше входа от изхода — залостени железни врати, които гледаха към алеята за коли във форма на подкова. Изобилната растителност — високи дървета и шубраци, беше естествено продължение на оградата. Липсваха само караулни помещения.

Спомените му се върнаха към Пекин, Китай и резервата за птици, където бе примамил един убиец, представящ се за Джейсън Борн. Там имаше караулно помещение и групи въоръжени караули в гъстата гора… и един луд — палач, начело на армия от убийци, най-изявеният от които бе самозваният Джейсън Борн. Той бе проникнал в този смъртоносен резерват, бе извадил от строя малкия автомобилен парк от камиони и коли с помощта на ножчето си, с което беше срязал всички гуми, а после бе отстранил всички патрули в гората на Юн Шан. След това се бе добрал до осветения от фенерче пункт, където се беше събрала бригадата фанатици, начело с онзи арогантен маниак. Борн се чудеше дали днес би могъл да повтори това. Вече за трети път минаваше бавно с колата си покрай имението на Суейн. Очите му поглъщаха всичко, което можеше да се види. Оттогава бяха минали пет години, а от събитията в Париж — цели тринадесет. Опита се да оцени трезво действителността. Не беше вече онзи младеж от Париж, нито зрелият мъж от Хонконг, Макао и Пекин. Беше на петдесет и го усещаше. Само че нямаше защо да мисли непрекъснато за това. Трябваше да се съсредоточи над далеч по-важни неща, а и двадесетте и осем акра на имението на генерал Норман Суейн не бяха вековната гора на резервата Юн Шан.

Въпреки това, също както и сред първичната природа в околностите на Пекин, той отклони колата от селския път и навлезе във високата трева и храсталаците. Покри автомобила с клонки. Бързо спускащият се мрак щеше да довърши камуфлажа. Беше се преоблякъл в мъжката тоалетна на бензиностанцията: черни панталони, черен тесен пуловер с дълги ръкави, черни гуменки с дебели подметки. Работното облекло. Инструментариумът му, който беше закупил след като напусна Джорджтаун, се състоеше от ловджийски нож с дълго острие, двузаряден пневматичен пистолет в пластмасов кобур под мишницата, който безшумно изстрелваше парализиращи стрелички, две сигнални ракети, предназначени за закъсали шофьори, с които се привличаше вниманието на други шофьори, малък бинокъл „Цайс-Никон“ провесен на колана на панталоните, кожени ремъци и джобна ножица за тел, в случай че има метална ограда. Автоматичният пистолет, който бе получил от ЦРУ, висеше на колана му. Мракът дойде и Джейсън Борн навлезе в гората.

Бял облак от пръски избухна в кораловия риф и като че ли увисна пред тъмносиния екран на карибските океански вълни. Беше в този час на ранната вечер, когато дългият залез все още предстоеше, Транкуилити Ин се къпеше в преливащите се ярки тропически цветове, а сенките постоянно се променяха с неуловимото спускане на оранжевото слънце. Курортният комплекс Транкуилити Ин изглеждаше като изсечен от снагата на трите разположени един до друг скалисти хълма, които се издигаха над дългия плаж, притиснат от двете страни от огромни естествени коралови диги. Редиците розови вили с яркочервени керемидени покриви се простираха от двете страни на курортния център — голямо кръгло здание от масивни камъни и дебело стъкло. Всички вили гледаха към морето, към което водеха бели бетонни пътеки с ниско подстригани храсти и лампи от двете страни. Келнери в жълти летни сака тикаха колички за сервиране и предлагаха питиета, лед и сандвичи на гостите на комплекса, които седяха на балконите на вилите си и се наслаждаваха на вечерта. Когато сенките станаха по-забележими, на брега и на дългия кей се появиха и други хора. Те не бяха гости, нито обслужващ персонал. Това бяха въоръжените пазачи в тъмнокафяви тропически униформи. На коланите им висяха автоматични пистолети МАК-10. От другата страна на якетата им висеше по един малък бинокъл „Цайс-Никон“, с който се взираха в тъмнината. Собственикът на Транкуилити Ин беше решил, че репутацията му го задължава да има охрана.

На големия кръгъл балкон, на най-близката до централната вила, на инвалиден стол седеше възрастна жена. Тя отпиваше шампанско от чашата си и гледаше прехласнато великолепието на залеза. После докосна бретона на нескопосно боядисаната си червена коса и се заслуша в гласа на своя съпруг, който разговаряше със сестрата в стаята, а после в леките му приближаващи се стъпки.

— Мили Боже — каза тя на френски. — Май се понапих!

— Защо не? — попита куриерът на Чакала. — Точно тук му е мястото. Аз самият трудно вярвам на очите си.

— Все още не си ми казал защо Монсеньорът ни изпрати тук.

— Казах ти, че съм само куриер.

— Не ти вярвам.

— Повярвай. За него това е важно, а за нас е без значение. Просто се наслаждавай на живота, скъпа.

— Винаги ме наричаш така, когато избягваш обясненията.

— Тогава от опит трябва да си разбрала, че не бива да задаваш въпроси, нали така?

— Не е точно така, скъпи. Аз умирам…

— Нито дума повече!

— И все пак е истина. Не можеш да я скриеш от мен. Не се безпокоя за себе си — ще се отърва от болките. За теб се тревожа. Защото винаги се оказваш в по-лоша ситуация, отколкото заслужаваш, Мишел — не, не, ти си Жан-Пиер, не бива да забравям това… И все пак се безпокоя. Това място, това разкошно жилище, това внимание. Страхувам се, че ще платиш твърде скъпо за това, мили мой.

— Защо ми говориш това?

— Защото всичко е толкова великолепно, прекалено великолепно. Нещо не е в ред.

— Прекалено много се вживяваш.

— Не, ти се лъжеш прекалено лесно. Брат ми Клод винаги казва, че получаваш твърде много от Монсеньора. Един ден ще трябва да платиш за всичко това.

— Брат ти Клод е изкукуригал. Затова и Монсеньора му поверява само най-незначителни задачи. Ако го пратиш за вестник в Монпарнас, той ще се озове в Марсилия, без да знае как е стигнал дотам.

Телефонът във вилата иззвъня и прекъсна човека на Чакала. Той се обърна.

— Нашата нова приятелка ще се обади — каза той.

— Много е странна — рече старата жена. — Не й вярвам.

— Тя работи за Монсеньора.

— Наистина ли?

— Нямах време да ти обясня. Тя ще предава инструкциите му.

Униформената сестра се появи на прага. Светлокестенявата й коса беше опъната назад и прихваната в кок.

— Господине, търсят ви от Париж — каза тя. Големите й сиви очи изразяваха настойчивост, която не личеше в ниския й сдържан глас.

— Благодаря.

Куриерът на Чакала влезе и последва сестрата до телефона. Тя вдигна слушалката и му я подаде.

— Жан-Пиер Фонтен слуша.

— Бъди благословен, чадо Божие — прозвуча от няколко хиляди километра. — Всичко ли е наред?

— Напълно — отвърна възрастният човек. — Толкова е… великолепно, много повече, отколкото заслужаваме.

— Ще го заслужиш.

— Готов съм да ви служа по всякакъв начин.

— Ще ми служиш, като изпълняваш заповедите, които ти предава жената. Следвай ги точно, без никакво отклонение, ясно ли е?

— Разбира се.

— Бъди благословен.

Чу се изщракване и гласът изчезна.

Фонтен се извърна да каже нещо на сестрата, но тя вече беше отишла в другия край на стаята и отключваше чекмеджето на едно бюро. Той се приближи, като не откъсваше поглед от съдържанието му: чифт хирургически ръкавици, пистолет със заглушител, бръснач със сгънато острие.

— Това са ви инструментите — заяви жената и му връчи ключа. Безизразните й очи бяха впити в неговите. — Обектите ви са в последната вила на тази редица. Трябва да се запознаете с околността, като си правите дълги разходки по пътеката, както правят възрастните хора, за да подобрят кръвообращението си. Трябва да ги убиете. Преди това ще си сложите ръкавиците. Ще ги застреляте в главата. Задължително в главата. После ще им прережете гърлата…

— Света Богородице! На децата ли?

— Това са нарежданията.

— Но те са варварски!

— Да предам ли оценката ви?

Фонтен погледна към балкона, където в инвалидния стол седеше жена му.

— Не, разбира се, че не.

— Така и мислех… И последно. С кръвта на когото ви е най-удобно трябва да напишете на стената следното: „Джейсън Борн, брат на Чакала“.

— Мили Боже!… Ще ме хванат, нали?

— От вас зависи. Съгласувайте екзекуциите с мен и ще се закълна, че един прочут френски воин е бил в тази вила по това време.

— Време?… Колко е часът? Кога трябва да се свърши това?

— В течение на следващите тридесет и шест часа.

— А после?

— Можете да останете тук, докато жена ви умре.

9

Брендън Патрик Пиер Префонтен отново се изненада. Въпреки че нямаше резервация, управителят на Транкуилити Ин се отнасяше с него като гостуваща знаменитост, а само няколко мига след като Префонтен бе получил вила, му каза, че всъщност вече имал резервация и го попита дали е пътувал добре от Париж. Объркването трая известно време, тъй като не можеха да открият собственика на Транкуилити Ин и да се посъветват с него. Нямаше го нито в резиденцията, нито в другите сгради. Най-накрая служителят вдигна безпомощно ръце и бившият бостънски съдия бе отведен в покоите си — чудесна малка вила с изглед към Карибско море. Съвършено случайно Префонтен беше извадил една петдесетдоларова банкнота от джоба си и я беше връчил на управителя за неговата любезност. Префонтен моментално се превърна в човек, с чиито желания трябва да се съобразяват. Управителят щракна с пръсти, ръката му бързо разклати звънчето. Нищо не беше достатъчно великолепно за смаяния чужденец, който беше пристигнал с хидроплана от Монсера. Всъщност името му бе хвърлило всички на рецепцията на Транкуилити Ин в пълен смут. Възможно ли е такова съвпадение?… И все пак Губернаторът… По-добре е да се избегне по-голямата грешка — затова на човека трябваше да се намери вила.

Но дори след като Префонтен се настани и дрехите му бяха подредени в шкафа и скрина, безумието продължи. Получи бутилка изстудено шампанско с букет току-що набрани цветя и кутия белгийски шоколадови бонбони, но след малко се появи сконфузеният сервитьор, за да ги отнесе обратно с извинението, че били за друга вила на същия ред.

Съдията се преоблече в бермуди и потръпна при гледката на тънките си крака. После си сложи спортна памучна риза в убити цветове. Бели мокасини и бял каскет придадоха завършен вид на екзотичния му тоалет. Скоро щеше да се стъмни, а той искаше да се поразходи. Поради няколко причини.

— Знам кой е Жан Пиер Фонтен — каза Джон Сен Жак, като прочете името в книгата за посетители на рецепцията. — Това е онзи, за когото ми се обадиха от канцеларията на Губернатора, но кой, по дяволите, е Б. П. Префонтен?

— Знаменитият съдия от Съединените щати — заяви високият черен помощник-управител с подчертан британски акцент. — Моят чичо, заместник-директорът на имиграционната служба, ми се обади от летището преди два часа. За съжаление съм бил горе, когато е станало недоразумението, но нашите служители са постъпили правилно.

— Съдия ли? — запита собственикът на Транкуилити Ин, когато помощник-управителят го докосна по лакътя и му направи знак да се отдалечат от служителите на рецепцията. Застанаха настрана и Сен Жак продължи:

— Какво каза чичо ви?

— Че посещението на двамата ни изтъкнати гости трябва да бъде държано в тайна.

— Защо?

— Чичо ми беше много дискретен, но даде да се разбере, че е видял съдията да си купува билет за вътрешните линии на острова. Освен това си позволи да каже, че е бил прав и че съдията и френският герой от войната са свързани и ще искат да се срещнат по въпроси от огромно значение.

— Ако случаят е наистина такъв, тогава защо уважаемият съдия не е имал резервация?

— Има две възможни обяснения, сър. Според чичо ми, те трябвало да се видят на летището, но приемът на Губернатора им е попречил.

— А втората възможност?

— Може би в канцеларията на самия съдия в Бостън са допуснали грешка. Чичо ми смята, че е имало кратък разговор за служителите на съдията. Той казал, че те са склонни да правят грешки и ако са допуснали някоя с паспорта му, щял да ги докара всички, за да му се извинят на място.

— Значи съдиите в Щатите са много по-добре платени, отколкото в Канада. Имал е дяволски късмет, че имахме свободни места.

— Летен сезон е, сър. Обикновено се намират места през тези месеци.

— Не ми напомняй… Както и да е. Значи имаме двама знаменити роднини, които искат да се срещнат насаме, но го уреждат по много сложен начин. Може би трябва да се обадите на съдията и да му кажете коя е вилата на Фонтен. Или пък обратното — да се обадите на Префонтен, или както, по дяволите, е името му.

— Предложих на чичо да им направим тази услуга, но той твърдо настояваше нито да правим, нито да казваме каквото и да било. Според него всички велики мъже имат тайни и той не би искал да разкрива пред тях блестящите си умозаключения, освен ако те самите не го сторят.

— Не ви разбрах?

— Ако се обадим на съдията, той ще разбере, че тази информация може да идва само от чичо ми, заместник-директорът на имиграционната служба.

— За Бога, направете както сметнете за добре, аз си имам други грижи… За всеки случай удвоих патрулите по пътя и по брега.

— И пак няма да ни стигнат, сър.

— Преместих някои от тях настрани от пътеките. Знам кой е тук, но не знам кой би искал да влезе.

— Неприятности ли очакваме, сър?

Джон Сен Жак погледна заместник-управителя.

— Не веднага — отвърна той. — Току-що проверих всеки сантиметър от района и плажа. Между другото, ще отседнем със сестра ми и децата й във вила Двадесет.

Героят от Съпротивата, на име Жан Пиер Фонтен, крачеше бавно по циментовата пътека към последната вила, надвесена над морето. Поляната наоколо беше по-голяма, а ограждащите я шубраци — по-гъсти и по-високи. Беше предназначена за министър-председатели и президенти, мъже и жени с висок ранг на международния живот, които търсеха спокойствието на луксозното усамотение.

Фонтен стигна до края на пътеката, където се издигаше четирифутова стена с бяла мазилка, а под нея започваше склонът на обраслия с буйна растителност непроходим хълм, който се спускаше към бреговата ивица. Стената се простираше и в двете посоки, като опасваше хълма под балконите на вилите и служеше едновременно за ограничителна и защитна линия. За вила Двадесет се влизаше през розова врата от ковано желязо. Зад вратата възрастният човек видя момченце с бански гащета, което тичаше по поляната. След миг на прага на вилата се появи една жена.

— Хайде, Джейми! — извика тя. — Време е за вечеря.

— Алисън яде ли вече, мамо?

— Яде и вече спи, миличък. Сега няма да крещи на братчето си.

— Нашата къща ми харесва повече. Защо не се върнем у дома, мамо?

— Защото чичо Джон иска да сме тук… Лодките са тук, Джейми. Може да те вземе за риба или да се разходите, както през пролетната ваканция през април.

— Ама тогава си бяхме в нашата къща.

— Да, но и татко беше с нас…

— И беше толкова забавно, когато пътувахме с камиона!

— Хайде на вечеря, Джейми!

Майката и детето влязоха в къщата, а Фонтен потръпна при мисълта за заповедите на Чакала и за кървавите екзекуции, които се беше заклел, че ще изпълни. Изведнъж отново чу думите на детето: „Защо не можем да се върнем у дома, мамо?… Тогава си бяхме в нашата къща.“ И отговорът на майката: „Защото чичо Джон иска да сме тук… Да, но татко беше с нас тогава.“

Можеше да има безброй обяснения за краткия разговор, който беше подслушал, но Фонтен, повече от много други хора, имаше силно развито чувство за предупредителни сигнали, защото целият му живот бе изпълнен с тях. Старият човек беше доловил нещо и затова щеше да направи безброй нощни разходки, за да си „подобри кръвообращението“.

Той загърби стената и тръгна обратно по циментовата пътека. Беше толкова потънал в мислите си, че едва не се сблъска с мъж почти на неговата възраст, със смешен бял каскет и бели обувки.

— Извинете — рече непознатият и отстъпи.

— Pardon, monsieur! — възкликна смутеният герой на Франция, като несъзнателно премина на родния си език. — Je regrette… Вината е моя.

— Моля? — При думите на Фонтен очите на непознатия се разшириха за миг, като че ли го познаваше, но не искаше това да се разбере. — Няма нищо.

— Pardon, познаваме ли се, мосю?

— Струва ми се, че не — отвърна възрастният мъж със смешния каскет. — Но всички чухме, че между гостите е и един велик герой на Франция.

— Глупости. Неща, които сме правили през войната, когато бяхме много по-млади. Казвам се Фонтен. Жан-Пиер Фонтен.

— А аз… Патрик. Брендън Патрик…

— Приятно ми е да се запознаем, господине. — Мъжете си протегнаха ръце. — Чудесно място, нали?

— Прекрасно.

Фонтен имаше чувството, че непознатият продължава да го изучава, макар колкото и да бе странно, да избягваше да го гледа продължително време…

— Е, аз трябва да си продължа разходката — добави възрастният гост с новите бели обувки. — Нареждане на доктора.

— Moi aussi — каза Жан-Пиер, като нарочно говореше на френски. Това очевидно въздействаше по някакъв начин на непознатия. — Toujours le médecin à notre âge, n’est pas?[2]

— Съвсем вярно — отвърна възрастният мъж с кокалестите крака, кимна, махна с ръка, извърна се и тръгна бързо по пътеката.

Фонтен остана неподвижен, загледан в отдалечаващата се фигура. Знаеше какво ще се случи. Така и стана. Възрастният човек се спря и бавно се обърна. Очите им се срещнаха. Това беше достатъчно. Жан-Пиер се усмихна и тръгна по циментовата пътека към вилата си.

Още един предупредителен сигнал, при това много по-ужасен. Три неща бяха очевидни: първо, възрастният гост със смешния каскет говореше френски; второ, изпратен в Монсера; трето… в очите му се четеше знака на Чакала. Mon Dieu, колко типично за Монсеньора! Организира убийството, уверява се, че е извършено, а после премахва всички следи, които биха довели до разкриване на начините му на действие и по-конкретно — до личната му армия от старци. Ето защо сестрата беше казала, че след като изпълнят заповедите му, могат да останат в този рай, докато жена му умре. Щедростта на Чакала не беше толкова голяма, колкото изглеждаше. Смъртта на жена му, а и неговата собствена, беше вече насрочена.

Джон Сен Жак вдигна слушалката на телефона в кабинета си.

— Да?

— Те се срещнаха, сър! — съобщи развълнуваният помощник-управител.

— Кой се е срещнал?

— Великият мъж и знаменитият му роднина от Бостън. Щях да ви се обадя, но се беше получило някакво объркване с една кутия белгийски шоколадови бонбони…

— За какво ми говорите?

— Преди няколко минути ги видях през прозореца. Говореха си на пътеката. Уважаемият ми чичо, заместник-директорът, беше прав за всичко!

— Радвам ce.

— В канцеларията на Губернатора ще бъдат много доволни и съм сигурен, че за нас ще има благоприятни отзиви, както и за блестящия ми чичо.

— Браво на всички — изрече уморено Сен Жак, — Сега вече няма защо да се тревожим за тях, нали?

— Бих казал „не“ без да се замислям, сър… Само че в този момент виждам уважаемият съдия да бърза по пътеката. Смятам, че идва тук.

— Не вярвам да те ухапе. Вероятно иска да ти благодари. Прави, каквото ти каже. От сушата идва буря и ще имаме нужда от информацията на канцеларията на Губернатора, ако телефоните прекъснат.

— Аз лично ще изпълня всичко, което той пожелае, сър!

— Е, все пак всичко си има граници. Да не вземеш да му миеш и зъбите!

Брендън Префонтен прекрачи забързано прага на кръглото остъклено фоайе. Беше изчакал, докато възрастният французин влезе в първата вила, и чак тогава беше сменил посоката и се бе отправил към центъра на комплекса. Както често му се беше случвало през последните тридесет години, и сега трябваше да върви и да мисли бързо. Току-що беше извършил неизбежна, но глупава грешка. Неизбежна, защото не беше измислил предварително някакво фалшиво име, което да съобщи на рецепцията на Транкуилити Ин, в случай че е необходимо да се представи. И глупава — защото току-що се беше представил на героя от Франция под фалшиво име… Е, не глупава, защото близостта на имената им би довела до нежелани усложнения, що се касае до целта на пътуването му до Монсера. А тя беше проста — да изтръгне тайната за страха на Рандълф Гейтс, който го беше накарал да се раздели с петнадесет хиляди долара. А след като я научеше, може би щеше да спечели много повече. Глупаво щеше да бъде да не предприеме някаква предпазна мярка и затова дойде тук. Приближи се до високия строен мъж на рецепцията.

— Добър вечер, сър — почти изкрещя служителят, като накара съдията да се озърне и да забележи с облекчение, че във фоайето има само няколко души. — Ще се радвам да ви услужа по някакъв начин и разчитайте, че ще се справя безупречно!

— Разчитам най-напред, че ще говорите по-тихо, младежо.

— Добре, тогава ще шепна — каза едва чуто служителят.

— Какво казахте?

— Какво мога да направя за вас? — този път младежът говореше полугласно.

— Нека си говорим тихичко, искате ли?

— Разбира се. Оказвате ми такава чест.

— Така ли?

— Несъмнено.

— Много добре. Искам да ви помоля за една услуга…

— Всичко, което пожелаете!

— Ш-ш-шт!

— Естествено.

— Като много хора на моята възраст често забравям, разбирате ме, нали?

— Съмнявам се, че такъв мъдър човек като вас може да забрави каквото и да било.

— Както и да е. Пътувам инкогнито. Знаете ли какво значи това?

— Безспорно, сър.

— Регистрирах се под моето собствено име — Префонтен…

— Точно така — прекъсна го служителят. — Знам това…

— Сторих грешка. Моите служители и тези, които ще ме търсят, ще питат за „господин Патрик“ — това е средното ми име. Просто невинна хитрост, за да ме оставят да си почина малко.

— Разбирам — поверително се наведе към него служителят.

— Наистина ли?

— Разбира се. Ако се разчуе, че такава прочута личност като вас е сред гостите, едва ли ще можете да си починете. Освен това, трябва да се радвате на пълно уединение! Разбирам всичко, уверявам ви.

— Уединение ли? Боже…

— Аз лично ще променя името в книгата, господин съдия.

— Изобщо не съм споменавал, че съм съдия.

На лицето на служителя се изписа безкраен ужас.

— Просто ми се изплъзна от устата от желание да ви бъда полезен, сър!

— Да не би да е заради нещо друго или заради някой друг?

— Кълна ви се, че само собственикът на Транкуилити Ин е осведомен за поверителното естество на посещението ви, сър — прошепна служителят, като отново се наведе напред. — Всичко е строга тайна!

— Света Богородице, онзи глупак на летището…

— Моят проницателен чичо — продължи служителят, като изобщо не чу забележката, която Префонтен измърмори под носа си, — ми даде ясно да разбера, че ни е оказана голяма чест да служим на знаменити мъже, които имат нужда от пълна секретност. Той ми говори в този дух…

— Добре, добре, младежо, сега вече ми е ясно и ви благодаря за това, което вършите. Просто се погрижете да промените името на „Патрик“ и ако някой ме търси, независимо дали мъж или жена, дайте им това име. Мисля че се разбрахме, нали?

— Все едно си четем мислите, уважаеми господин съдия.

— Е, надявам се, че не чак дотам.

Само четири минути по-късно изтормозеният служител вдигна слушалката на звънящия телефон.

— Рецепцията — произнесе той така, като че ли произнасяше благословия.

— Обажда се господин Фонтен от вила Единадесет.

— Да, господине. Оказвате ми чест — всъщност на всички нас!

— Merci! Чудя се дали можете да ми помогнете. Преди около четвърт час на пътеката срещнах един очарователен американец. Горе-долу на моята възраст, с бял каскет. Помислих си дали да го поканя някой ден да пийнем нещо, но не съм сигурен дали съм чул правилно името му.

„Изпитва ме — помисли си помощник-управителят. — Великите мъже не само имат тайни, но имат грижата и за тези, които ги пазят.“

— Ако съдя по вашето описание, сър, бих казал, че сте се запознали с очарователния господ Патрик.

— А, да, май това беше името му. Името му е ирландско, но ми се струва, че е американец, нали?

— Много учен американец, сър, от Бостън, Масачузетс. Той е във вила Четиринадесет, третата на запад от вашата. Просто наберете седем-едно-четири.

— Много ви благодаря. Ако видите господин Патрик, предпочитам нищо да не му съобщавате. Както знаете, жена ми не е добре и затова трябва да го поканя, когато на нея й е удобно.

— Никога не бих споменал нищо, сър, освен ако не ми кажат да го сторя. Що се касае до вас и учения господин Патрик, ние следваме стриктно поверителните указания на Губернатора.

— Наистина ли? Това е много похвално… Adieu. „Справих се!“ — помисли си помощник-управителят, като затвори телефона. Великите мъже разбират от тънки намеци, а той беше показал такова умение, че блестящият му чичо щеше да го оцени високо. Веднага предположи, че става дума за Патрик, но, което е по-важно, беше използвал думата „учен“ с което имаше предвид — човек на науката или съдия. И накрая беше дал да се разбере, че няма да предприеме нищо, без да има указания от Губернатора. С финес беше спечелил доверието на великите мъже. Това беше невероятно преживяване и той трябваше да се обади на чичо си, за да сподели с него общия им триумф.

Фонтен седеше на ръба на леглото. Беше затворил телефона, но още стискаше слушалката. Не откъсваше поглед от жената на балкона, която седеше в инвалидния стол, а чашата вино бе на малка масичка до него. Виждаше профила на приведената й от болка глава… Болка! Целият този ужасен свят бе изпълнен с болка! И той имаше вина за това. Разбираше го и не очакваше пощада, но жена му нямаше нищо общо с това. Тя не беше част от договора. Неговият живот — да, но не и нейният; не, докато сърцето туптеше в крехкото й тяло. Non monseigneur. Je reiuse! Ce n’est pas le contrat![3]

И така, армията от старци на Чакала се бе разпростряла до Америка — това можеше да се очаква. И един стар ирландски американец с глупав бял каскет, един учен човек, който по една или друга причина бе прегърнал идеите на терориста, трябваше да стане техен екзекутор. Човек, който го проучваше и се преструваше, че не говори френски, и в чиито очи се четеше знакът на Чакала. Що се касае до вас и учения господин Патрик, спазваме указанията на Губернатора. Губернаторът, който получаваше своите инструкции от майстора на смъртта в Париж.

Преди десет години, след пет успешни години с Монсеньора, му беше даден един телефонен номер в Аржантьой, на десетина километра северно от Париж, който не биваше да използва, освен в случай на крайна нужда. Беше го използвал само веднъж досега, но сега също щеше да позвъни. Той провери международните кодове и набра цифрите. След повече от две минути се чу глас:

— „Сърцето на войника“ — изрече безизразен мъжки глас на фона на военна музика.

— Искам да се свържа с един черен кос — каза на френски Фонтен. — Аз съм Париж Пет.

— Ако е възможно да се изпълни молбата ви, къде да се обади тази птица?

— В Карибско море.

Фонтен издиктува кода, телефонния номер на комплекса и вътрешния номер на вила Единадесет. Затвори телефона и седна унило на крайчеца на леглото. Дълбоко в душата си усещаше, че това може би бяха неговите и на жена му последни земни часове. Ако е така, те двамата щяха да се изправят лице в лице с техния Бог и щяха да му кажат истината. Безспорно, той беше убивал, но никога не бе навредил или отнел живота на човек, който не бе извършил по-големи престъпления срещу другите. С няколко дребни изключения — няколко невинни, които се бяха случили наоколо и които бяха попаднали под огъня на стрелбата или на експлозията. Целият живот беше болка, нали и Библията казваше така?… От друга страна, кой бог би позволил такива жестокости? Merde![4] Не мисли за тези неща! Не са за твоята глава.

Телефонът иззвъня и Фонтен грабна слушалката и я долепи до ухото си.

— Париж Пет слуша — каза той.

— Какво толкова спешно се е случило, чадо Божие, че използваш този номер, на който си звънял само един път през всичките години на взаимоотношенията ни?

— Щедростта ви винаги е била безгранична, Монсеньор, но ми се струва, че трябва да усъвършенстваме нашия договор.

— В какъв смисъл?

— Моят живот ви принадлежи и вие можете да правите с него каквото милостиво пожелаете, но това не включва жена ми.

— Какво?

— Тук има един учен мъж от Бостън, който ме гледа с изучаващ поглед, поглед, който ми казва, че е замислил нещо.

— Този арогантен глупак е долетял самолично до Монсера. Той не знае нищо!

— Очевидно знае и аз ви умолявам, ще направя както вие заповядате, но ни разрешете да се върнем в Париж… Умолявам ви. Оставете я да умре в мир. Нищо друго не искам от вас.

— Ти искаш от мен? Дадох ти думата си!

— Защо тогава този учен мъж от Америка ме следи с безизразно лице и изучаващи очи, Монсеньор?

Тишината се изпълни с дълбока, гърлена кашлица. След миг Чакала проговори.

— Великият професор по право е минал всякакви граници и се е напъхал там, където не му е мястото. С него е свършено.

Едит Гейтс, съпруга на прочутия адвокат и професор по право, отвори безшумно вратата на личния му кабинет в елегантната им къща на Луизберг Скуеър. Съпругът й седеше неподвижно в тежкото си кожено кресло, загледан в припукващия огън, който беше настоял да запалят въпреки топлата бостънска нощ и централното отопление в дома.

Докато го наблюдаваше, госпожа Гейтс отново усети болезнено, че в съпруга й съществуват някои… неща, които никога не можеше да запълни, скокове в мисленето, които никога нямаше да схване. Знаеше само, че имаше моменти, когато той страдаше ужасно и не искаше да сподели с нея болката си, въпреки че така би намалил тежестта й. Преди тридесет и три години една доста привлекателна и богата млада жена се бе омъжила за един висок юрист с блестящ ум, но лишен от средства. Неговият ентусиазъм и силно желание да се хареса бяха отблъснали големите фирми в онези дни в края на петдесетте години, когато царяха хладни и сдържани отношения. Лустрото на прекалената изисканост и стремежът към сигурност се ценяха повече от един непълноценно използван, първокласен ум с неустановена ориентация, особено пък ако този ум се криеше в глава с вечно разрешена коса и тяло, издокарано в евтини имитации на известните модни къщи. Банковата му сметка не разрешаваше допълнителни разходи за преправяне на дрехите, а в малко магазини за стоки с намалени цени имаше костюми с неговия размер.

Младата госпожа Гейтс обаче бе изпълнена с идеи, които щяха да подобрят перспективите на съвместния им живот. Оставиха плановете за бърза адвокатска кариера — по-добре никаква, отколкото в някоя второкласна фирма или, пази Боже, частна практика с онзи вид клиенти, които трябваше да привлича, тоест онези, които не можеха да си позволят да плащат на солидни адвокати. По-разумно беше да се използват природните му дарби — внушителният ръст и бързият ум, който попиваше знания като сюнгер, и който, в комбинация с енергията му, с лекота се справяше с големите академични трудове. Едит използва скромните си средства, които бяха под попечителство, за да подобри външността на съпруга си. Купи му подходящи дрехи и нае театрален педагог, който го научи на драматична дикция и впечатляващо сценично присъствие. Длъгнестият юрист скоро усвои тембъра на Линкълн и изискания външен блясък на Джон Браун. Освен това Гейтс бе на път да стане голям експерт по право. Не напусна университетската среда и трупаше диплома върху диплома. В същото време преподаваше на аспиранти и стана толкова компетентен в някои области, че дълбочината на неговата ерудиция стана неоспорима. И започнаха да го търсят от същите тези известни фирми, които преди го бяха отхвърлили.

Прилагането на тази стратегия отне десетина години, преди да се появят конкретните резултати, и въпреки че отначало възнаграждението за усилията не беше главозамайващо, все пак представляваше някакъв напредък. Правните списания, отначало по-незначителни, а после все по-изтъкнати, започнаха да публикуват полудискусионните му статии, както заради техния стил, така и за съдържанието им, тъй като младият доцент умееше да пише убедително: думите му бяха едновременно увлекателни и загадъчни — ту цветисти, ту язвителни. Но онова, което накара част от финансовата общност да му обърне внимание, бяха мненията му, които полека изплуваха на повърхността. Настроението на нацията се променяше, черупката на човеколюбивото Велико общество се пропукваше, първоначалните поражения бяха нанесени от кодови думи, измислени от момчетата на Никсън: Мълчаливото Болшинство, „Търтеи-те“ на обществото[5], и пълното с отрицателен заряд „те“. От земята бликаше злоба и проникваше навсякъде. Беше много повече, отколкото възприемчивият и разбран Форд можеше да спре, защото и той самият беше отпаднал от раните, нанесени му от „Уотъргейт“. Фразата: „…Какво можете да направите за страната си?“ отживя времето си и беше заместена от „Какво мога да направя за себе си?“

Доктор Рандълф Гейтс успя да яхне вълна, която неизменно да го носи на гребена си, научи се да говори красноречиво и си създаде силно язвителен речник, подходящ за настъпващата нова ера. Според неговото, научно обосновано от икономическа и социална гледна точка мнение, „по-голямото“ беше по-доброто, а „повече“ беше за предпочитане от по-малко. Законите, които насърчаваха пазарната конкуренция, бяха нападнати от него, като задушаващи предстоящия икономически растеж, от който щяха да потекат всякакви блага за всички — е, почти за всички. В края на краищата това беше един Дарвинов свят и, независимо дали се харесва някому, или не, щяха да оцелеят тези, които се приспособяваха най-добре. Барабаните забиха, цимбалите зазвъняха, а финансовите манипулатори намериха защитник, учен юрист, който придаваше почтен характер на техните основателни стремежи за сливане и укрепване; да изкупуват, да завладяват и продават, и всичко това в името на благото за мнозинството, разбира се.

Рандълф Гейтс беше призован и се втурна с готовност в редиците им, като смайваше една след друга съдебните зали с акробатичното си красноречие. Жънеше успехи, но Едит Гейтс не беше сигурна какво точно значеше това. Беше си представяла удобен живот, разбира се, но не милиони, не частни самолети, които летяха от единия до другия край на света, от Палм Спрингс до Южна Франция. Не се чувстваше добре и когато статиите и лекциите на съпруга й биваха използвани за подкрепа на каузи, които, както й се струваше, нямаха нищо общо с тях или бяха явно несправедливи. Той отхвърляше с пренебрежение аргументите, като заявяваше, че въпросните случаи са просто допустими интелектуални аналогии. На всичкото отгоре, не беше спала в едно легло или дори в една спалня със съпруга си повече от шест години.

Тя влезе в кабинета и рязко спря, като го чу, че ахва и бързо извръща глава. Очите му бяха изцъклени и ужасени.

— Извинявай, не исках да те изплаша.

— Винаги чукаш. Защо не почука? Знаеш какво става, когато се съсредоточа.

— Казах, че съжалявам. Бях се замислила и просто забравих.

— За какво мислеше? — запита прочутият адвокат, като че ли се съмняваше, че жена му е способна да мисли.

— Не си изпробвай остроумието върху мен.

— Какво има, Едит?

— Къде беше снощи?

Гейтс вдигна вежди с престорено учудване.

— Боже мили, нима ме подозираш? Казах ти къде съм бил. В хотел „Риц“ Трябваше да говоря с един човек, когото познавах някога и когото не искам да каня у дома. Ако на твоята възраст ти трябва доказателство, позвъни в „Риц“.

Едит Гейтс замълча за миг и погледна мъжа си.

— Скъпи — поде тя, — пет пари не давам, дори ако си имал любовна среща с най-сладострастната курва. След това сигурно се е нуждаела от няколко питиета, за да си възвърне самочувствието.

— Добро попадение, малка мръснице!

— В тази област едва ли някой би те нарекъл „атлет“!

— Имаш ли да ми кажеш нещо съществено?

— Да. Преди около час, точно преди да се върнеш, един мъж позвъни на вратата. Денис лъскаше сребърните прибори, затова отворих аз. Трябва да призная, че беше много представителен — дрехите му бяха ужасно скъпи, а колата му беше черно порше…

— Е, и? — прекъсна я Гейтс, като се наведе рязко напред, очите му внезапно се разшириха, а изразът им стана суров.

— Каза да ти предам, че grand professeur му дължи двадесет хиляди долара и че „той“ не е бил, където е трябвало да бъде предишната вечер, като, както предполагам, имаше предвид „Риц“.

— Не стана. Нещо се случи… О, Боже, той не разбира. Какво му каза?

— Нито езикът, нито отношението му ми харесаха. Казах му, че нямам никаква представа къде си. Разбра, че го лъжа, но не можа нищо да направи.

— Добре. Той разбира от лъжи.

— Не мога да си представя, че двадесет хиляди са проблем за теб…

— Не парите, а начинът на плащане.

— За какво?

— За нищо.

— Противоречиш си, Ранди.

— Млъквай!

Телефонът иззвъня. Гейтс се наведе и се втренчи в него. Не направи никакво движение към бюрото, а само изхриптя на жена си:

— Който и да е — мен ме няма… Не съм вкъщи, заминал съм някъде и не знаеш кога ще се върна.

Едит се доближи до телефона.

— Това е най-тайната ти линия — каза тя и след третото позвъняване вдигна слушалката.

— Дом Гейтс — каза Едит. Тактика, която използваше от години. Приятелите й знаеха, че е тя, а другите вече не я интересуваха. — Да… Да? Съжалявам, няма го и не знаем кога ще се върне.

Съпругата на Гейтс погледна за миг слушалката, преди да я постави.

— Беше телефонистката от Париж — обърна се тя към мъжа си. — Странно… Някой искаше да говори с теб, но когато казах, че те няма, тя дори не попита къде могат да ти позвънят, а просто прекъсна — и то много рязко.

— О, Боже! — извика видимо разтревоженият Гейтс. — Нещо се е случило… нещо не е както трябва, някой е излъгал!

След тези загадъчни думи адвокатът скочи и тичешком прекоси стаята, като ровеше в джоба на панталона си. Посегна към една секция на високите до тавана рафтове с книги, където средата на стигащата до гърдите му лавица беше превърната на подобен на сейф шкаф с резбована дървена врата, монтирана върху кафява стомана. В следния миг се извърна рязко към жена си, сякаш се беше сетил за нещо, и й изкрещя:

— Махай се оттук, махай се, махай се!

Едит Гейтс тръгна бавно към вратата на кабинета. На прага се обърна към съпруга си и тихо му заговори.

— Всичко започна в Париж, нали, Ранди? В Париж преди седем години. Там се случи нещо, нали? Когато се върна, ти беше един изплашен човек, човек, който таи някаква болка и не иска да я сподели.

— Махай се оттук? — извика професорът по право. Погледът му беше като на луд.

Едит излезе и дръпна вратата след себе си, но не я затвори докрай. След миг леко я отвори и се загледа в съпруга си.

Шокът беше неописуем. Човекът, с когото бе живяла тридесет и три години, юристът-великан, който нито пушеше, нито лизваше алкохол, вкарваше иглата на спринцовката в ръката под лакътя си.

10

Мракът беше обгърнал Манасас, а природата беше изпълнена с шумовете на тайнствения нощен живот. Борн се промъкваше през гората, опасваща „фермата“ на генерал Норман Суейн. Уплашени птици изпърхваха от невидимите си убежища, враните се събуждаха на дърветата и биеха тревога с високото си грачене, а после изведнъж млъкваха, като че ли някой промъкващ се съучастник ги бе успокоил.

Борн стигна имението, като се чудеше дали наистина е то. Пред него се издигаше висока ограда от дебела тел в зелена пластмасова обвивка. Отгоре, по цялата й дължина, лъкатушеше допълнително сложена бодлива тел. Вход забранен. Пекин. Резерватът Юн Шан. В онзи източен резерват за диви птици бяха скрити много неща и затова правителството се беше погрижило той да бъде строго охраняван и недостъпен. Но каква беше причината един генерал, който не мърдаше от бюрото си и получаваше заплата от военните, да издигне такива барикади около някаква „ферма“ в Манасас, Вирджиния — ограждение, което му е струвало хиляди долари? Не беше предназначено да пази домашните животни, а да не пуска човешки крак да пристъпи вътре.

Вероятно, също както в резервата в Китай, нямаше електрическа сигнализация, преплетена в брънките на мрежата, тъй като горските животни и птици щяха постоянно да я задействат. Едва ли имаше и невидими лъчи на скрити сигнални лампи. Те сигурно бяха разположени на равното близо до къщата и, ако изобщо ги имаше, щяха да са на височината на гърдите. Борн измъкна малка ножица за тел от задния си джоб и се зае с брънките до самата земя.

Всяко щракване на ножицата го караше отново и отново да осъзнае явното, неизбежното, потвърденото от тежкото му дишане и потта, избила на челото му. Колкото и да се стараеше — не фанатично, но все пак усърдно — да запази сравнително добрата си физическа форма, вече беше на петдесет и тялото му знаеше това. Освен това имаше за какво да мисли, макар и не през цялото време, а с всеки сантиметър, с който напредваше, трябваше да прогони всяка мисъл от главата си. Ставаше дума за Мари и децата — за семейството му, нямаше нещо, което да не може да направи, стига да го желаеше. Дейвид Уеб беше изчезнал от душата му — останал бе само хищникът Джейсън Борн.

Свърши се! Вертикалните, разположени една над друга брънки, бяха срязани, жицата до земята — също. Той сграбчи оградата и с мъка се промъкна. Изпълзя в необичайно укрепеното пространство и се изправи, заслуша се напрегнато, очите му се стрелкаха във всички посоки и проучваха тъмнината. Но тя не беше непрогледна. През дебелите клони на високите, нагъсто засадени борове, проблясваше светлина. Той бавно закрачи към мястото, където знаеше, че се намира извитата като подкова пътека. Стигна до външния край на асфалта и легна по корем под един широко разклонен бор, за да събере мислите си и да успокои дишането си. Отдясно, в края на посипаната с чакъл пътека, която се отклоняваше от извитата алея за колите и водеше навътре в имението, блесна светлина. Някой беше отворил вратата на малката къщичка. Отвътре излязоха двама мъже и една жена, които разговаряха — не, спореха разгорещено. Борн дръпна малкия мощен бинокъл от колана и го долепи до очите си. Бързо насочи обектива към тримата, чиито гласове ставаха все по-високи. Не можеше да различи думите. Оправи фокуса и когато картината се изясни, разгледа групата. Веднага разбра, че средният на ръст, не много едър и изпънат, като че ли бе глътнал бастун, мъж отляво, бе генералът от Пентагона Суейн, а жената с едрия бюст и черна прошарена коса — жена му. Това, което го порази и привлече обаче, бе тромавата, пълна фигура на самия праг на отворената врата. Джейсън го познаваше! Не си спомняше откъде и откога, което не беше чудно, но интуитивната му реакция при вида на този човек беше необичайна. Изпита моментално отвращение, но не знаеше защо, тъй като не си спомни нищо, което да направи връзка с миналото, освен чувството на погнуса и презрение. Борн знаеше, че този мъж е негов враг.

Точно в този момент едрият мъж направи нещо странно — протегна лявата си ръка и обгърна закрилнически раменете на жената на Суейн. Това, което изкрещя, накара Суейн да реагира със стоическа решителност, примесена с престорено безразличие. Той се обърна и с войнишка крачка се отправи към задния вход на къщата. Борн го загуби в тъмнината и отново насочи бинокъла към двамата на осветения праг. Дебелият мъж пусна жената на генерала и заговори. Тя кимна, докосна с устни неговите и изтича след съпруга си. Любовникът се върна в малката къща, трясна вратата и загаси лампата.

Джейсън окачи отново бинокъла на колана и се опита да разбере какво бе видял. Все едно, че беше гледал ням филм без надписи, в който жестовете бяха много по-убедителни и не бяха драматично преувеличени. Фактът, че в това оградено имение съществуваше menage a trois[6] беше очевиден, но това едва ли обясняваше наличието на загражденията. Имаше друга причина, причина, която трябваше да узнае.

Освен това инстинктът му показваше, че каквато и да е причината, тя имаше връзка с грамадния дебел мъж, който се бе върнал в малката къща. Трябваше да се приближи до нея — до този човек, който беше част от забравеното му минало. Борн полека се изправи и като притичваше наведен от бор до бор, стигна края на извитата алея.

Спря и се хвърли на земята. Бе доловил звук, който не беше част от шепота на дъбравата. Някъде скърцаха гуми, трошаха камъчета и ги разпръсваха.

След секунди зърна нещо, което изскочи от сенките на извитата алея и се понесе по чакълестата алея. Беше малко возило със странна форма — нещо между триколесен мотоциклет и миниатюрна количка за голф с големи, дълбоко набраздени гуми. То изглеждаше някак заплашително с високата си полюляваща се антена, дебелите, извити плексигласови щитове, издигнати от всички страни, и противокуршумни стъкла, предпазващи водача от евентуална стрелба. Атмосферата във „фермата“ на генерал Суейн ставаше все по-странна…

Втора триколка изхвръкна от сенките зад дървената къщичка и спря на метри от първата на чакълестата пътека. Главите на водачите се извърнаха едновременно, по войнишки, към къщичката, като че ли бяха роботи на изложение. След това прозвуча гласът на невидим говорител:

— Охранявайте вратите! — проехтя команда. — Пуснете кучетата и подновете обиколките си.

Като по даден знак возилата едновременно завиха и поеха в противоположни посоки, дадоха газ и се понесоха към сенките. Като чу да се говори за кучета, Джейсън автоматично посегна към задния си джоб и извади пневматичния пистолет, после запълзя странично и бързо през храсталаците, докато приближи дългата ограда. Ако кучетата бяха няколко, единственото, което можеше да направи, беше да се покатери и да прескочи през бодливата тел от другата страна. Двузарядният му пневматичен пистолет можеше да зашемети само две кучета. Нямаше да има време да го презареди. Видимостта под долните клони беше относително добра. Внезапно по чакълестата пътека профуча един черен доберман. В устрема му нямаше никакво колебание, той не спираше да души. Появи се и друго куче — този път овчарка с дълга козина. То с усилие, но инстинктивно намали ход, като че ли беше програмирано да спре в определена зона. После спря, а в края на пътя се появи неясен силует. Неподвижно застаналият Борн разбра — това бяха мъжки кучета, научени да нападат. Всяко от тях имаше собствена територия, върху която уринираше и така завинаги я правеше свой район на действие. Това дисциплинирано поведение се предпочиташе от селяните на Изтока и от дребните земевладелци. Те добре знаеха колко струва изхранването на животните, които пазеха маломерните им владения. Ако се вдигнеше тревога, останалите щяха да се присъединят. Изтокът. Виетнам… „Медуза“. Спомените се връщаха! Бледи, неясни сенки — образи. Млад силен мъж в униформа, който кара джип. Слезе от него. Гласът му долетя през мъглата на паметта. Той започна да крещи на онези, които бяха останали живи от нападателната група, завърнала се от акция в някакъв район за военнотехническо снабдяване, дублиращ линията „Хо Ши Мин“. Същият този мъж, само че по-стар и по-едър, бе попаднал във фокуса на бинокъла само преди минути! А преди години този човек бе обещал доставки. Амуниции, минохвъргачки, гранати, радиоапарати. Не беше донесъл нищо. Само обвинения от комендантството в Сайгон: „Вие, шибани престъпници, осрахте всичко!“ Но не беше така. Сайгон беше се задействал твърде късно, беше реагирал твърде късно и двайсет и шест мъже бяха безсмислено избити и взети в плен.

И като че ли беше се случило само преди час, само преди минути. Беше изтръгнал пистолета си от кобура и без предупреждение бе опрял дулото му в черепа на подофицера.

— Само още една думи и си мъртъв, сержанте. — Мъжът бе сержант. — Или ще ни донесете утре в пет сутринта това, което поискахме, или лично ще дойда в Сайгон, и ще те размажа в стената на бардака, в който най-често ходиш. Ясен ли съм, или ще предпочетеш да ми спестиш едно пътуване? Честно казано, като си помисля за загубите, които претърпяхме, бих предпочел веднага да свърша с теб.

— Ще получите това, което искате.

— Très bien! — извика с пълен глас най-възрастният член на „Медуза“ — французин, който, години по-късно, щеше да спаси живота му в един резерват за птици в Пекин. — Tu es formidable, mon fils![7]

Колко прав беше тогава, а сега беше мъртъв. Д’Анжу, човекът, за когото се разказваха легенди.

Дългокосместата овчарка започна да обикаля по пътя, като ръмжеше все по-силно — беше подушила миризмата на човек. Секунди по-късно животното се ориентира и се хвърли бясно през храстите с оголени зъби. Ръмженето се бе превърнало в гърлено хриптене, предвещаващо убийство. Борн скочи на оградата и измъкна с дясната си ръка пневматичния пистолет от пластмасовия кобур. Лявата му ръка беше сгъната, готова за контранападение на живот и смърт, което, ако не беше извършено както трябва, щеше да му отнеме цяла нощ. Обезумялото животно скочи — ръмжаща побесняла маса. Джейсън стреля — най-напред единия заряд, после втория. И двете стрелички улучиха целта. Борн светкавично преметна лявата си ръка около главата на кучето, като я извъртя рязко обратно на часовниковата стрелка и стовари дясното си коляно в тялото на животното, за да се предпази от разярените лапи с остри нокти. Всичко свърши за броени мигове.

Нито звук — само гората шумолеше безспир зад оградата. Джейсън върна пистолета в кобура и запълзя отново напред, към алеята. Капки пот се стичаха по лицето му и влизаха в очите му. Наистина отдавна бе излязъл от занаята. Преди години щеше с лекота да се справи с нападащото куче — un exercise ordinaire, както се казваше в легендата за Д’Анжу.

Борн дръпна бинокъла и отново го вдигна до очите си. Луната проблясваше само от време на време — ниски облаци поглъщаха лъчите й, но жълтеникавата светлина му стигаше. Той спря поглед върху храсталаците срещу оградата от колове.

Черният доберман, подобно на разгневена нетърпелива пантера, сновеше напред-назад по раздвояващия се черен път, като от време на време се спираше, за да уринира и да пъхне дългата си муцуна в храстите. Както беше научено, животното тичаше между двете противоположни затворени железни врати на огромната извита алея за коли. На всяко място, където трябваше да спре, той изръмжаваше и се завърташе няколко пъти, като че ли едновременно очакваше и се страхуваше от пронизващия електрически удар, който щеше да получи през каишката на врата, ако сбъркаше без причина. Този метод на обучение също бе заимстван от Виетнам. Там войниците тренираха кучетата за нападение около складове за боеприпаси и техническо снабдяване с помощта на такива уреди за дистанционно управление. Джейсън обърна бинокъла към края на обширната поляна пред къщата. Откри трето куче, този път огромен ваймарец, който изглеждаше благ на външен вид, но в нападението беше смъртоносен. Възбуденото куче се носеше напред-назад, вероятно предизвиквано от катерички или зайци в храстите, но не от човешка миризма. Не издаваше гърлено ръмжене — знак за нападение.

Джейсън се опита да анализира това, което виждаше, защото то щеше да определи действията му. Трябваше да приеме, че в имението на Суейн има четвърто, дори пето и шесто куче, които обикалят параметрите на своите зони. Но защо бяха избрали този начин? Защо не просто глутница, която тича — гледка далеч по-страховита и респектираща? Разходите, които бяха главна грижа за земеделците на Изток, тук явно не играеха никаква роля… Изведнъж го осени обяснението — бе толкова елементарно и очевидно. Отклоняваше бинокъла ту към ваймареца, ту към добермана, представяше си и дългокосместата овчарка. Те бяха нещо повече от кучета, обучени да нападат — те бяха върхът: всеки в своята порода, подготвени до съвършенство — зли животни, които денем играеха ролята на образцови кучета, а нощем се превръщаха в кръвожадни хищници. Точно така беше. „Фермата“ на генерал Суейн беше регистрирана, а не беше тайна собственост. Беше пред очите на всички и несъмнено бе посещавана често от вероятно завистливи приятели, съседи и колеги. През деня гостите можеха да се възхищават на тези покорни великолепни животни, затворени в техните добре обзаведени къщички, без дори да подозират какви са те всъщност. Норман Суейн, шеф на снабдяването в Пентагона и възпитаник на „Медуза“, минаваше просто за ценител на кучета, което си личеше по качеството на породите на неговите животни. Можеше да ги дава и за разплод срещу заплащане, но каноните на военната етика забраняваха такава практика.

Имитация. Ако една такава дейност от генералската „ферма“ беше имитация, то следваше да се предположи, че цялото имение е имитация, лъжлива като самото „наследство“, което бе позволило покупката му. „Медуза“.

Едната от двете чудновати колички се появи в края на ливадата, излезе от сенките на къщата и пое по онази част от извитата като подкова алея за коли, която водеше към изхода. Борн спря поглед върху нея и видя без учудване ваймареца да лудува и игриво да тича след нея, като джафкаше и търсеше одобрение от шофьора. Шофьорът. Шофьорите бяха и дресьори! Познатата миризма на телата им успокояваше животните и им вдъхваше увереност. Наблюдението оформяше анализа, а той, от своя страна, определяше по-нататъшната му тактика. Трябваше да се движи, при това по-свободно от сега, в границите на генералското имение. За тази цел трябваше да бъде в компанията на някой дресьор. Трябваше да плени един от обикалящите патрули. Борн се спусна назад към мястото, откъдето беше влязъл, като използваше прикритието на боровете.

Механизираната, обезопасена срещу куршуми количка спря на тясната пътека, някъде по средата между двете врати, почти закрити от шубраците. Джейсън нагласи фокуса. Черният доберман очевидно беше любимец — шофьорът отвори десния щит и животното подскочи и сложи огромните си лапи на седалката. Човекът пъхна някакви късчета — бисквити или месо — в голямата, жадно отворена паст, после протегна ръка и започна да глади шията на кучето.

Борн разбра, че разполага с броени мигове, за да приложи несигурната си тактика. Трябваше да спре количката и да изкара човека отвътре, но без да го уплаши и без да му даде повод да използва радиото си и да вика помощ. А кучето? Да го просне ли на пътя? Не, шофьорът щеше да предположи, че е било улучено от куршум, дошъл от другата страна на оградата и да алармира къщата. Какво можеше да стори? Огледа се, а наоколо тъмнината беше станала почти непрогледна. Изпита паника от това, че не може да вземе решение, тревогата му растеше, а очите му изпитателно оглеждаха района. И отново го порази очевидното.

Огромната, ниско подстригана и добре поддържана ливада, равно подрязаните храсти, чистата извита алея — чистотата и редът бяха задължителни в имението на генерала. Джейсън почти чу как Суейн заповядва на хората, които се грижеха за него, „да поддържат ред и чистота в района!“

Борн се взря в количката до добермана — шофьорът игриво буташе кучето и искаше да вдигне предпазния щит. Имаше на разположение само няколко секунди. Какво да направи?

Дръпна голям гнил клон, паднал от бора над него. Бързо претича, клекна и го издърпа от пръстта и шумата, после го затегли към асфалтовата алея. Ако го сложеше напреко, капанът щеше да е твърде очебиен, а ако само част от него лежеше на пътя, той щеше да нарушава реда и да дразни окото. Хората в имението на Суейн бяха или войници, или бивши войници, все още на военно подчинение. Те щяха да се стараят да избегнат порицания, особено за дреболии. Шансът беше на страната на Джейсън. Той сграбчи края на клона, замахна и го блъсна приблизително на метър и половина навътре по алеята. Чу как предпазния щит се затвори. Количката се плъзна напред, набирайки скорост, а Борн се втурна към мрака под бора.

Шофьорът се качи от черния път на алеята. Намали също тъй бързо, както бе дал газ. Единственият му фар осветяваше препятствието на пътя. Наближи го предпазливо. Отвори страничната врата, стъпи на пътеката и мина пред колата.

— Ама че си лошо куче, Биг Рекс, а уж си ми приятел — каза полугласно шофьорът със силен южняшки акцент. — Какво си домъкнал тука, а, тъпчо? Оня нафукан глупак ще те остриже до кожата, че си му развалил фасона на имението! Рекс! Рекс, ела веднага, псе проклето! — Мъжът сграбчи клона и го изтегли настрани от пътя под бора, скрит в тъмнината. — Рекс, чуваш ли ме? Да ме ядосаш ли искаш, проклетнико, само за разплод те бива!

— Не мърдай и протегни ръце пред себе си — изрече Джейсън Борн и пристъпи напред.

— Мамка му! Кой си ти?

— Някой, на когото не му пука дали си жив, или мъртъв — спокойно отвърна неканеният гост.

— Имаш пистолет!

— И ти имаш. Твоят е в кобура, а моят е в ръката ми и сочи към главата ти.

— Кучето! Къде, по дяволите, е кучето?

— Разболя се.

— Какво?

— Изглежда добро куче. Ще научи всичко, което дресьорът му поиска от него. Не обвинявам животното, а човека, който го е дресирал.

— Какво искаш да кажеш?

— Основното, струва ми се, е, че бих предпочел да убия човека, а не кучето. Ясно ли е?

— Как не! Само знам, че този пред теб не иска да умира.

— Тогава да поговорим, а?

— Думи колкото искаш, но животът ми е само един.

— Свали си дясната ръка и извади пистолета — два пръста! — Пазачът изпълни заповедта и хвана оръжието с палеца и показалеца. — Хвърли го към мен, ако обичаш.

— Защо правиш всичко това, по дяволите? — извика умолително пазачът.

— Трябва ми информация. Изпратен съм да я получа.

— Ще ти кажа, ако ме пуснеш да се махна оттук. Не искам вече да имам нищо общо с това място! Казах й аз на Барби Джо, че ще дойде този ден, питайте я! Казах й, че някой ден ще пристигнат разни хора и ще започнат да питат. Но не по този начин, не като теб! Не с пистолети, опрени в главите ни.

— Предполагам, че Барби Джо е жена ти.

— Нещо такова.

— Нека тогава започнем с това, че разни „хора“ щели да дойдат тук и да задават въпроси. Защо? Началниците ми искат да знаят. Не се притеснявай, няма да те замесваме в нищо, от теб никой не се интересува. Ти си само охрана.

— Наистина съм само охрана! — прекъсна го уплашеният човек.

— Защо тогава си казал така на Барби Джо? Че един ден ще дойдат хора да питат за разни неща.

— Ами, не съм сигурен… Просто тук стават такива щури работи, нали знаете?

— Не, не знам. Какви например?

— Ами например онзи креслив фукльо, генералът. Голяма клечка е, нали? Има разни коли на Пентагона и шофьори, и дори хеликоптери, когато си поиска, нали така? Мястото си е негово, нали така?

— Е, и?

— Ами онзи голям ирландец, сержантът — гадният му старши сержант — той така му се кара, като че ли генералът се напикава в гащите, ако разбирате какво искам да кажа. А пък оная цицореста мадама, жена му, не стига, че си има вземане-даване с оная „мечка“, ами не й пука, че ще се разчуе. И това ако не е щура работа.

— Домашни бъркотии, доколкото разбирам, но те са само техен проблем. Защо биха дошли тук хора, за да задават въпроси?

— Защото ти си тук, човече? Щото си мислил, че ще има някаква среща, нали?

— Каква среща?

— От ония, дето идват шикозни лимузини с шофьорите и с големите клечки. Само че не си избрал такава вечер. Кучетата са пуснати, а пък като има среща, никога не ги пускат.

Борн замълча, после се приближи до пазача.

— Ще си продължим разговора в колата — каза заповеднически той. — Ще се свия в краката ти, а ти ще изпълняваш точно това, което ти наредя.

— Обеща ми, че ще се махна оттук!

— Можеш и ще го сториш. И ти, и твоят приятел, с когото правите обиколките. Онези врати там имат ли сигнална инсталация?

— Не и когато кучетата са пуснати. Ако тези псета видят нещо на пътя и скочат, ще я задействат.

— Къде е таблото за тази инсталация?

— Две са. Едното е в къщичката на сержанта, а другото — в преддверието на големия дом. Можете да я изключите, докато вратите са затворени.

— Хайде да тръгваме.

— Къде отиваме?

— Искам да видя всички кучета в имението.

Двадесет и една минути по-късно останалите пет кучета бяха упоени и пренесени до къщичките им. Борн отключи входната врата и пусна двамата пазачи. На всеки даде по триста долара.

— Това е компенсация за евентуалните загуби — каза им той.

— Ей, ами колата ми? — попита вторият пазач. — Не е кой знае какво, но ме вози насам-натам. Аз и Уили ще си идем с нея.

— Ключовете у тебе ли са?

— Да, в джоба ми. Паркирана е зад кучешките къщички.

— Вземете я утре.

— Защо не сега?

— Ще вдигнете много шум, а шефовете ми ще дойдат всеки момент. Най-добре е да не ви виждат, уверявам ви.

— Мамка му! Какво ти казах на теб, Джим Боб? Същото, каквото и на Барби Джо. Туй място е странно, човече!

— Триста долара не са нищо странно, Уили. Хайде да тръгваме на „стоп“. Още не е късно и някои от момчетата ще са но пътя… Хей, господине, кой ще се грижи за псетата, когато се събудят? Трябва да ги разходят и да ги нахранят преди сутрешната смяна, а те ще направят на парчета всеки непознат, който се доближи до тях.

— Ами старшият сержант на Суейн? Той може да се оправи с тях, нали?

— Те много не го обичат — рече пазачът на име Уили, — но му се подчиняват. По-добре се разбират с генералшата, копелетата проклети.

— Ами генералът?

— Умира от шубе, като ги види — отвърна Джим Боб.

— Благодаря ви за информацията. А сега тръгвайте и повървете по пътя, преди да стопирате. Шефовете ми идват от противоположната посока.

— Да знаете, че туй е най-шантавата нощ, която ми е идвала до главата, мамка му — поде вторият пазач, като се взираше в Джейсън. — Вмъкваш се тук като смахнат терорист, но говориш и действаш като страхотен офицер от армията. Говориш само за шефовете си, упояваш кутретата и ни плащаш по триста долара, за да се чупим оттук. Нищо не загрявам.

— Не ти и трябва. От друга страна, ако бях терорист, сигурно щяхте вече да сте мъртви, нали така?

— Той е прав, Джим Боб. Хайде да се махаме оттук!

— Кажете истината на всички, които ви запитат какво се е случило тази нощ. Освен това можете да добавите, че кодовото име е Кобра.

— Божичко! — изкряска Уили и двамата мъже хукнаха към пътя.

Борн залости вратата и се върна до патрулната кола. Сигурен беше, че каквото и да се случи през следващите часове, едно от пипалата на „Медуза“ бе хвърлено в смут и тревога. Щяха трескаво да търсят отговор на безброй въпроси — но нямаше да ги намерят. Всичко щеше да остане загадка.

Борн се качи в колата и потегли към дървената къщичка в края на покрития с чакъл път, който се отклоняваше от безупречно извитата алея.

Застана до прозореца и надникна вътре, опрял лице до стъклото. Грамадният дебел старши сержант седеше в кожено кресло и беше вдигнал краката си на дивана. Гледаше телевизия. Ако се съдеше по звуците, които проникваха през прозореца, и особено по бързия креслив глас на говорителя, помощникът на генерала гледаше бейзболен мач. Джейсън огледа стаята. Изобилие от кафяви и червени цветове, тъмни мебели, карирани пердета — всичко беше удобно и солидно като в селска хижа. Никъде обаче не се виждаха оръжия — нито задължителната стенна карабина, окачена над камината, нито генералски автоматичен пистолет, калибър 45, висящ от колана на сержанта или поставен на масата до стола му. Помощникът изобщо не се безпокоеше за непосредствената си безопасност, но защо ли му и трябваше? Имението на генерал Суейн беше надеждно укрепено — ограда, врати, патрули и обучени кучета. Борн се взираше през стъклото в едрото лице с широка челюст на старши сержанта. Какви тайни пазеше тази голяма глава? Щеше да разбере. Делта Едно от „Медуза“ щеше да открие това, дори да трябваше да разцепи този череп. Джейсън се отдръпна от прозореца и заобиколи хижата, за да отиде до предната врата. Почука два пъти с лявата ръка. В дясната стискаше нерегистрирания автоматичен пистолет, който му даде Александър Конклин, царят на тайните операции.

— Отворено е, Рейчъл! — долетя груб глас.

Борн натисна дръжката и бутна вратата. Тя бавно се завъртя на пантите и се опря в стената. Борн влезе.

— Господи! — извика старши сержантът и смъкна крака от дивана. — Ти!… Ти си проклет призрак! Ти си мъртъв!

— Кажи го пак — каза Делта. — Името ти беше Фланаган, нали? Сега се сетих.

— Мъртъв си! — крещеше помощникът на генерала. Очите му се бяха изцъклили от ужас. — Ти си го получил в Хонконг! Убиха те в Хонконг преди четири… не, преди пет години!

— Ти водеше сметките…

— Ние знаем… аз знам!

— Тогава имаш връзки, където трябва.

— Ти си Борн!

— Очевидно оживял.

— Не вярвам!

— Повярвай, Фланаган. Сега ще си поговорим за „нас“ и за „Медуза“, за да сме по-точни.

— Ти си онзи… когото Суейн нарича Кобра!

— Кобрата е змия, нали?

— Не разбирам…

— Не е лесно.

— Ти си един от нас!

— Бях. Отрязаха ме. Но допълзях обратно, както виждаш. Сержантът панически погледна към вратата, после към прозорците.

— Как влезе? Къде са пазачите? Ами кучетата? Господи! Те къде са?

— Кучетата спят в колибите си, а на пазачите дадох една нощ отпуска.

— Дал си им… какво? А кучетата?

— Убедихме ги да си починат. — Пазачите? Тия мърльовци?!

— Тях придумах да си тръгнат. Те са още по-объркани.

— Какво си направил… Какво смяташ да правиш сега?

— Мисля, че ти казах вече. Дойдох да си поговорим, сержант Фланаган. Искам да се заема с някои от старите ти другари.

Изплашеният мъж се дръпна непохватно от стола.

— Ти си маниакът, когото наричаха Делта, преди да се отделиш и да започнеш собствен бизнес! — прошепна той. — Има снимка — лежиш проснат на пътя, ризата ти цялата в кървави петна от куршумите, очите — широко отворени, от раните на челото и гърдите ти още тече кръв… Попитаха ме кой си и аз отвърнах: „Това е Делта. Делта Едно от контрабандистите“ а те ми казаха: „Не, това е Джейсън Борн, наемният убиец“ и аз им заявих: „Тогава той е един и същи човек, защото това е Делта и аз го познавам“. Те ми благодариха и ми наредиха да се връщам при другите.

— Кои са тези „те“?

— Ами едни хора от Лангли. Този, с когото говорех, куцаше и беше с бастун.

— А „другите“ — тези, при които е трябвало да се върнеш?

— Двадесет и пет — тридесет човека от старата сайгонска група.

— Военен окръг Сайгон ли?

— Да.

— Хора, които работеха с нашата група, с контрабандистите?

— Най-вече.

— Кога беше това?

— За Бога, казах ти! — изрева ужасеният мъж. — Преди четири или пет години! Видях снимката — ти беше мъртъв!

— Видял си само една снимка — спокойно го прекъсна Борн, като не сваляше поглед от старши сержанта. — Имаш прекрасна памет.

— Ти опря пистолет в главата ми. Тридесет и три години служба, две войни и дванадесет бойни похода — но никой не беше постъпвал така с мен — освен теб… Да, имам добра памет.

— Мисля, че те разбирам.

— А аз не! Нищичко не разбирам! Ти беше мъртъв!

— Ти го каза. Но не и аз, нали? А може би да. Може би това е кошмарът, който те е навестявал в течение на двадесет години измама.

— Какви дивотии ми дрънкаш? Какво, по дяволите…

— Не мърдай!

— Не мърдам!

Изведнъж в далечината прозвуча силен изстрел. От пистолет! Джейсън се извърна… после инстинктът му подсказа да не спира, да продължава… Кръгом! Масивният генералски помощник се нахвърли върху него, огромните като стенобойни машини ръце пуснаха раменете на Борн, когато Делта Едно стрелна нагоре десния си крак и улучи бъбрека на сержанта. Обувката му потъна дълбоко в едрото тяло, а пистолетът се стовари върху темето му. Фланаган рухна и се просна в цял ръст на пода. Джейсън с все сила го ритна в главата с левия си крак и той застина.

Последвалата тишина беше нарушена от непрекъснатите истерични писъци на жена, която тичаше към отворената врата на хижата. Секунди по-късно съпругата на генерал Норман Суейн влетя в стаята, но отстъпи ужасена от гледката, която се разкри пред очите й, и сграбчи облегалката на стола, като не можа да овладее обзелата я паника.

— Той е мъртъв — изпищя тя и се строполи на земята, като при падането си събори стола. — Той се застреля, Еди! О, Боже, той се самоуби! — крещеше тя и се опитваше да докосне любовника си.

Джейсън Борн се изправи и се приближи до вратата на хижата, която пазеше толкова много тайни. Затвори я, като наблюдаваше спокойно двамата си затворници. Жената плачеше, хълцаше и трепереше, но сълзите й не бяха сълзи на скръб, а на страх. Сержантът примигна и повдигна голямата си глава. На лицето му се четеше гняв и смут.

11

— Не пипайте нищо — заповяда Борн, когато Фланаган и Рейчъл Суейн колебливо влязоха пред него в генералския кабинет с множество снимки по стените. Като видя трупа на стария войник, облегнат назад в стола зад бюрото, все още със смъртоносния пистолет в отпуснатата ръка, и ужасяващата гледка на наполовина отнесения от изстрела череп, жената потръпна и се свлече на колене, като че ли щеше да повърне. Старши сержантът сграбчи ръката й и я изправи. Гледаше като замаян обезобразеното тяло на генерал Норман Суейн.

— Копеле гадно! — прошепна Фланаган напрегнато и едва чуто. Застана неподвижно и изведнъж изрева: — Изверг! Защо го направи? А сега какво ще правим?

— Обади се на полицията, сержанте — обади се Джейсън.

— Какво? — изкрещя генералският адютант и се извърна бързо към него.

— Не! — изкрещя госпожа Суейн и скочи на крака. — Не можем да направим това!

— Струва ми се, че нямате избор. Вие не сте го убили. Може да сте го докарали до самоубийство, но не сте го убили.

— Какво, по дяволите, имате предвид? — рязко запита Фланаган.

— Версията за една обикновена, макар и нечиста семейна трагедия е за предпочитане, отколкото нещо друго, което би предизвикало задълбочено разследване, не смятате ли? Предполагам, че връзката ви не е… тайна за никого.

— Той пет пари не даваше за „връзката ни“ и това също не беше тайна.

— Той ни насърчаваше по всякакъв повод — добави Рейчъл Суейн, като нерешително приглаждаше полата си и необичайно бързо възвръщаше самочувствието си. Говореше на Борн, но очите й бяха обърнати към любовника. — Той постоянно ни събираше, често дори дни наред… Трябваше ли да останем тук? Боже мили, та аз бях омъжена за този човек цели двадесет и шест години. Сигурна съм, че ме разбирате… това е ужасен удар за мен.

— Трябва да обсъдим някои неща — каза Борн.

— Не тук, моля ви. Да отидем в гостната. Там ще говорим.

Внезапно овладялата се госпожа Суейн излезе от кабинета. Генералският адютант хвърли поглед към подгизналото от кръв тяло, направи гримаса и я последва.

Джейсън ги наблюдаваше.

— Застанете в коридора, където мога да ви виждам, и не мърдайте! — извика той и се доближи до бюрото. — Погледът му отскачаше от един предмет на друг — последните предмети, които Норман Суейн бе видял, преди да лапне дулото на пистолета. Нещо не беше както трябва. Отдясно на големия зелен картон лежеше бележник със знака на Пентагона, името и ранга на Суейн, напечатани под емблемата на американската армия. До бележника, отстрани на зеления картон, в кожена подложка се търкаляше златна химикалка, чието остро сребърно връхче стърчеше, като че ли бе използвано съвсем скоро и този, който бе писал с нея, бе забравил да я щракне обратно. Борн се наведе над масата, на сантиметри от трупа, и усети все още парливата миризма на избухналия заряд и на изгоряло месо. Внимателно разгледа бележника. Страниците му бяха празни, но Джейсън внимателно откъсна горните няколко, сгъна ги и ги пъхна в джоба на панталоните си. Направи крачка назад, но нещо все още го глождеше… Огледа стаята и точно когато погледът му се плъзгаше по мебелите, старши сержант Фланаган се появи на прага.

— Какво правите? — подозрително попита Фланаган. — Чакаме ви.

— На приятелката ви може да й е трудно да стои тук, но не и на мен. Не мога да си позволя да изляза, има твърде много неща, които искам да узная.

— Нали казахте нищо да не се пипа?

— Да не се пипа, а не да не се гледа, сержант. Освен това, ако вземете нещо, никой няма да узнае, защото само вие ще знаете, че е било тук.

Борн внезапно се отправи към гравираната ниска медна масичка, от ония, които могат да се видят на всяка крачка по пазарите на Индия и Средния изток. Тя беше поставена между две кресла, пред малката камина в кабинета. Джейсън се наведе и вдигна стъкления пепелник с жлебове, наполовина пълен с угасени, недопушени цигари. Задържа го в ръка и се обърна към Фланаган.

— Да вземем за пример този пепелник, сержант. Докоснах го и моите отпечатъци са върху него, но никой няма да разбере това, защото го взимам със себе си.

— Защо?

— Защото надушвам нещо — в буквалния смисъл, с носа си, а не с инстинкта си.

— Какво искате да кажете, по дяволите?

— Искам да кажа, че ми мирише на пури. Тази миризма се задържа много по-дълго, отколкото можете да предположите.

— Е, и?

— Ами нека си поговорим със съпругата на генерала. Нека всички си поговорим. Хайде, Фланаган, ще си играем на показване и на разкриване.

— Пищовът в джоба те прави адски смел, нали?

— Тръгвай, сержант!

Рейчъл Суейн извърна глава наляво, отметна дългата си черна прошарена коса и застана неподвижно в стола си.

— Това е крайно оскърбително — изрече тя, вперила широко отворените си обвиняващи очи в Борн.

— Точно така — кимна Джейсън в знак на съгласие. — Но пък е вярно. В този пепелник има пет угарки и на петте има следи от червило. — Джейсън седна срещу нея и сложи пепелника на малката масичка до себе си. — Били сте там, когато го е сторил, когато е лапнал дулото и е натиснал спусъка. Може би сте си мислили, че няма да го направи, че може би е просто една от истеричните му закани. Но каквото и да е, не сте казали нито дума, за да го спрете. Не ви е било необходимо. За вас и Еди това е било логично и разумно решение.

— Безсмислица!

— Ако си говорим открито, сама знаете, че не трябва да казвате това. Не можете да успеете по този начин, нито пък успяхте да ме убедите, когато заявихте, че „това е крайно оскърбително“. Този израз не ви подхожда, Рейчъл. Имитирате други хора — може би изрази на някои богати, празноглави клиенти, които една млада фризьорка от Хонолулу, преди много години, е чувала постоянно да повтарят.

— Как се осмелявате…

— Хайде, хайде, не ме разсмивайте, Рейчъл. Никога не използвайте това „Как се осмелявате?“, защото изобщо не ви върши работа. Да не би сега, с вашето носово произношение, да издадете кралска заповед да ме обезглавят?

— Оставете я на мира! — извика Фланаган и застана до госпожа Суейн. — Дори да имате онова желязо в джоба си, пак не бива да правите това. Тя е добра жена, страхотно добра жена, а всички идиоти в този град я използваха.

— Как така? Та нали е била генералска жена, любовницата на имението?

— Тя беше използвана…

— Те ми се присмиваха, винаги ми се присмиваха, господин Делта! — извика Рейчъл Суейн и стисна ръчките на стола, на който седеше. — Освен когато ме гледаха похотливо. Как би ви харесало, ако вие бяхте десертът, специалният деликатес на високопоставените хора, приключили с вечерята и питиетата?

— Не мисля, че това изобщо би ми харесало. Вероятно бих отказал.

— Аз не можах! Той ме принуждаваше да го правя!

— Никой не може да накара някого да направи такова нещо.

— О, те могат, господин Делта — възрази генералската съпруга. Наведе се напред, големите й гърди се опряха в прозрачната материя на блузата, дългата й коса закриваше част от застаряващото, но все още чувствено лице. — Представете си, че сте необразовано момиче от каменовъгления район в Западна Вирджиния, когато компаниите закриха мините и хората останаха без препитание. Просто си хващаш нещата и тръгваш където ти видят очите. Лягах с когото сваря по целия път от Аликуипа до Хаваите, но ето че отидох там и изучих занаят. Срещнах Голямото момче и се омъжих за него, но още от първия ден престанах да си правя илюзии. Особено когато се върна от Виетнам, разбирате, нали?

— Не съм сигурен, Рейчъл.

— Не трябва нищо да обясняваш! — изрева Фланаган.

— Не, всичко ще кажа, Еди! Писнало ми е от тая мръсотия, чу ли!

— Внимавай какво говориш!

— Работата е там, господин Делта, че аз не знам нищо. Но мога да предположа някои работи, разбирате ли какво искам да кажа?

— Стига, Рейчъл! — изкрещя адютантът на мъртвия генерал.

— Майната ти, Еди! Май не схващаш много бързо. Този господин Делта може да се окаже нашето спасение… За да се върнем на островите, права ли съм?

— Абсолютно, госпожа Суейн.

— Вероятно знаете какво е това място…

— Млъквай! — изкрещя Фланаган и тромаво се заклати напред. Спря го внезапният, оглушителен изстрел от пистолета на Борн. Куршумът се заби в пода между краката на сержанта.

Жената изпищя. Когато млъкна, Джейсън продължи:

— Какво е това място, госпожо Суейн?

— Престани! — прекъсна го отново старши сержантът, но този път не изкрещя, а изрече молба, настоятелна мъжка молба. Отправи поглед към генералската съпруга, а след това отново към Борн. — Чуйте, Борн или Делта, или който и да сте, Рейчъл е права. Вие можете да се окажете нашето спасение — нищо не ни задържа тук. Какво предлагате?

— Зависи какво ще получа.

— Да речем, че ви кажем всичко за това място… И че ви кажа къде можете да откриете много повече. Можете ли да ни помогнете да се измъкнем оттук и да се върнем на тихоокеанските острови, без имената и физиономиите ни да се отпечатат във всички вестници?

— Много трудна задача, сержанте.

— Но тя не го е убила! Ние не сме го убили. И вие го казахте.

— Съгласен съм, но пет пари не давам дали сте го направили или не, дали сте виновни или не. За мен други неща са от значение.

— Като например да се заемете с някои стари другари или нещо такова?

— Така е, имат дългове към мен.

— Все още не мога да си представя, че вие…

— Не е и необходимо.

— Вие сте мъртъв! — избухна обърканият Фланаган. Думите се лееха от устата му. — Делта Едно от контрабандистите беше Борн, а Борн беше мъртъв и Лангли го доказа пред нас! Но вие сте жив…

— Бях пленен, сержанте. Това е всичко, което трябва да знаеш. Това и още нещо — че работя сам. Имам някои дългове, които трябва да събера, но съм съвсем сам. Трябва ми информация, и то веднага!

Фланаган поклати изумено глава.

— Ами… да допуснем, че мога да ви помогна — поде той неуверено, — и то по-добре от всеки друг. Изпълнявах специални задачи и знаех някои неща — неща, които обикновено не се поверяват на хора като мен.

— Това ми звучи като изнудване, сержанте. Какви бяха специалните ви задачи?

— Бавачка. Преди две години Норман започна да се скапва. Държах го изкъсо, а когато това не ми се удаваше, трябваше да се обадя на един номер в Ню Йорк, който ми бяха дали.

— И този номер е част от помощта, която можеш да ми окажеш.

— Да, а също и няколко номера на коли, които записах за всеки случай.

— В случай че някой реши, че не се нуждае повече от баваческите ви услуги — допълни Борн.

— Нещо такова. Онези тъпаци никога не са ни харесвали. Норман не го разбираше, но аз — да.

— Нас? Теб, Рейчъл и Суейн?

— Нас, униформените. Мръщеха цивилните си носове и ни гледаха отвисоко, като че ли бяхме измет, която им е необходима, а ние наистина им бяхме необходими. Имаха нужда от Норман. Гледаха го с презрение, но им беше необходим.

„Войничетата не могат да я използват пълноценно.“ Алберт Армбрустър, председател на Федералната комисия по търговията. Цивилните наследници на „Медуза“.

— Когато каза, че си записал онези номера на коли, предположих, че не сте участвали в срещите, които са се провеждали и все още се провеждат, при това доста редовно. Искам да кажа, че не сте били сред гостите и не сте се виждали с тях.

— Да не сте луд? — изписка Рейчъл Суейн, като по този начин отговори недвусмислено на въпроса на Джейсън. — Когато имаше истинска среща, а не някоя от скапаните пиянски вечери, Норм ми нареждаше да си стоя в стаята или, ако искам, да ходя при Еди да гледам телевизия. Еди не можеше да мръдне от хижата. Не бяхме достойни за неговите шикозни тъпи приятелчета! Години наред все така… Той ни събра, както ви казах.

— Започвам да разбирам — или поне така си мисля. Но ти имаш номерата, сержанте. Как успя да ги запишеш? Подразбирам, че не са ви разрешавали да излизате.

— Охраната ги записваше, не аз. Нарекох това секретна процедура за сигурност. Никой не я оспори.

— Разбирам. Каза, че преди няколко години Суейн започнал да се скапва. Как?

— Ами като тази вечер. Когато станеше нещо напечено, той се вцепеняваше и не искаше да взима решения. Дори и да му намирисваше на „Медуза“, предпочиташе да си зарови главата в пясъка и да чака, докато всичко отмине.

— А тази вечер? Видях ви да спорите… и ми се стори, че сержантът му заповяда да се оттегли.

— Страшно сте прав. Норман се беше паникьосал — заради вас, заради някого, когото наричаха Кобра и който изваждаше наяве страхотиите за Сайгон отпреди двадесет години. Искаше да бъда с него, когато дойдете, и му казах, че няма да стане. Рекох му, че не съм откачил.

— Защо? Какво откачено има за един адютант да е до началника си?

— По същата причина, поради която подофицерите не ги канят в заседателните зали, където управниците измислят разни стратегии. На различни нива сме.

— Което, с други думи, означава, че има граници за онова, което ви е разрешено да знаете.

— Точно така.

— Но ти беше част от онзи Сайгон отпреди двадесет години, сержанте, един от „Медуза“!

— Пукната пара не струва това, Делта. Само им слугувам и те се грижат за мен, но съм само слуга в униформа. Когато дойде моментът да си предам униформата, кротичко ще се пенсионирам някъде по-надалеч и ще си държа устата затворена, ако не искат да ме занесат някъде в чувал. Всичко е много ясно. Никой не е незаменим.

Борн наблюдаваше внимателно старши сержанта, докато говореше.

— Идва ми наум — каза Джейсън, — че точно сега е моментът да се уреди пенсионирането ти. Мога да сторя това, сержанте. Можеш да изчезнеш мълчаливо и без шум, заедно с всички награди, които ти се полагат за слугуването. Един предан генералски адютант с повече от тридесетгодишна служба решава да се пенсионира, след като неговият приятел и началник трагично слага край на живота си. Никой няма да ти задава въпроси… Това е моето предложение.

Фланаган отново погледна Рейчъл Суейн. Тя рязко кимна и хвърли поглед към Борн.

— Каква е гаранцията, че ще можем да си съберем нещата и да се махнем? — попита тя.

— Нямаше ли нещо за уреждане, свързано с освобождаването на сержант Фланаган от военна служба и неговата военна пенсия?

— Накарах Норман да подпише тези документи преди осемнадесет месеца — обади се адютантът. — Бях назначен за постоянно в канцеларията му в Пентагона и разквартируван в дома му. Просто трябва да попълня датата, да напиша името си и някакъв адрес за писма до поискване, който с Рейчъл вече сме го измислили.

— Това ли е всичко?

— Остава само да се обадя на няколко души и на адвоката на Норман, който ще се погрижи за всичко. После отиваме на летището.

— Изглежда сте го обмисляли много дълго — може би години…

— Как иначе! — прекъсна го генералската съпруга. — Както се казва, уредили сме си сметките.

— Но преди да подпиша тези документи и да си проведа разговорите, трябва да съм сигурен, че ще се измъкнем сухи от водата, и то веднага — добави Фланаган.

— Което означава никаква полиция, никакви журналисти и нищо общо със станалото тази вечер. Просто не сте били тук — каза Борн.

— Казахте, че това е трудна работа. Колко са големи дълговете, които имате да прибирате?

— Вие просто не сте били там — тихо и бавно повтори Борн, загледан в стъкления пепелник с изцапаните от червило угарки, поставен на масата до него. После вдигна отново поглед към генералския адютант. — Нищо не сте пипали тук. Няма никакви следи, които да ви свързват със самоубийството… Наистина ли сте готови да заминете след няколко часа?

— Дори и след тридесет минути, Делта — обади се Рейчъл.

— Но все пак двамата сте живели тук…

— Не искаме нищо от този живот, освен това, което е на гърба ни — изрече твърдо Фланаган.

— Това имение е ваше, нали, госпожо Суейн?

— Ами! Прехвърлено е на името на някаква фондация, попитайте адвоката. Той ще ми изпрати това, което ще наследя, ако изобщо получа нещо. Ние искаме да се махнем оттук и толкова.

Джейсън гледаше ту единия, ту другия — каква странна двойка…

— Нищо не ви спира.

— Откъде можем да сме сигурни? — пристъпи Фланаган.

— Ще трябва да ми се доверите. Каква алтернатива имате? Да речем, че останете тук. Независимо какво ще направите с него, резултатът ще е един и същ — той няма да отиде в Арлингтън нито утре, нито вдругиден. Рано или късно някой ще дойде да го потърси. Ще има въпроси, обиск, разследване и е ясно като бял ден, че медиите ще прелеят от догадки. Много скоро ще надушат „връзката ви“!

Старши сержантът и приятелката му се спогледаха.

— Той е прав, Еди — съгласи се тя. — С него все пак имаме някаква възможност, а без него — не.

— Прекалено лесно ми се струва — заяви Фланаган. — Как ще се справите с всичко?

— Това си е моя работа — отвърна Борн. — Дай ми всички телефонни номера и се обади само в Ню Йорк. Ако бях на твое място, щях да го направя от кой да е тихоокеански остров.

— Ти си откачил! В мига, в който новината се разчуе, „Медуза“ ще ме привика, а и Рейчъл също. Ще искат да знаят какво е станало.

— Кажи им истината или почти истината. Обзалагам се, че дори и премия ще получите.

— Съвсем си се побъркал!

— Никога не съм бил побъркан — нито във Виетнам, нито в Хонконг, нито сега, сержанте… Върнали сте се с Рейчъл, видели сте какво се е случило, прибрали сте си багажа и сте заминали. Не сте искали да ви задават никакви въпроси, а тъй като мъртвите не говорят, сте предпочели да не попадате в някой капан, който могат да ви поставят. Сложи с един ден по-задна дата на документите, изпрати ги по пощата, а останалото остави на мен.

— Не знам…

— Нямаш избор, сержанте — рязко каза Джейсън и стана от стола. — А освен това не искам да губя повече време! Като искате да си вървя, ще си тръгна. Сами се оправяйте — и Борн ядосано се запъти към вратата.

— Не Еди, спри го! Ще направим както казва — поне ще си опитаме късмета! Иначе с нас е свършено и ти го знаеш.

— Добре, добре… Успокой се, Делта, ще направим както кажеш.

Джейсън се спря и се извърна.

— Всичко, което кажа, сержанте, до най-малката подробност.

— Съгласен.

— Първо ще отидем до твоята хижа, докато Рейчъл си събере багажа. Ще ми дадеш всичко което знаеш — телефони и номера на коли, имената, които помниш, всичко, което можеш и за което те моля. Разбрахме ли се?

— Да.

— Да тръгваме тогава. Госпожо Суейн, зная, че имате много дреболии, които сигурно бихте искали да вземете, но…

— Оставете, господин Делта. Нямам спомени тук. Това, на което наистина държа, много отдавна е изпратено на десетки хиляди километри оттук и е на сигурно място.

— Божичко, и това ако не е подготовка!

— Не съм ли права? Този ден щеше да дойде — рано или късно, нали разбирате? — Рейчъл бързо мина покрай двамата мъже и влезе в хола. Там се спря, после се доближи до старши сержант Фланаган.

— Ей, Еди — каза тихичко тя, — май наистина ще стане. Ще живеем, Еди, разбираш ли?

— Да, мила. Знам.

Двамата мъже излязоха в тъмнината и се отправиха към хижата.

— Наистина няма време за губене, сержанте, започвай — заговори Борн. — Какво можеш да ми кажеш за това имение на Суейн?

— Готов ли си?

— В какъв смисъл? Разбира се, че съм готов. — Но не беше. Закова се на място, когато чу думите на Фланаган.

— Като начало — това е гробище.

Алекс Конклин се облегна на стола зад бюрото си. Беше зашеметен. В ръката си стискаше слушалката и не можеше да намери разумен отговор на изненадващата информация на Джейсън. Накрая успя да промълви:

— Не вярвам!

— На кое по-точно?

— Не знам. Май на нищо — като започнем с това за гробището. Но трябва да повярвам, нали?

— Не искаш да повярваш нито за Лондон, нито за Брюксел, нито на командира на Шести флот или пък за пазителя на тайните кодове в Лангли. Просто ти ги изреждам… Важното е, че след като разберем кои са, ще можем да действаме.

— Трябва да започнеш от самото начало. Главата ми се цепи от болка. Телефонният номер в Ню Йорк, автомобилните номера…

— Трупът, Алекс! Фланаган и генералската жена! Готови са за път. Такава беше уговорката и трябва да я спазим.

— Така ли? Суейн се самоубива, а на двамата от имението, които могат да разкажат толкова неща, просто казваме „чао“ и ги оставяме да си идат?

— Нямаме време да си играем на преговори, а освен това той не може да отговаря на други въпроси — с генерала са били на различни нива.

— Е, сега всичко е ясно.

— Хайде, остави ги да заминат. И двамата могат да ни потрябват някой ден.

— Сигурен ли си? Толкова е сложно.

— Направи го! За Бога, Алекс, пет пари не давам за усложнения или нарушения, или за каквито и да е фалшификации, които ти идват наум. Искам Карлос! Плетем мрежа и можем — аз мога — да го примамим в нея.

— Добре, добре. Има един доктор, когото и друг път сме използвали при специални операции. Ще се свържа с него. Той знае какво да направи.

— Добре — каза Борн. Умът му работеше бързо. — Сега ме пусни на запис. Ще ти кажа всичко, което научих от Фланаган. Побързай, имам много работа.

— На запис си, Делта Едно.

Джейсън заговори бързо, като четеше записките, които си беше водил в къщичката на Фланаган. Произнасяше ясно всяка дума. Съобщи имената на седем често присъстващи гости на генералските вечери. Не беше съвсем сигурен как се пишат имената им, но за сметка на това описанията бяха пълни. След това идваше ред на автомобилните номера и всички бяха на гости от по-сериозните срещи, които се провеждаха два пъти на месец. Накрая идваха телефонните номера: на адвоката на Суейн, на всички пазачи от имението и вътрешният номер на Пентагона за служебните коли. В края на списъка беше нерегистрираният номер в Ню Йорк. Към него нямаше име — имаше само телефонен секретар, който приемаше съобщения.

— Това е най-важният телефон, Алекс.

— Ще го разгадаем — заяви Конклин, като се включи на запис. — Ще се обадя в къщичките и ще говоря по пентагонски маниер — генерала го изпращат на някаква секретна служба и плащаме двойно, за да изведат кучетата оттам рано сутринта. Случайно остави вратите отворени… Автомобилните номера не са проблем — ще кажа на Касет да ги намери на компютъра, без Десоул да разбере.

— Ами Суейн? Ще трябва за известно време да пазим самоубийството му в тайна.

— За колко време?

— Откъде, по дяволите, да знам? — вбеси се Джейсън. — Докато открием кои са всички онези хора и докато аз или ти се свържем с тях, и по този начин паниката ще започне да се надига като вълна. И точно в този момент ще вкараме в действие плана за Карлос.

— Но това може да се проточи дни, седмици или дори повече.

— Разбира се, че може.

— Тогава най-добре да включим и Питър Холанд…

— Не, не още. Не сме сигурни какво ще направи, а не искам да му дам възможност да се изпречи на пътя ми.

— Трябва да се довериш още някому, а не само на мен, Джейсън. Мога да заблудя доктора за около двадесет и четири или четиридесет и осем часа, но за повече от това се съмнявам.

— Дай ми, осигури ми два дни!

— А аз в това време да проверявам цялата тази информация, да заблуждавам Чарли и с половин уста да лъжа Питър и да му разправям, че, както ни се струва, напредваме в проследяването на вероятните куриери на Чакала в някакъв хотел в Мейфлауър… Разбира се, не правим нищо подобно, защото сме затънали до ушите в някаква овехтяла двадесетгодишна сайгонска конспирация, в която са замесени кой знае какви хора, но затова пък знаем, че частното им гробище е в имението на главния шеф по снабдяването, който случайно си е пръснал черепа — малък инцидент, който ще пренебрегнем… Господи, Делта, дръж се! Снарядите се сблъскаха.

Въпреки че беше застанал пред бюрото на Суейн, а столът с трупа на генерала беше до самия него, Борн успя да се усмихне.

— На това разчитаме, нали? Това е сценарий, написан лично от обичния ми Свети Алекс.

— Аз просто се возя, а не карам колата…

— Ами докторът? — прекъсна го Джейсън. — Не си участвал в операции от пет години. Откъде знаеш, че все още е в занаята?

— От време на време го срещам. И двамата си падаме по музеите. Преди няколко месеца в галерията „Коркоран“ ми се оплака, че напоследък просто нямал работа.

— Създай му малко разнообразие довечера.

— Ще се опитам. Какво смяташ да правиш?

— Ще разнищя всичко в тази стая.

— Ръкавици?

— Хирургически, разбира се.

— Не пипай трупа.

— Само джобовете. Много внимателно… Жената на Суейн слиза по стълбите. Ще ти се обадя, когато си отидат. Свържи се с онзи доктор!

Айвън Джакс, завършил Йелския медицински институт, специализирал хирургия в Колежа по хирургия в Масачузетс, роден в Ямайка, някогашен „консултант“ на ЦРУ благодарение на друг черен негов приятел с невероятното име Кактус, мина с колата си през вратата на имението на генерал Суейн в Манасас, Вирджиния. Имаше моменти, мислеше си Айвън, когато му се искаше никога да не е срещал стария Кактус, и този беше един от тях. Но въпреки чувствата си тази вечер, никога не бе съжалявал, че Кактус бе влязъл в живота му. Благодарение на неговите „вълшебни хартийки“ Джакс бе извел от Ямайка брат си и сестра си. По онова време на солидните професионалисти не бе разрешено да емигрират, още повече с лични капитали.

Кактус обаче бе използвал съвършени имитации на правителствени разрешителни и бе измъкнал от страната двамата младежи. На стария фалшификатор му трябваха само откраднати празни бланки на официални документи. Понастоящем братът на Айвън беше преуспяващ адвокат в Лондон, а сестра му — научен работник в Кембридж.

Да, беше длъжник на Кактус, помисли си доктор Джакс и зави с комбито по алеята към входа на къщата. Когато преди седем години го беше помолил да „консултира“ няколко „приятели в Лангли“, той му беше направил тази услуга. Но в дискретната връзка на Айвън с ЦРУ имаше и други преимущества. Когато Сиега дойде на власт, едно от първите семейства законни собственици, които си получиха обратно „присвоеното“ беше семейството на Джакс. Семейните им владения бяха в Монтего Бей и Порт Антонио. Това беше заслуга на Конклин, но без Кактус нямаше да има и Конклин — поне в приятелския кръг на Айвън… Защо му трябваше на Алекс да звъни точно тази вечер? Тази вечер бе дванадесетата годишнина от сватбата му и той беше изпратил децата си да пренощуват у съседите, за да могат двамата с жена му да бъдат сами — насаме с ребрата по ямайски, приготвени от единствения човек, който знаеше как — майстор-готвачът Айвън. Към вечерята имаше и голямо количество тъмен ром и няколко страхотно еротични потапяния, както ги е майка родила, в басейна. Бъди проклет, Алекс! Дваж проклет да е тоя тъп ерген, който, като чу за семейното тържество, рече: „Какво значение има там някакъв си ден! Нали е минала цяла година? Прави си купона утре, а на мен ми трябваш днес.“

И той беше излъгал жена си, бивша старша сестра в Масачузетския институт. Бе й казал, че един пациент е на границата между живота и смъртта.

Джакс изключи двигателя, грабна чантата си и изскочи от колата. Докато я заобикаляше, вратата на къщата се отвори и на прага се появи висок човек с плътно прилепнали черни дрехи.

— Аз съм вашият доктор — обясни Айвън и заизкачва стълбите. — Нашият общ приятел не ми даде името ви, но предполагам, че не ми се полага да го знам.

— Май сте прав — съгласи се Джейсън, като се ръкува с непознатия.

— Тази ваша ръкавичка ми е доста добре позната.

— Нашият общ приятел не ми каза, че сте черен.

— Това притеснява ли ви?

— Съвсем не. Това ме накара да го заобичам още повече — на него просто не му е дошло наум, че трябва да казва нещо.

— Мисля, че ще се разбираме добре с вас. Хайде да тръгваме, безименни човече.

Борн седеше на около десет фута от бюрото, докато Джакс бързо и умело вършеше работата си около трупа. Милостиво бе завил главата с газена материя.

— Вие свършихте ли тук? — попита той Джейсън.

— Огледал съм всичко сантиметър по сантиметър, докторе. Това ли имахте предвид?

— Искам тази стая да се запечата. Никой не бива да влиза в нея, докато нашият общ приятел не разреши.

— Изобщо не мога да гарантирам това — каза Борн.

— Тогава той трябва да го стори.

— Защо?

— Вашият генерал не се е самоубил, безименни човече. Бил е убит.

12

— Жената — каза по телефона Алекс Конклин. — Както ми го описваш, трябва да е жената на Суейн. Господи!

— Това не променя нещата, но изглежда е тя — съгласи се с половин уста Борн. — Без съмнение е имала предостатъчно основание да го направи, и все пак, ако го е направила, не е казала на Фланаган, а това не е логично.

— Не, не е… — Конклин замълча, после рече бързо: — Искам да поговоря с Айвън.

— Айвън? Твоят лекар ли?

— Да.

— Нищо. Навън е и… „опакова пратката“, както се изрази.

— В неговата кола ли?

— Точно така. Пренесохме тялото…

— Защо е толкова сигурен, че не е самоубийство? — прекъсна го Алекс.

— Суейн беше дрогиран. Каза, че после ще ти се обади и ще ти обясни. Иска да се махне оттук и никой да не влиза в тази стая, след като си отидем — след като аз си отида, докато ти не разрешиш да се съобщи на полицията. Той ще ти обясни и това.

— Господи, вътре сигурно е страшна свинщина.

— Картината не е приятна. Какво искаш да направя?

— Дръпни пердетата, ако има пердета, провери прозорците, и, ако е възможно, заключи вратата. Ако няма как да я заключиш, огледай се за…

— Намерих в джоба на Суейн връзка ключове — прекъсна го Джейсън. — Проверих, един от тях става.

— Добре. Като си тръгваш, изтрий хубаво вратата. Намери политура за мебели или спрей за почистване.

— Това няма да спре никого, ако реши да влезе.

— Няма, но ако влезе някой, може да намерим отпечатъци.

— Смяташ да…

— Да, смятам — съгласи се бившият офицер от разузнаването. — Освен това трябва да измисля някакъв начин да запечатам цялата къща, без да прибягвам до помощта на когото и да било от Лангли и, не на последно място, да държа настрана Пентагона, в случай че някой от тези над двадесет хиляди души реши да се свърже със Суейн, в това число хората от канцеларията му и вероятно двеста-триста търговци дневно във връзка със снабдяването… Господи, невъзможно е!

— Идеално е — възрази му Борн, точно когато доктор Айвън Джакс внезапно се появи на вратата. — Малката ни игричка на дестабилизиране ще започне още оттук, от „фермата“. Имаш ли номера на Кактус?

— Нямам го в себе си. Мисля, че е в една кутия за обувки вкъщи.

— Обади се на Mo Панов, той го има. После се свържи с Кактус и му кажи да намери телефонен автомат и да ми позвъни тук.

— Какво си намислил, по дяволите? Щом чуя името на този старец, ставам неспокоен.

— Нали каза, че трябва да намеря още някого, освен теб, на когото да се доверявам. Е, намерих. Свържи се с него, Алекс — Джейсън сложи слушалката. — Съжалявам, доктор… или при тези обстоятелства мога вече да използвам името ви? Здравейте, Айвън.

— Здрасти, Безименен. Така предпочитам да ви наричам. Особено след като преди малко чух да споменавате едно друго име.

— Алекс ли?… Не, разбира се, не става дума за Алекс, общият ни приятел. — Борн се изсмя тихо, многозначително и се отдалечи от бюрото. — Говорите за Кактус, нали?

— Влязох само да попитам дали искате да затворя портала — отмина въпроса му Джакс.

— Ще се обидите ли, ако ви кажа, че не бях се сетил за него, докато преди малко не ви видях?

— Някои асоциации се набиват в очи. Та какво ще кажете за портала.

— И вие ли сте така задължен на Кактус, както мене, докторе? — Джейсън остана на мястото си, вперил очи в ямаеца.

— Дължа му толкова много, че не бих и помислил да го компрометирам със ситуация като тази. За Бога, той е стар човек и на каквито и абсурдни заключения да отдаде предпочитанията си Лангли, тази вечер е извършено убийство, изключително брутално убийство. Но на ваше място не бих го забърквал.

— Вие не сте аз. Виждате, налага ми се. Той никога не би ми простил, ако не се обърна към него.

— Нямате особено добро мнение за себе си, нали така?

— Моля ви да затворите портала, докторе. В коридора има алармена инсталация, която мога да включа, след като затворите.

Джакс се поколеба, сякаш не беше сигурен в това, което се готвеше да каже.

— Слушайте — започна неуверено той, — повечето нормални хора имат някаква причина, когато казват или правят нещо. Предполагам, вие сте нормален. Обадете се на Алекс, ако имате нужда от мен, ако старият Кактус има нужда от мен. — Лекарят излезе забързано.

Борн се обърна и обходи с поглед стаята. След като почти преди три часа Фланаган и Рейчъл Суейн си бяха тръгнали, той бе претършувал всяка педя от кабинета, както и отделната спалня на мъртвия военен на втория етаж. Беше сложил нещата, които възнамеряваше да вземе, на месинговата масичка за кафе. Започна да ги разглежда. Имаше три еднакво големи, подвързани с кафява кожа тефтери е прикрепени на спирала листове — настолни бележници. В първия бяха отбелязани по дати уговорени срещи, във втория бяха записани с мастило телефонни номера и имена, третият беше почти недокоснат дневник за разходите. Наред с тях имаше единадесет различни листчета от тефтерче с бележки от службата, които Джейсън беше намерил по джобовете на Суейн, картонче за записване резултатите от голф-клуба и няколко съобщения от Пентагона. И накрая — портфейлът на генерала, който съдържаше голямо изобилие внушителни акредитиви и много малко пари. Борн щеше да предаде всичко това на Алекс, с надеждата да се намерят други нишки, но доколкото можеше да прецени, не беше открил нищо смайващо, нищо неоспоримо, свързано с новата „Медуза“. А това го безпокоеше. Трябваше да има нещо. Тук бе домът на стария войник, неговата светая светих в този дом, трябваше да има нещо! Знаеше го, чувстваше го, но не бе успял да го намери. Така че започна отначало, сега вече не педя по педя, а сантиметър по сантиметър.

След четиридесет минути, докато откачаше и обръщаше снимките на стената зад бюрото, той си спомни думите на Конклин, че трябва да провери прозорците и пердетата, така че никой да не може да влезе или да погледне вътре.

„Господи, вътре сигурно е страшна свинщина“. „Картината не е приятна.“

Наистина не беше. Стъклата на средното крило бяха напръскани с кръв. А малката месингова дръжка? Не само че не беше изцапана, но и прозорецът беше отворен — едва открехнат, но все пак отворен. Борн коленичи на възглавницата и погледна отблизо излъсканата месингова ключалка и стъклото наоколо. Вадичките засъхнала кръв бяха размазани, върху петната имаше следи от допир, които им придаваха неправилна форма. После погледна перваза и видя какво пречи на прозореца да се затвори. Краят на лявото перде беше издърпан и малко от ресните му бяха пъхнати под долната рамка. Джейсън се дръпна озадачен, но не особено изненадан. Точно това търсеше, липсващият елемент от цялата мозайка, каквато представляваше смъртта на Норман Суейн.

Някой се беше измъкнал през този прозорец след изстрела, пръснал черепа на генерала. Някой, който не е можел да си позволи риска да бъде видян, че минава през входното антре или че излиза от предната врата. Някой, който познава къщата и имението… и кучетата. Брутален убиец от „Медуза“. По дяволите!

Кой? Кой е бил тук? Фланаган… Съпругата на Суейн! Те вероятно знаят, положително знаят! Борн се протегна към телефона на бюрото. Той зазвъня, преди ръката му да го е докоснала.

— Алекс?

— Не, братко Зайко, просто стар приятел. И не предполагах, че така свободно споменаваме имена.

— Не споменаваме, не би трябвало — рече Джейсън и бързо си наложи самоконтрол, който едва издържаше. — Преди малко се случи нещо, открих нещо.

— По-спокойно, момче. С какво мога да ти бъда полезен?

— Имам нужда от теб — тук, където съм. Свободен ли си?

— Ами, чакай да видим — отговори през смях Кактус. — Трябваше да присъствам като пълноправен член на заседанията на няколко управителни съвета и от Белия дом ме викат за една закуска на силните на деня… Кога и къде, братко Зайко?

— Не сам, стари приятелю. Искам с теб да дойдат още трима-четирима. Може ли да стане?

— Не зная. Какво имаш предвид?

— Този човек, който ме докара до града, след като се срещнахме. Има ли наблизо и други граждани с подобни убеждения?

— Честно казано, повечето са в кафеза, но мисля, че мога да се поразходя и да се поразровя из бунището и да извадя няколко. За какво са ти?

— За пазачи. Работата наистина е много проста. Ти ще седиш до телефона, а те ще са зад заключения портал и ще казват на хората, че това е частна собственост и посетителите не са желани. Особено някои кресльовци, вероятно в лимузини.

— Ами, това сигурно ще се хареса на моите хора.

— Обади ми се пак и ще ти дам координатите. — Борн натисна вилката и веднага я пусна. Чу сигнала и набра номера на Конклин във Виена.

— Да? — обади се Алекс.

— Лекарят е бил прав, позволил съм на нашия палач от „Медуза“ да се измъкне!

— Съпругата на Суейн ли имаш предвид?

— Не, но тя и бъбривият й сержант знаят кой го е направил — трябва да знаят кой е бил тук! Хвани ги и ги задръж. Излъгали са ме, така че споразумението ни отпада. Който и да е инсценирал това ужасно „самоубийство“, е получил заповедта от висшите кръгове на „Медуза“. Този човек ми трябва. Това е най-краткият път към целта.

— До който не можем да се доберем.

— За какво говориш, по дяволите?

— Защото не можем да се доберем до сержанта и любовницата му. Изчезнали са.

— Това е лудост! Доколкото те познавам, Свети Алекс, а аз те познавам добре, уредил си да бъдат следени, след като излязоха оттук.

— Но никой не е вървял по петите им. Спомни си, че ти настоя да държим Лангли и Питър Холанд настрани от „Медуза“.

— И какво направи?

— Изпратих сигнал за издирване с пълно описание до централните компютри за резервации на всички международни линии. Според сведенията от осем и двадесет тази вечер, нашите обекти си бяха запазили места за полета на Пан Ам за Лондон в десет часа.

— Лондон ли? — прекъсна го Джейсън. — Те се канеха да поемат в обратна посока, към Тихия океан. Към Хавайските острови!

— Натам вероятно са тръгнали, защото така и не са се появили на Пан Ам. Кой знае?!

— Ти трябва да знаеш, по дяволите!

— По какъв начин? Двама граждани на Съединените щати, които летят за Хаваите, нямат нужда от паспорти, за да влязат в петдесетия ни щат. Шофьорска книжка или регистрационна карта на избирател също ще свършат работа. Нали ми каза, че отдавна обмислят тази стъпка. Много ли ще се затрудни един опитен полицай с повече от тридесет години служба да набави две шофьорски книжки на чужди имена?

— Но защо?

— За да се отърват от хората, които евентуално ще ги търсят — ние например, или може би някой от „Медуза“, много високопоставен.

— Право в лайното!

— Бихте ли имали нещо против да не се изразявате така простонародно, професоре? Това беше „просторечие“, нали?

— Млъкни, трябва да помисля.

— Тогава помисли за факта, че сме затънали до задниците в Арктика без никакво отопление. Време е за Питър Холанд. Имаме нужда от него. Имаме нужда от Лангли.

— Не, още не! Забравяш нещо. Холанд е положил клетва и всичко, което знаем за него, говори, че я взема насериозно. Може да нарушава от време на време някое предписание, но ако се изправи срещу „Медуза“, срещу стотиците милиони от Женева, с които в Европа се купува всичко онова, каквото и да е то, може да каже: „Стоп, стига толкова!“

— Това е риск, който трябва да поемем. Имаме нужда от него, Дейвид.

— Не Дейвид, проклет да си! Аз съм Борн, Джейсън Борн, твое творение, и съм преследван! Семейството ми е преследвано! Няма да допусна това да се промени!

— И ще ме убиеш, ако тръгна срещу теб.

Тишина. Никой не наруши мълчанието, докато Делта Едно от сайгонската „Медуза“ не заговори.

— Да, Алекс, ще те убия. Не защото и ти се опита да ме убиеш в Париж, а за същите тези твои слепи предположения, които тогава те доведоха до решението да тръгнеш след мен. Можеш ли да го разбереш?

— Да — отвърна Конклин толкова тихо, че гласът му едва се чуваше. — „Арогантността на невежеството“ — любимата ти вашингтонска мелодия. Винаги й придаваш такова ориенталско звучене. Но на даден етап ще се наложи и ти самият да станеш по-малко арогантен. Само толкова можем да направим сами.

— От друга страна, ако не действаме сами, можем да оплескаме толкова много неща. Погледни само какъв напредък имаме. От нулата до двуцифреното число, и за колко време? Четиридесет и осем, седемдесет и два часа? Дай ми тези два дни, Алекс, моля те! Доближаваме се до същността на всичко това, до същността на самата „Медуза“. Само една малка пукнатина, и ще ги насочим към идеалното решение как да се отърват от мен. Към Чакала.

— Ще направя всичко, което е по силите ми. Кактус свърза ли се с теб?

— Да. Пак ще ми се обади и после ще дойде тук. По-късно ще ти обясня.

— Трябваше да ти кажа. Той и нашият лекар са приятели.

— Зная. Айвън ми каза… Алекс, искам да ти предам някои неща — бележника с телефоните на Суейн, портфейла му, неща от този род. Ще ги опаковам и ще ги изпратя по някое от момчетата на Кактус да ти ги донесе вкъщи, до вратата с алармената инсталация. Вкарай всичко в компютъра и виж какво можеш да откриеш.

— Момчетата на Кактус, ли? С какво си се захванал?

— Облекчавам с една точка програмата ти. Ще запечатам това място. Никой няма да може да влезе, но ще видим кой ще се опита.

— Може да стане интересно. Кучкарите идват за кучетата около седем сутринта, без предупреждение, така че не прави печатите много здрави.

— Тъкмо ме подсети — прекъсна го Джейсън. — Влез отново в ролята на официално лице и се обади на хората от другите смени на охраната. Услугите им не са необходими повече, но всеки от тях, вместо предупреждение за уволнение, ще получи по пощата една месечна заплата.

— Кой, по дяволите, ще им я плати? Напомням ти, че няма Лангли, няма Питър Холанд, а аз не съм толкова богат.

— Аз пък съм. Ще телефонирам на моята банка в Мейн и ще наредя да изпратят експресно банков чек. Помоли приятеля си Касет да го вземе сутринта от апартамента ти.

— Странно, нали? — каза бавно, замислено Конклин. — Забравил бях за твоите пари. Всъщност, изобщо не си спомням за тях. Предполагам, че съм ги изхвърлил от съзнанието си.

— Възможно е — съгласи се с леко безгрижие в гласа Борн. — Държавният служител в теб може би си представя как някой бюрократ идва при Мари и й казва: „Между другото, госпожо Уеб или Борн, или която и да сте, докато сте била държавна служителка на Канада, сте офейкала с над пет милиона долара, собственост на моята държава.“

— Тя само се е справила блестящо, Дейвид-Джейсън. Ти й дължиш всичко до последния долар.

— Няма нужда да ми го натякваш, Алекс. Тя можеше да отнесе поне два пъти повече.

— Била е в правото си. Точно затова млъкнаха всички… Какво ще правиш сега?

— Ще почакам Кактус да ми се обади, после ще телефонирам и аз.

— О, така ли?

— На жена ми.

Мари седеше на балкона на вилата си в Транкуилити Ин, вперила поглед в залятото от лунна светлина Карибско море и се опитваше да се мобилизира, за да не полудее от страх. Беше странно, може би глупаво и дори опасно, че страхът, който я измъчваше, не беше за физическото й оцеляване. Беше живяла както в Европа, така и в Далечния изток с една машина за убиване, каквато беше Джейсън Борн. Знаеше на какво е способен този непознат и колко безпощадно ефикасни са действията му. Не, не ставаше дума за Борн, ставаше дума за Дейвид, за това, което Джейсън Борн причиняваше на Дейвид Уеб. Трябваше да го спре!… Можеха да избягат, да отидат много далеч, в някое затънтено тихо пристанище, и да започнат нов живот с нови имена, да си създадат свой собствен свят, в който Карлос никога да не проникне. Имаха повече пари, отколкото бяха в състояние да похарчат, можеха да го направят! Такива неща ставаха непрекъснато — стотици хиляди, мъже и жени, жени и деца, чийто живот е застрашен, биваха закриляни от своята държава. А ако изобщо някога някоя държава е имала основание да закриля човек, този човек беше Дейвид Уеб!… „Мисли, породени от безумието“ — каза си Мари, стана от стола и се приближи до перилата на балкона. Това никога нямаше да стане, защото Дейвид никога нямаше да приеме такова решение. Джейсън Борн взимаше връх над Дейвид Уеб, а Борн беше способен да унищожи тялото, което го бе приютило. „О, Боже, какво става с нас?“

Телефонът иззвъня. Мари се вцепени, после се втурна в спалнята и вдигна слушалката.

— Да?

— Ало, сестричке, Джони е.

— О…

— Което значи, че Дейвид не ти се е обаждал.

— Не, и започвам леко да се побърквам.

— Ще ти позвъни, щом може, знаеш го.

— Не се обаждаш, за да ми кажеш това, нали?

— Не, просто проверявам. Заседнал съм на големия остров и изглежда ще остана тук известно време. С Хенри сме в Губернаторството. Чакам губернатора лично да ми благодари за услугата, която направих на Форин Офис.

— И дума не разбирам от това, което ми казваш.

— О, извинявай. Хенри Сайкс е помощникът на губернатора, който ме помоли да се погрижа за този стар французин, ветеранът от войната, който живее по-надолу от теб. Когато губернаторът иска да ти благодари, чакаш, докато ти благодари, защото излязат ли от строя телефоните, каубоите като мен имат нужда от Губернаторството.

— Връзката съвсем се загуби, Джони.

— Откъм Бас-Тер се задава буря и след няколко часа ще връхлети върху нас.

— Откъм кого?

— Не откъм кого, а откъде, но дотогава би трябвало да съм си дошъл. Кажи на прислужницата да ми оправи леглото.

— Джон, не е необходимо да оставаш тук. Зад живия плет и по плажа, и Бог знае още къде, има мъже с пушки.

— Там и ще стоят. Доскоро, и прегърни децата от мен.

— Заспали са — каза Мари и по-малкият й брат затвори. Остави слушалката, погледна телефона и несъзнателно каза на глас: — Колко малко зная за теб… Нашето любимо, непоправимо братче. И колко много повече знае съпругът ми. Ужасни сте и двамата!

Телефонът иззвъня отново и я стресна. Тя грабна слушалката.

— Ало?

— Аз съм.

— Слава Богу!

— Той не е в града, но всичко е наред. Аз съм добре и имаме напредък.

— Не ти се налага да правиш това! На нас не ни се налага!

— Напротив, налага се — каза Джейсън Борн, от Дейвид Уеб нямаше и следа. — Просто знай, че те обичам, той те обича…

— Престани! Ето че пак се започва…

— Съжалявам, извинявай… Прости ми.

— Ти си Дейвид!

— Разбира се, че съм Дейвид. Само се пошегувах…

— Не, не е вярно!

— Говорих с Алекс. Поспречкахме се, това е всичко!

— Не, не е. Искам да се върнеш, искам те тук!

— Не мога да говоря повече. Обичам те — връзката прекъсна. Мари Сен Жак-Уеб падна на леглото и одеялата заглушиха безсилния й плач.

Със зачервени от напрежение очи Александър Конклин продължаваше да натиска клавишите на компютъра, обърнал глава към разтворените страници на бележниците, които Борн му бе изпратил от имението на генерал Норман Суейн. Две остри бибипкания внезапно разкъсаха тишината на стаята. Беше бездушният електронен сигнал на машината, който показваше, че е засечено нещо, вече срещано преди. Погледна какво е. Р. Г. Какво ли означаваше това? Върна се назад и не намери нищо. Мина напред. Три сигнала. Продължи да удря дразнещите бежови клавиши, все по-бързо и по-бързо. Четири сигнала… пет… шест. Назад — стоп — напред. Р. Г. Р. Г. Р. Г. Р. Г. Р. Г. Какво, по дяволите, беше това Р. Г.?

Свери данните със записите от трите различни бележника. Повтарящото се в тях число се появи със зелени цифри. 617-202-0011. Телефонен номер. Конклин набра телефона на Лангли, обади се на дежурния екип и каза на оператора на ЦРУ да открие титуляра.

— Не е регистриран, сър. Това е един от трите номера на една и съща къща в Бостън, Масачузетс.

— Името, ако обичате.

— Гейтс, Рандълф Гейтс. Къщата е…

— Няма значение, оператор — прекъсна го Алекс, който знаеше, че е получил най-важната информация. Рандълф Гейтс, учен, адвокат на привилегированите, на по-големите и по-добрите, най-големият и най-добрият. Съвсем редно беше да е свързан със стотиците милиони в Европа, контролирани от интересите на Америка… Не, чакай малко. Изобщо не беше редно, беше порочно! Каква логика имаше в това един адвокат с научни степени да е замесен по какъвто и да било начин с твърде съмнителна, всъщност нелегална организация като „Медуза“? Някак не се връзваше! Не беше задължително да си във възторг от именития колос на юриспруденцията, за да си сигурен, че има кажи-речи най-чистата репутация в адвокатската колегия. Беше известен със стриктното си придържане към буквата на закона и често използваше съвършените си познания на дребни детайли, за да постига благоприятни решения в съда. Но никой не се осмеляваше да поставя под съмнение неговата почтеност. Правните и философските му схващания бяха толкова непопулярни между най-умните юристи от либералните среди, че с радост биха го дискредитирали още преди години, при най-малкото съмнение за некоректност.

Но ето че името му се появяваше шест пъти в календара на участник в „Медуза“, отговорен за несметни милиони от разходите за националната отбрана. Един стабилен член на организацията, чието привидно самоубийство беше всъщност убийство.

Конклин погледна екрана, датата на последната записка на Суейн, отнасяща се до Р. Г. Беше от втори август, едва преди седмица. Взе бележника и обърна на тази дата. Беше съсредоточил вниманието си върху имената, не върху бележките, освен ако не му се струваше, че информацията в тях има някакво отношение — не беше сигурен точно към какво, но се доверяваше на инстинкта си. Ако знаеше от самото начало кой е Р. Г., написаната със съкращения бележка срещу датата на последната среща би му направила впечатление.

„P. Г. не съгл. назн. М-р Крфт. Тр. ни Крфтп. в екп. му.

Отключ. Париж — пр. 7 г. Две дос. изв. и скр.“

„Трябваше да обърнеш внимание на «Париж»“, помисли си Алекс, но бележките на Суейн бяха пълни с чужди и екзотични имена на хора и места, сякаш генералът се бе опитвал да впечатли този, който би прочел личните му мнения. Помисли си също, че е ужасно изморен. Ако не беше компютърът, сигурно нямаше да насочи вниманието си към д-р Рандълф Гейтс, юридическият олимпиец.

Париж — пр. 7 г. Две дос. изв. и скр.

Първата част беше ясна, втората — мъглява, но едва ли неразгадаема. „Две“ се отнасяше за ръката на армейското разузнаване Г-2, а „дос.“ си беше досие — събитие или разкритие, направено от хората на разузнаването в Париж преди 7 години и извадено от базата данни. Беше аматьорски опит да се използва жаргонът на разузнавачите, като се изопачи.

„Отключ.“ означаваше „ключ“. Господи, Суейн е бил идиот! Алекс преписа бележката в своето тефтерче така, както знаеше, че трябва да бъде:

Рандълф Гейтс не е съгласен да назначи някой си майор Крафт, Крофт или дори Кристофър. Но на нас ни трябва Крафт да е в екипа му. Ключът е да се използва информацията от Г-2 в досието на Гейтс от Париж преди седем години, въпросното досие е извадено от техния компютър и е на наше разположение.

Ако това не беше точният превод на бележката, то положително бе достатъчно близо по същество, така че можеше да се работи по него. Беше три и двадесет сутринта, време, когато дори и най-дисциплинираният човек би подскочил от резкия звън на телефона. Защо пък не? Дейвид-Джейсън беше прав. Сега всеки час е от значение. Алекс вдигна телефона и набра номера в Бостън, Масачузетс.

Телефонът продължаваше да звъни, а тази проклетница не вдигаше слушалката в стаята си! Гейтс погледна осветеното квадратче и кръвта замръзна в жилите му. Беше нерегистрираният му номер, номерът, предназначен за много тесен кръг хора. Бясно се замята в леглото с широко отворени очи. Колкото повече мислеше за него, странното обаждане от Париж го плашеше все по-силно. Знаеше, че е свързано с Монсера! Информацията, която беше предал, не е била вярна… Префонтен го беше излъгал и сега от Париж му искаха сметка! Господи, те щяха да го преследват, щяха да го изобличат!… Не, можеше да се измъкне, имаше напълно приемливо обяснение — истината. Щеше да предаде лъжците на Париж, на човека от Париж тук, в Бостън. Щеше да пипне пияницата Префонтен и долнопробния детектив и да ги принуди да признаят лъжите си на единствения човек, който можеше да го освободи от подозрението… Телефонът! Налагаше се да се обади. Не трябваше да създава впечатление, че крие нещо! Протегна се, грабна неспирно звънящия апарат и го доближи до ухото си.

— Да?

— Преди седем години, адвокате — каза тих глас в слушалката. — Нужно ли е да ти напомням, че цялото досие е при нас?

— За Бога, излъгаха ме! — извика Гейтс. Гласът му беше дрезгав. — Сигурно не смятате, че бих ви предал нарочно невярна информация! Трябва да съм луд, за да го направя!

— Знаем, че понякога си опърничав. Искането ни беше само…

— Изпълних го, кълна се, че го изпълних! Боже Господи, та аз платих петнадесет хиляди долара, за да съм сигурен, че всичко ще стане тихо, без да се оставят никакви следи. Не че парите имат някакво значение, разбира се… Мога да ви покажа банковите извлечения!

— Платил ли си? — прекъсна го тихият глас. — За какво?

— За информацията, естествено. Наех един бивш съдия, който има връзки…

— Да събере информация за Крафт ли?

— Какво?

— Крофт… Кристофър.

— Кой?

— Нашият майор, адвокате. Майорът.

— Ако това е кодовото й име, тогава да, така е!

— Какво кодово име?

— На жената. С двете деца. Избягали са на остров Монсера, кълна се, че точно това ми казаха!

Чу се внезапно щракане и връзката прекъсна.

13

Все още с ръка на телефона, Конклин почувства, че го облива пот. Остави слушалката и стана от стола. Как така Рандълф Гейтс знаеше за Монсера, за Мари и за децата? Защо?

Алекс се отпусна на фотьойла, пулсът му препускаше, мислите му се блъскаха, в главата му не се появяваше никакво решение. Стисна дясната си китка с лявата си ръка, ноктите се забиха в плътта му. Трябваше да се овладее, трябваше да мисли, трябваше да действа! Заради жената и децата на Дейвид.

Асоциации. Какви бяха възможните асоциации? Достатъчно трудно бе да си представи Гейтс дори като неволен сътрудник на „Медуза“, а да мисли, че е свързан и с Карлос Чакала беше направо невъзможно. Невъзможно!… Но изглежда и едното, и другото беше вярно, връзките съществуваха. Дали самият Карлос не участваше в „Медуза“ на Суейн? Всичко, което знаеха за Чакала, решително изключваше тази възможност. Силата на убиеца беше в неговата абсолютна необвързаност с каквато и да е организирана структура. Джейсън Борн го бе доказал преди тринадесет години в Париж. Никаква група хора не можеше да се свърже с него. Можеха само да му изпратят съобщение и той да се свърже с тях. Единствената организация, която допускаше международният наемен убиец, беше армията старци от Средиземноморието до Балтика, самотни неудачници и престъпници, чиито последни бедняшки дни щедростта му правеше по-поносими, а срещу нея изискваше и получаваше преданост до гроб. Как се вписваше или можеше да се впише човек като Рандълф Гейтс във всичко това?

Не се вписваше, до това заключение стигна Алекс, докато в периферията на въображението си изследваше една позната теория — Отнасяй се скептично към видимостта. Именитият адвокат беше свързан с Карлос не повече, отколкото с „Медуза“. Той беше една аномалия, дефект в лещата, която отклонява лъчите. Иначе почтен човек, но с една-единствена слабост, която е била разкрита от двете престъпни единици, и двете с изключително големи възможности. Известно беше, че Чакала има достъп в Сюрте и Интерпол, а и без да е ясновидец, човек можеше да си направи извода, че „Медуза“ е успяла да проникне в армейското разузнаване Г-2. Това беше единственото възможно обяснение. Твърде дълго Гейтс се бе държал своенравно и бе имал достатъчно сила, за да си позволява типичните за него спектакли в съда. Едва ли щеше да е така, ако неговата уязвимост можеше лесно да бъде разкрита. Не, за това са били необходими хищници като Чакала и хората от „Медуза“. Копали са дълбоко и са изровили някаква тайна, толкова компрометираща, че да превърне Рандълф Гейтс в послушна пионка. Очевидно Карлос пръв се бе добрал до него.

Конклин се замисли над една окончателно потвърдена истина: светът на всепокваряващите беше всъщност едно малко многопластово пространство с геометрична форма, където кривите улици на корупцията се вливаха една в друга. И можеше ли да бъде иначе? Жителите на тези смъртоносни улички предлагаха услугите си, а клиентите им бяха особена пасмина — престъпната утайка на човечеството. Изнудване, компрометиране, убийства. Чакала и хората от „Медуза“ бяха от едно и също братство. Братството „Моето Не Се Губи“.

В отбраната имаше пробив и с него можеше да се справи само Джейсън Борн, не Дейвид Уеб. А Борн до голяма степен беше все още Уеб. Особено откакто двете половини на същия този човек бяха на хиляди километри от Монсера, координатите на смъртта, определени от Карлос. Монсера?… Джони Сен Жак! „Малкото братче“, което бе доказало качествата си в затънтеното градче в северните райони на Канада, без знанието и одобрението на семейството и най-вече на обожаваната си сестра. Човек, който можеше да убие в гнева си, който бе убил в момент на ярост и който отново щеше да убие, ако любимата му сестра и децата й попаднат на мушката на Чакала. Дейвид му вярваше — Джейсън Борн му вярваше, което беше много по-важно.

Алекс погледна към телефонния пулт и бързо стана от стола. Отиде до бюрото, седна и натисна бутоните за пренавиване на магнетофонната лента, за да намери мястото, което искаше да чуе. Запревърта напред и назад, докато не чу изплашения глас на Гейтс.

— …Боже Господи! Та аз платих петнадесет хиляди…

„Не, не е това — помисли си Конклин. — По-нататък е.“

— …Мога да ви покажа банковите извлечения… „А, ето го. Съдия.“

— … Избягали са на остров Монсера…

Алекс отвори чекмеджето, където държеше лист хартия с всички номера, на които се бе обаждал през последните два дни, като предполагаше, че определени телефони може да му потрябват бързо. Погледна номера на Транкуилити Ин, вдигна слушалката и го набра. След повече време, отколкото му се струваше необходимо, отговори надебелял глас:

— Транкуилити…

— Обаждам се по спешност — прекъсна го Конклин. — Веднага трябва да говоря с Джон Сен Жак. Бързо, моля ви.

— Съжалявам, сър. Господин Сен Жак не е тук.

— Трябва да го намеря. Повтарям, случаят е спешен. Къде е той?

— На големия остров…

— Монсера?

— Да…

— Къде?… Името ми е Конклин. Той желае да говори с мен, трябва да говори с мен. Моля ви!

— Голям вятър връхлетя откъм Бас-Тер и до утре са прекъснати всички полети.

— Какво?

— Тропическа депресия…

— А, буря.

— Тук предпочитаме да го наричаме ТД, сър. Сен Жак остави телефонен номер в Плимут.

— Вие как се казвате? — прекъсна го рязко Алекс. Чиновникът се представи като Причард и Конклин продължи: — Ще ви задам един много деликатен въпрос, господин Причард. Много е важно да ми отговорите, както очаквам, но ако не отговорите така, ще направите това, което ви наредя. Господин Сен Жак ще потвърди всичко, което ви казвам, когато се свържа с него. Но сега не мога да губя повече време. Разбирате ли ме?

— Какъв е въпросът ви? — попита с достойнство чиновникът. — Не съм дете, господине.

— Съжалявам, не исках да…

— Въпросът, господин Конклин. Нали бързате?

— Да, разбира се… Сестрата на господин Сен Жак и децата й на сигурно място ли са? Взел ли е господин Сен Жак някакви предпазни мерки?

— Като въоръжена охрана около вилата и обичайните патрули на плажа ли? — попита чиновникът. — Отговорът е да!

— Това се надявах да чуя. — Алекс си пое дълбоко дъх, все още дишаше неправомерно. — Кажете ми сега номера, на който мога да се свържа с господин Сен Жак.

Чиновникът го продиктува и добави:

— Много от телефоните са прекъснати, сър. Може би ще е по-добре да оставите вашият номер. Вятърът все още е силен, но господин Сен Жак положително ще се върне още на разсъмване, ако може.

— Разбира се. — Алекс каза номера на телефона в апартамента във Виена и накара човека от Транкуилити да го повтори. — Правилно — каза той. — Сега ще се опитам да се обадя в Плимут.

— Как се пише името ви, моля? К-о-у-н…

— К-о-н — поправи го Алекс, прекъсна връзката и веднага набра номера в град Плимут, столицата на Монсера. Отново му отговори стреснат сънен глас.

— Кой е на телефона? — попита нетърпеливо Конклин.

— По дяволите, кой е — кой сте вие? — отвърна му някакъв сърдит англичанин.

— Опитвам се да се свържа с Джон Сен Жак. Случаят е спешен и от администрацията на Транкуилити Ин ми дадоха този номер.

— Господи, значи телефоните им работят?

— Очевидно. Моля ви, там ли е Джон?

— Да, да, разбира се. Сега ще го повикам. Кой да кажа, че…

— Алекс е достатъчно.

— Само Алекс ли?

— Побързайте, ако обичате! — След двадесет секунди гласът на Джон Сен Жак изпълни слушалката.

— Конклин? Ти ли си?

— Слушай внимателно. Те знаят, че Мари и децата са избягали в Монсера.

— Чухме, че на летището някой е разпитвал за жена с две деца…

— Значи затова си ги преместил от къщата в курортното селище.

— Точно така.

— Кой е разпитвал?

— Не се знае. Питали са по телефона… Не исках да ги оставям сами дори и за няколко часа, но ми бе наредено да дойда в Губернаторството и докато това копеле, Губернаторът, благоволи да се появи, започна бурята.

— Зная, говорих с администрацията и ми дадоха този номер.

— Има поне нещо утешително: телефоните все още работят. Във време като това обикновено прекъсват, затова се подмазваме на Губернатора.

— Разбрах, че си сложил охрана…

— Вярно е, по дяволите! — извика Сен Жак. — Лошото е, че не зная какво друго да търся, освен непознати в лодки или по брега и съм заповядал да се стреля, ако не спрат и не си покажат документите!

— Вероятно ще мога да ти помогна…

— Казвай!

— Изтекла е информация, не питай как. От външен източник е, но това няма значение, фактът си остава. Човекът, който е открил, че Мари е в Монсера, е използвал съдия с връзки на островите, предполагам.

— Съдия ли? — избухна собственикът на Транкуилити Ин. — Боже мой, но той е тук! Исусе Христе, тук е! Ще го убия, копелето му с копеле!

— Престани, Джони! Овладей се! Кой е там?

— Един съдия, и настояваше да се представя под друго име! Това не ми направи никакво впечатление — двама откачени старци със сходни имена…

— Старци ли?… Карай по-бавно, Джони, това е важно. Какви двама старци?

— Този, за когото говориш, е от Бостън…

— Да! — потвърди възбудено Алекс.

— Другият долетя от Париж…

— Париж? Боже Господи! Старците от Париж!

— Какво?…

— Чакала! Карлос е изпратил своите старци!

— И ти говори по-бавно, Алекс — каза Сен Жак, чуваше се как диша. — И се изразявай по-ясно.

— Няма време, Джони. Карлос има армия, своя армия от старци, които са готови да умрат за него, да убиват за него. Няма да има непознати по брега, те са вече там! Можеш ли да се върнеш на острова?

— Ще успея по някакъв начин. Ще събера хората си там. Ще хвърлим тези боклуци във водоемите!

— Бързай, Джон!

Сен Жак натисна малкия бутон на стария телефон, пусна го и чу равномерния сигнал. Набра номера на Транкуилити Ин.

— Съжаляваме — каза записан на магнетофон глас, — поради атмосферните условия, връзката с района, в който се обаждате, е прекъсната. Губернаторството полага всички усилия да възстанови комуникациите. Моля, обадете се по-късно. Приятен ден.

Джон Сен Жак трясна слушалката с такава сила, че я пречупи на две.

— Лодка — изкрещя той, — намерете ми лодка!

— Ти си луд — възрази помощникът на губернатора от другия край на стаята. — В това вълнение?

— Морски катер, Хенри! — каза преданият брат, пъхна ръка под колана си и бавно извади автоматичен пистолет. — Или ще бъда принуден да направя нещо, за което не ми се ще да мисля, но ще намеря лодка.

— Просто не мога да повярвам, момче.

— Нито пък аз, Хенри… Обаче говоря сериозно.

Болногледачката на Жан-Пиер Фонтен седеше пред огледалото до тоалетната масичка и прибираше стегнато сплетената си коса под черната шапка за дъжд. Погледна часовника, като си повтаряше дума по дума така необикновения телефонен разговор отпреди няколко часа, когато от Аржантьой, Франция, й се бе обадил великият мъж, който правеше всички неща възможни.

— Там, близо до теб, се е настанил един американски адвокат, който се представя за съдия.

— Не зная за такъв човек, Монсеньор.

— И все пак той е там. Нашият герой с право се оплаква от присъствието му. Обаждането в дома му в Бостън потвърди, че е той.

— Значи присъствието му тук не е желателно, така ли?

— Присъствието му там е много неприятно за мен. Прави се, че ми е задължен, че ми е страхотно задължен във връзка с една случка, която би могла да го унищожи, но действията му показват, че е неблагодарен, че възнамерява да уреди дълга си, като ме предаде, а предаде ли мен, предава и теб.

— Ще умре.

— Точно така. В миналото много го ценях, но миналото си е минало. Намери го, убий го. Направи така, че смъртта му да прилича на нещастен случай с трагичен край… И накрая, тъй като няма повече да говорим, преди да се върнеш на Мартиника, завършени ли са приготовленията за последния удар, който ще направиш за мен?

— Да, Монсеньор. Хирургът от болницата във Форт-дьо-Франс приготви двете спринцовки. Той ви изпраща предани поздрави.

— И добре прави. Жив е, за разлика от десетки свои пациенти.

— Тук не знаят нищо за живота му на Мартиника.

— Известно ми е… Сложи инжекциите след четиридесет и осем часа, когато хаосът започне да утихва. Като се разбере, че ветеранът е бил мое хрумване, а аз ще се погрижа да го разберат, Хамелеона ще бъде посрамен.

— Всичко ще бъде направено. Скоро ли ще дойдете тук?

— Навреме за ударната вълна. Тръгвам след около час и ще съм в Антигуа утре, преди в Монсера да стане обед. Ако всичко върви според плана, ще пристигна навреме, за да видя как мъката раздира Джейсън Борн, преди да си оставя автографа, куршума в гърлото му. Тогава американците ще знаят кой е спечелил. Адьо.

Докато си припомняше думите на своя вездесъщ бог, болногледачката седеше пред огледалото с извит назад, като в молитвен екстаз, врат. Помисли си, че времето наближава, отвори чекмеджето на тоалетната масичка и избра между бижутата си обсипаната с диаманти телена гарота, подарък от нейния учител. Щеше да е толкова просто. Лесно бе разбрала кой е съдията и къде е отседнал — старият, болезнено слаб човек, три вили по-нататък. Сега всичко зависеше от прецизността. „Нещастен случай“ щеше да е само прелюдия към ужаса, който щеше да настъпи във вила Двадесет след по-малко от час. Във всички вили на Транкуилити имаше газени лампи, в случай че токът спре и генераторът се повреди. Съвсем правдоподобно беше един изпаднал в паника старец с разхлабен стомах или пък просто от страх при тази буря да се опита да запали лампата, за да се почувства по-спокоен. Колко трагично, че горната част на тялото му щеше да падне в разлятата газ и вратът му да бъде обгорен до черно — вратът, стегнат преди това в гаротата. „Направи го! — настояваше ехтящият във въображението й глас. — Трябва да се подчиниш. Ако не беше Карлос, щеше да свършиш като обезглавен труп в Алжир.“

Щеше да го направи. Щеше да го направи още сега.

Поройният дъжд, който блъскаше по покрива и по прозорците, и виещият, ревящ вятър навън бяха прекъснати от ослепителна светкавица, последвана от оглушителен трясък на гръмотевицата.

Жан-Пиер Фонтен хлипаше тихо, коленичил до леглото с лице само на сантиметри от лицето на жена си. Сълзи падаха върху безжизнената плът на ръката й. Тя беше мъртва и бележката до бялата й вкочанена длан обясняваше всичко: „Сега и двамата сме свободни, любов моя.“

И двамата бяха свободни. Тя — от ужасните болки, той — от цената, която Монсеньора искаше, цената, за която не бе говорил пред нея, но тя разбираше, че ще е ужасна. От месеци знаеше, че жена му има достъп до таблетки, които могат бързо да сложат край на живота й, ако той стане непоносим. Беше ги търсил отчаяно, но не бе успял да ги намери. Сега, като погледна малката кутия с любимите й бонбони, разбра защо. Безобидните дражета, които от години пъхаше със смях в устата й!

„Бъди благодарен, скъпи, че не ти искам хайвер или от тези скъпи хапчета, които си позволяват богаташите!“ Не беше хайвер, но бяха хапчета, смъртоносни хапчета.

Чу стъпки. Болногледачката! Беше излязла от стаята си, но не трябваше да види жена му! Фонтен се изправи, изтри колкото можа очите си и забърза към вратата. Отвори я и се стъписа като видя жената. Стоеше точно пред него с вдигната ръка и свит за удар юмрук с издадени напред кокалчета.

— Господи!… Стреснахте ме.

— Мисля, че се стреснахме взаимно. — Жан-Пиер се измъкна и бързо затвори вратата след себе си. — Режин заспа най-после — прошепна той и сложи пръст на устата си. — Тази ужасна буря я държа будна почти цяла нощ.

— Но Бог изпраща бурята за нас… за вас, нали? Понякога си мисля, че Монсеньора може да поръчва такива неща.

— Тогава се съмнявам, че ги изпраща Бог. Не той е източникът на неговото влияние.

— Да се хващаме на работа — прекъсна го болногледачката, на която това не се хареса, и се отдалечи от вратата. — Готов ли сте?

— Трябват ми само няколко минути — отвърна Фонтен и тръгна към масата, в заключеното чекмедже на която държеше инструментите си за убиване. Бръкна в джоба си и извади ключа. — Искате ли да си преповторим процедурата? — попита той и се обърна. — Заради мен, разбира се. На тази възраст подробностите често се забравят.

— Да, искам, защото има малка промяна.

— О, така ли? — старият французин вдигна вежди. — На моята възраст внезапни промени не са желателни.

— Става въпрос само за времето, не повече от четвърт час, може би дори много по-малко.

— За тази работа е цяла вечност — рече Фонтен, а навън още една светкавица разсече леещия се като из ведро дъжд и миг след това изтрещя гръмотевицата. — Страшно е дори да се покажеш навън, този гръм падна толкова близо, че човек не може да се чувства в безопасност.

— Ако смятате така, помислете само как ли се чувстват хората от охраната.

— Та каква е „малката промяна“ моля? Обяснете ми.

— Няма да ви давам никакви обяснения. Мога само да ви кажа, че е заповед от Аржантьой и работата е възложена на вас.

— Съдията ли?

— Сам си правете изводите.

— Значи не е бил изпратен, за да…

— Няма да кажа нищо повече. Промяната е следната. Вместо да тичам оттук нагоре по пътя към охраната на вила Двадесет и да искам спешна помощ за болната ви жена, ще кажа, че се връщам от администрацията, където съм се оплакала от телефоните. Видяла съм, че във вила Четиринадесет, третата след нашата, има пожар. Без съмнение ще настъпи голяма бъркотия, когато бурята се прибави към писъците и виковете за помощ. Това ще бъде вашият сигнал. Използвайте объркването. Промъкнете се и отстранете всички, останали около вилата на жената — не забравяйте да сложите заглушителя. После влезте вътре и свършете работата, която сте се заклели да свършите.

— Значи чакам да започне пожарът, охраната да се пръсне и вие да се върнете във вила Единадесет.

— Точно така. Стойте на верандата и вратата да бъде затворена, разбира се.

— Разбира се.

— Това може да ми отнеме пет минути, а може и двадесет, но стойте там.

— Естествено… Мога ли да попитам, мадам, или мадмоазел, макар по нищо да не личи…

— Какво има?

— Ще ви отнеме пет или двадесет минути — какво да направите?

— Вие сте глупак, старче. Това, което трябва да направя.

— Разбира се.

Болногледачката се загърна в дъждобрана, върза колана и тръгна към предната врата на вилата.

— Пригответе си всичко необходимо и след три минути да сте тук навън — изкомандва тя.

— Разбира се.

Жената отвори и вятърът блъсна вратата назад. Тя излезе в проливния дъжд и я затвори след себе си. Смаян и объркан, старият французин остана да стои неподвижно на мястото си, опитвайки се да си обясни необяснимото.

Болногледачката не беше само човек за връзка, по когото се изпращат инструкциите от Аржантьой, ангелът на милосърдието беше всъщност ангел на смъртта, убийца по собствена воля. Тогава защо го бяха изпратили на хиляди километри да свърши една работа, която друг би свършил със същия успех и без този сложен театър на великолепното му появяване? Стар френски ветеран, няма що… Всичко това е било напълно излишно. А ако ставаше дума за възрастта, имаше още един, още един стар човек, който изобщо не беше убиец. „Може би — помисли си мнимият Жан-Пиер Фонтен — съм направил ужасна грешка?“ Може би другият „старец“ беше дошъл да го предупреди, а не да го убие!

— Боже мой — прошепна французинът. — Старците от Париж, армията на Чакала! Толкова малко зная!

Фонтен бързо отиде до спалнята на болногледачката и отвори вратата. С придобита от дългогодишната практика бързина, едва повлияна от възрастта му, започна методично да претърсва стаята на жената — куфар, гардероб, дрехи, възглавници, дюшек, скрин, тоалетна масичка, бюро… бюрото. Едно от чекмеджетата беше заключено — както чекмеджето на масата във вестибюла — „Оръжията на труда“. Сега вече нищо нямаше значение! Жена му си беше отишла, а имаше прекалено много въпроси без отговор!

Тежката лампа на бюрото с дебелата месингова поставка — грабна я, отскубна шнура и я стовари върху чекмеджето. Отново и отново, и отново, докато не раздроби дървото и не разби процепа, който държеше малкия вертикален език на ключалката. С рязко движение отвори чекмеджето, и това, което видя вътре, го изпълни с ужас.

В подплатена пластмасова кутия лежаха една до друга две спринцовки, чиито цилиндри бяха пълни с еднакъв жълтеникав разтвор. Не беше необходимо да знае химическия състав, имаше толкова много непознати за него вещества, които щяха да свършат работа. Точна смърт във вените.

Нито пък беше необходимо да му казват, за кого са предназначени. Две тела едно до друго в леглото. Той и жена му, единодушно избрали окончателно спасение. Колко основно беше обмислил всичко Монсеньора! И той да умре! Един мъртъв старец от армията на Чакала, който се е справил с всичките мерки за охрана, убил е и е насякъл най-скъпите същества за лютия враг на Карлос, Джейсън Борн. И, естествено, зад тази блестяща манипулация ще прозира сянката на самия Чакал!

„Това не влизаше в договора! Аз — да, но не и жена ми! Ти ми обеща!“

Болногледачката. Ангел не на милосърдието, а на смъртта! Човекът, известен на остров Транкуилити като Жан-Пиер Фонтен, тръгна с възможно най-бързата си крачка към вестибюла, към „екипировката“ си.

Огромната сребриста състезателна лодка с двата си грамадни мотора се блъскаше във вълните, минаваше ту над тях, ту през тях. На късия нисък мостик Джон Сен Жак я направляваше между опасните рифове. Мощният прожектор осветяваше бурните води ту на пет, ту на петдесет метра пред носа. Джони крещеше без да спира в радиопредавателя, микрофонът се люлееше пред мокрото му лице. Противно на всякаква логика, се надяваше да събуди някого на Транкуилити.

Беше на над три морски мили от острова, ориентираше се по обраслата с водорасли скала във водата. По права линия остров Транкуилити беше много по-близо до Плимут, отколкото до летище „Блакбърн“ и ако човек познаваше плитчините, нямаше да му отнеме повече време да стигне с лодка, отколкото с хидроплан, който след излитането от „Блакбърн“ трябваше да направи вираж на изток и да хване преобладаващите западни ветрове, за да кацне на вода. Джони не беше сигурен защо тези сметки все му пречат да се съсредоточи, може би защото го караха да се чувства по-добре, вдъхваха му увереност, че това е най-доброто, което можеше да направи. По дяволите! Защо винаги беше „най-доброто, което може да се направи“ а не просто „най-доброто“? Не можеше повече да оплесква нещата, не сега, не тази нощ! Господи, та той дължеше всичко на Map и Дейвид! Може би дори повече на това лудо копеле, зет си, отколкото на собствената си сестра. Дейвид, откаченият Дейвид. Понякога се питаше дали Мари изобщо знае за неговото съществуване!

— Ти изчезвай, братле, аз ще се погрижа за това.

— Не можеш, Дейвид. Аз го направих. Аз ги убих!

— Казах, изчезвай!

— Помолих те да ми помогнеш, не да поемаш моята отговорност.

— Не виждаш ли, че отговорността е моя? И аз щях да направя същото, така че гледам на себе си като на виновник за станалото.

— Това е лудост!

— Лудостта е част от играта. Някой ден може би ще те науча как да убиваш чисто, без да оставяш следи. Междувременно слушай адвокатите.

— Ами ако изгубя делото?

— Аз ще те измъкна. Ще ти помогна да избягаш.

— Как?

— Пак ще убивам.

— Не мога да повярвам! Един преподавател, един учен… Не ти вярвам. Не искам да ти вярвам — та ти си съпруг на сестра ми!

— Тогава не ми вярвай, Джони. Забрави всичко, което казах, и никога не споменавай пред сестра си, че съм го казал.

— Това е другият човек в теб, нали?

— Мари те обича много.

— Това не е отговор! Тук, в този момент, ти си Борн, нали? Джейсън Борн!

— Никога, никога вече няма да се връщаме на този разговор, Джони. Разбираш ли ме?

Не, никога не го беше разбирал, мислеше си Сен Жак, докато вихърът и мълниите обгръщаха лодката от всички страни. Дори когато Мари и Дейвид се мъчеха да възстановят бързо топящото му се самочувствие, като му предлагаха да започне нов живот на островите. Начален капитал, бяха казали те. Да си построят къща, а после той да реши накъде да тръгне оттам. Можели да го финансират в известни граници. Защо бяха искали да му помогнат? Защо му бяха помогнали?

Не „те“, а той. Джейсън Борн.

Джон Сен Жак го разбра миналата сутрин, когато вдигна телефона до басейна и един местен пилот му каза, че някой е разпитвал на летището за жена с две деца.

„Някой ден може да те науча как да убиваш чисто, без да оставяш следи.“ Джейсън Борн.

Светлини! Виждаше крайбрежните лампи на Транкуилити. Беше на по-малко от миля от брега!

Дъждът шибаше стария французин. Поривите на вятъра едва не го събаряха, докато вървеше нагоре към вила Четиринадесет. Наклони шапката си срещу стихията, присви очи и изтри лицето си с лявата ръка. Дясната стискаше оръжието, пистолет, удължен от грапавия цилиндър на заглушителя. Държеше пистолета зад гърба си, както преди години, когато тичаше по железопътната линия с пръчки динамит в едната ръка и немски лугер в другата, готов да хвърли и двете при появата на нацистки патрул.

Които и да бяха тези на пътя над него, те не бяха по-малко опасни от фрицовете в спомените му. Всички бяха фрицове! Достатъчно дълго се бе подчинявал на други! Жена му си беше отишла, вече сам щеше да си бъде господар, защото не му бе останало нищо друго, освен собствените решения, собствените чувства, собствената, абсолютно лична преценка кое е добро и кое грешно!… А Чакала беше допуснал грешка! Апостолът на Карлос би приел убийството на жената, то беше задължение, което можеше да осмисли, но не и на децата, особено пък обезобразяването на труповете. Това беше голям грях пред Бога, а той и жена му скоро щяха да се изправят пред Него, трябваха им смекчаващи вината обстоятелства.

Стоп, ангелът на смъртта! Какво ли правеше тя? Какво означаваше този пожар, за който спомена?… И тогава видя през живия плет на вила Четиринадесет огромните пламъци. Виждаха се през един прозорец, който трябва да беше спалнята в луксозната розова вила.

Фонтен беше стигнал до покритата с плочи пътека към входа на къщата, когато удари мълния и разтърси земята под краката му. Той падна, с мъка се изправи на колене и запълзя към розовата тераса, мигащата лампа над която осветяваше вратата. Колкото и да извиваше, да дърпаше и блъскаше дръжката, ключалката не се отваряше, така че насочи пистолета нагоре, натисна два пъти спусъка и я разби. Изправи се на крака и влезе вътре.

Писъците идваха иззад вратата на спалнята. Старият французин залитна към нея на нестабилните си крака, оръжието трепереше в дясната му ръка. С цялата си останала сила ритна вратата. Беше сигурен, че сцената, която видя, е от ада.

Болногледачката беше стегнала главата на стария човек в метална примка и натискаше жертвата си надолу, към бушуващия пламък от запалената газ на пода.

— Спрете! — изкрещя човекът, наречен Жан Пиер Фонтен. — Престанете! Веднага!

През издигащите се, набиращи сила пламъци проехтяха изстрели и паднаха тела.

Светлините на остров Транкуилити се приближаваха, а Джон Сен Жак продължаваше да крещи в микрофона:

— Аз съм! Тук Сен Жак. Наближавам брега, не стреляйте! Но лъскавата сребриста лодка беше посрещната с пукотевица от автоматична стрелба. Сен Жак клекна на палубата и продължи да вика:

— Приближавам… излизам на брега! Прекратете проклетата стрелба!

— Вие ли сте, господине? — проехтя от радиото изплашен глас.

— Нали искате да си получите заплатите следващата седмица?

— О, да, господин Сен Жак! — Високоговорителите на плажа успяваха за момент да заглушат бурята и ветровете, дошли от Бас-Тер. — Всички на брега, прекратете стрелбата! Пуснете лодката, това е господинът! Нашият шеф, господин Сен Жак!

Лодката изскочи от водата на тъмния пясък, моторите продължаваха да реват, витлата моментално се заровиха, острият корпус се разцепи от удара. Сен Жак се изправи със скок от свитото положение, което бе заел, за да се предпази, и скочи през борда.

— Вила Двадесет! — изрева той и се втурна през пороя, пресече плажа и заизкачва бегом каменните стъпала, които водеха към пътя. — Бягайте всички натам!

Докато тичаше по твърдите, залети от дъжда стъпала, внезапно изпъшка, собствената му вселена избухна в хиляди огнени звезди. Изстрели! Един подир друг. Откъм източното отклонение на пътя! Краката му полетяха все по-бързо и по-бързо, прескачаха по две, по три стъпала едновременно. Стигна до пътя и като луд се втурна към вила Двадесет. В обзелия го смут погледна надясно и паниката му нарасна. Хора, мъже и жени от обслужващия персонал, се бяха струпали около входа на вила Четиринадесет!… Кой беше настанен в нея?… Боже, Господи, съдията!

С напрегнати дробове, с изопнати до скъсване мускули, Сен Жак стигна до вилата на сестра си. Блъсна портата и затича към вратата на къщата, хвърли се с тяло върху нея и влетя вътре. С изцъклени най-напред от ужас, а после от неизмерима скръб очи падна на колене и зарида. На бялата стена се открояваха с ужасна яснота надраскани с яркочервено думи: „Джейсън Борн, брат на Чакала.“

14

— Джони! Джони, престани! — гласът на Мари най-после стигна до съзнанието му. — Чуваш ли ме? Нищо не ни се е случило? Децата са в друга вила, добре сме!

Лицата над него и около него постепенно идваха на фокус. Между тях бяха и двамата старци, единият от Бостън, другият от Париж.

— Ето ги! — изскимтя Сен Жак и рязко се надигна, но Мари се хвърли върху него и му попречи да стане. — Ще ги убия, копелетата с копелета!

— Не! — изкрещя сестра му и с помощта на човек от охраната, чиито силни ръце го сграбчиха за раменете, не му позволи да мръдне. — Сега те са двама от най-добрите ни приятели.

— Вие не знаете кои са! — извика Сен Жак, опитвайки се да се освободи.

— Напротив, знаем — прекъсна го Мари, сниши глас и долепи устни до ухото му. — Достатъчно, за да сме наясно, че могат да ни отведат до Чакала…

— Те работят за Чакала!

— Единият от тях е работил — каза сестра му. — Другият дори не е чувал за Карлос.

— Ти не разбираш! — прошепна Сен Жак. — Това са старците… „Старците от Париж“, армията на Чакала! Конклин се свърза с мен в Плимут и ми обясни… те са убийци!

— Още веднъж ти казвам, единият е бил, но вече не е, вече няма заради кого да убива. Другият… другият е глупава, безобразна грешка, но само толкова, нищо повече, и благодаря на Бога, че е така — заради него самия.

— Всичко това е лудост…

— Да, лудост е — съгласи се Мари и кимна на човека от охраната да помогне на брат й да се изправи. — Хайде, Джони, трябва да обсъдим някои неща.

Бурята бе отминала като изчезнал в нощта свиреп разбойник и бе оставила след себе си пораженията от своя бяс. Светлината на ранната зора проби мрака на източния хоризонт и постепенно през утринната мъгла се показаха синьозелените острови около Монсера. Мари, брат й и двамата старци седяха на терасата на неговата вила. Пиеха кафе и разговаряха вече около час, хладнокръвно обсъждаха всяка ужасяваща подробност, правеха безпристрастна дисекция на фактите. Възрастният псевдоветеран от Франция бе получил уверения, че ще бъде направено всичко необходимо за жена му, след като бъде възстановена телефонната връзка с големия остров. Той искаше, ако има такава възможност, да бъде погребана на островите. Тя би го разбрала. Франция нямаше да й предложи нищо повече от един унизително евтин гроб.

— Ще го уредим — каза Сен Жак. — Благодарение на вас сестра ми е жива.

— Благодарение на мен, младежо, тя можеше да умре.

— Щяхте ли да ме убиете? — попита Мари, изучавайки лицето на стария французин.

— Определено не, след като видях какво е приготвил Карлос за мен и жена ми. Той наруши споразумението, не аз.

— А преди това?

— Преди да видя спринцовките и да разбера нещата, които бяха съвсем очевидни, тогава ли?

— Да.

— Трудно е да се отговори, споразумението си е споразумение. И все пак, да извърша това, което се изискваше от мен, би означавало да пренебрегна саможертвата на жена си, не разбирате ли? Но Монсеньора ни бе подарил години на относително щастие, които без него нямаше да са възможни… Просто не зная. Може би щях да стигна до извода, че му дължа вашия живот… вашата смърт, но с положителност не и смъртта на децата… Да не говорим пък за другото.

— Кое друго? — поиска да разбере Сен Жак.

— По-добре не питайте.

— Аз мисля, че щяхте да ме убиете — каза Мари.

— Казвам ви, не зная. Нямам нищо лично против вас. За мен вие не бяхте личност, бяхте просто един случай, който е част от делово споразумение.

— Господи, вие сте убиец — рече тихо брат й.

— Аз съм много неща, господине. Не искам прошка на този свят, оня свят е друг въпрос. Винаги е имало обстоятелства…

— Галска логика — отбеляза Брендън Патрик Префонтен, бивш съдия от Първи районен съд в Бостън, докосвайки разсеяно разранената нежна кожа на врата си под опърлената бяла коса. — Слава Богу, никога не ми се е налагало да излагам доводите си пред съда, всяка от страните си има своите основания. — Лишеният от права юрист се изсмя. — Пред себе си виждате един престъпник, справедливо обвинен и справедливо осъден. Единственият оневиняващ аспект в моите престъпления е, че бях заловен, а толкова много други не бяха и не са.

— Може би между нас все пак има някакво родство, господин съдия.

— Ако трябва да правим сравнения, сър, моят живот е много по-близък до живота на свети Тома Аквински…

— Изнудване — прекъсна го Мари.

— Не, всъщност бях обвинен в злоупотреба със служебното положение. В приемане на подкупи за благоприятни решения, нещо от този род. Господи, у нас в Бостън всичко е или бяло, или черно! В Ню Йорк това е стандартна процедура — оставяш парите на съдебния пристав, така че да има за всички.

— Не говоря за Бостън, говоря за причината да сте тук. Това е изнудване.

— Прекалено опростено е, но по същество е вярно. Както ви казах, човекът, който ми плати, за да открия къде сте отишли, ми даде допълнително една голяма сума, за да запазя тази информация за себе си. При това положение и тъй като нямах спешни ангажименти, сметнах, че е логично да продължа със събирането на сведения. В края на краищата, щом като за малкото, което знаех, получих толкова много, колко ли още щях да изкарам, ако научех още нещо?

— И вие говорите за галска логика, господине? — намеси се французинът.

— Просто похват за разпит — отвърна бившият съдия и за момент погледна към Жан Пиер, преди отново да се обърне към Мари. — Обаче, скъпа, може да не съм бил достатъчно ясен по един въпрос, който ми беше изключително полезен в преговорите с моя клиент. Ще ви го кажа направо, правителството пази в тайна вашата самоличност. Това беше обстоятелството, което изплаши един много силен и влиятелен човек.

— Искам името му — каза Мари.

— Тогава трябва да получа гаранции — отвърна Префонтен.

— Ще ги имате…

— А може би и нещо повече — продължи старият, лишен от права юрист. — Клиентът ми няма представа, че съм дошъл тук, той не знае какво се случи. Предполагам, че ако му опиша какво съм преживял и видял, щедростта му ще стане неудържима. Ще полудее от страх само при мисълта, че името му може да бъде свързано с подобни събития. Освен това, като се има предвид, че едва не бях убит от тази тевтонска амазонка, наистина заслужавам повече.

— Тогава не трябва ли и аз да бъда възнаграден, че спасих живота ви, господине?

— Ако притежавах нещо ценно, освен юридическия си опит, който е на ваше разположение, с удоволствие бих го споделил с вас. Ако разполагах с нещо, което все още има някаква стойност, братовчеде.

— Много благодаря, братовчеде.

— Разбрахме се, приятелю, само да не ни чуят ирландските монахини.

— Не ми приличате на беден човек, съдия — обади се Джон Сен Жак.

— Значи външният вид е също толкова измамен, както отдавна забравената титла, която така великодушно използвате… Би трябвало да добавя, че исканията ми не са прекомерни, защото съм сам-самичък и не ми е необходим лукс, за да се чувствам задоволен.

— И вие ли сте изгубили жена си?

— Не че това ви засяга, но жена ми ме напусна преди двадесет и девет години, а тридесет и осемгодишният ми син, сега преуспяващ адвокат на Уолстрийт, е взел нейното име и когато любопитни хора го разпитват, казва, че никога не ме е познавал. Не съм го виждал откакто беше на десет години, така беше по-добре за него, както разбирате.

— Каква тъжна история.

— Каква скапана история, братовчеде. Това момче е наследило ума си от мен, не от тази празноглавка, която го е родила… Обаче се отклоняваме от темата. Чистокръвният ми френски родственик си има своите причини, явно произтичащи от предателството, да ви сътрудничи. Аз имам не по-малко сериозни причини да ви помогна, но трябва да помисля и за себе си.

Възрастният ми нов приятел може да се върне и да прекара остатъка от дните си в Париж, докато аз нямам къде другаде да отида освен в Бостън, при оскъдните източници на доходи, които съм разработвал в течение на години, за да свързвам двата края. Поради което дълбоките мотиви за желанието ми да ви помогна трябва да отстъпят на заден план. С това, което зная сега, по улиците на Бостън няма да остана жив и пет минути.

— Вие сте съобщили къде се намираме — каза Сен Жак, забил очи в Префонтен. — Съжалявам, господин съдия, но нямаме нужда от вас.

— Какво? — Мари се премести на края на стола. — Моля те, Джони, имаме нужда от всеки, който може да ни помогне!

— Не и в този случай. Знаем кой го е наел.

— Знаем ли?

— Конклин знае, нарече го изтичане на информация. Той ми каза, че човекът, който е открил, че ти и децата сте тук, е използвал един съдия, за да ви намери. — Брат й кимна към бостънеца на другия край на масата. — Него. Затова разбих лодка за сто хиляди долара, само и само да се върна тук. Конклин знае кой е клиентът му.

Префонтен пак погледна към стария французин.

— Сега е моментът да кажете „каква тъжна история“, господин герой. Аз оставам с празни ръце. За упоритата си работа получавам само охлузен врат и опърлена глава.

— Не е задължително — прекъсна го Мари. — Вие сте юрист и не аз трябваше да ви го казвам. Потвърждаването на фактите е сътрудничество. Може да поискаме от вас да кажете всичко, което знаете, на определени хора във Вашингтон.

— Потвърждаването на фактите може да се получи и с призовка, скъпа моя. Под клетва в залата на съда, лично и като юрист ви гарантирам това.

— Ние няма да се обръщаме към съда. Никога.

— О, така ли?… Разбирам.

— Едва ли можете да го разберете, съдия, не и в този критичен момент. Обаче ако се съгласите да ни помогнете, ще ви бъде платено добре… Преди малко казахте, че имате сериозни причини да ни помогнете, причини, които трябва да останат на заден план пред личното ви благополучие…

— Да не би случайно да сте адвокатка, скъпа?

— Не, икономистка съм.

— Света Дево, още по-лошо… Причините ли?

— С вашия клиент ли са свързани? С човека, който ви е наел да ни намерите?

— Да. Августейшата му персона би трябвало да иде на боклука. Като оставим настрана безскрупулния му ум, той е една проститутка. Някога вдъхваше надежди, повече, отколкото му давах да разбере, но той провали всичко в зрелищната гонитба на личните си цели.

— За какво, по дяволите, говори той, Map?

— Мисля, че за човек с много власт и влияние, с каквито не би трябвало да разполага. Нашият престъпник се бори срещу пораженията в морала на личността.

— Това приказки на икономистка ли са? — попита Префонтен и отново докосна мехурите по врата си. — На икономистка, разсъждаваща върху последната невярна преценка, вследствие на която са продадени или купени неизгодно акции и са понесени загуби, които много хора могат да си позволят, но още повече не могат?

— Моето мнение никога не е имало толкова голямо значение, но мога да ви уверя, че по този начин разсъждават и мнозина други, от чиито преценки зависи нещо, защото никога не рискуват, само теоретизират. Тяхната позиция е безопасна… Вашата не е, господин съдия, може и да ви потрябват гаранциите, които ние ще ви дадем. Какъв е отговорът ви?

— Господи. Боже мой, колко сте хладнокръвна…

— Принудена съм — каза Мари с приковани в човека от Бостън очи. — Искам да сте с нас, но няма да ви моля. Просто ще ви оставя с празни ръце и ще можете да се върнете на бостънските улици.

— — Сигурна ли сте, че не сте адвокатка — или пък да не сте наказващият меч Господен?

— Както предпочитате. Само ми дайте отговора си.

— Ще ми каже ли някой какво става тук, по дяволите? — извика Джон Сен Жак.

— Сестра ви — отвърна Префонтен и погледна нежно Мари, — записа един новобранец. Разясни ми алтернативите, нещо, понятно за всеки юрист, и неумолимата й логика заедно с красивото лице, увенчано от тази тъмночервена коса, ме принуждава да стигна до неизбежното решение.

— Какво?…

— Той избира нашата страна, Джони. Останалото няма значение.

— За какво ни е притрябвал?

— След като няма да има съд, по десетки различни причини, младежо — отговори съдията. — При определени обстоятелства волунтаризмът не е най-добрият път, по който може да се поеме, освен ако човек има достатъчно добра защита и извън съда.

— Вярно ли е това, сестричке?

— Не е невярно, братко, но всичко зависи от Джейсън… по дяволите, от Дейвид!

— Не, Мари — каза Джон Сен Жак и я погледна настойчиво в очите, — зависи от Джейсън.

— Трябва ли да ми говорят нещо тези имена? — попита Префонтен. — Името Джейсън Борн беше написано със спрей на стената на вашата вила.

— По мое нареждане, братовчеде — каза мнимият и все пак не съвсем мним ветеран от Франция. — Необходимо беше.

— Не разбирам… също както и другото име — Чакала, или Карлос, за когото вие двамата доста брутално ме разпитвахте, когато още не бях сигурен дали съм жив или мъртъв. Мислех, че Чакала е някаква измислица.

Старецът, наречен Жан Пиер Фонтен, погледна Мари. Тя кимна.

— Карлос Чакала е легенда, но не е измислица. Той е професионален убиец, вече на шестдесет и няколко години. Носят се слухове, че е болен, но все още е обладан от страхотна омраза. Той е човек с много образи, с много различни страни и тези, които имат причини да го обичат, харесват някои от тях, а тези, които го смятат за въплъщение на злото, намират другите отвратителни. Така, в зависимост от гледната точка, всички си имат свои основания да смятат, че са прави. Аз съм пример за човек, който е споделял и двете гледни точки, но моят свят едва ли има нещо общо с вашия, както правилно отбелязахте, Свети Тома Аквински.

— Много благодаря.

— Но омразата, която се бе превърнала в мания на Карлос, се разрасна като раково образование в застаряващия му мозък. Един човек го прогони, един човек го надхитри, присвои си неговите убийства, приписваше си заслугите за делата на Чакала, убийство подир убийство. Карлос побесня и се опитваше да поправи грешката, опитваше се да поддържа репутацията си на пръв убиец. Същият човек носеше вината за смъртта на любовницата му, тя беше много повече от любовница. Карлос сякаш бе белязан с тази жена, любимата от детството във Венецуела, негов другар във всичко. Само този човек, единствен от стотиците, може би дори хилядите, изпратени да изпълняват поръчения на своите правителства по целия свят, беше видял лицето му — в ролята му на Чакала. Мъжът, който направи всичко това, беше рожба на американското разузнаване, странен човек, живял всеки божи ден в продължение на три години с една смъртоносна лъжа. И Карлос няма да се успокои, докато не накаже този човек… и не го убие. Този човек е Джейсън Борн.

Премигвайки, зашеметен от разказа на французина, Префонтен се наведе над масата.

— Но кой е Джейсън Борн? — попита той.

— Моят съпруг, Дейвид Уеб — отвърна Мари.

— О, Боже мой — прошепна съдията. — Ще ми дадете ли да пийна нещо, ако обичате?

Джон Сен Жак извика:

— Роналд!

— Да, шефе! — обади се отвътре човекът от охраната, чиито силни ръце бяха държали преди час раменете на работодателя му във вила Двадесет.

— Донеси ни уиски и бренди, ако обичаш. Барът би трябвало да е зареден.

— Сега, сър.

Оранжевото слънце на изток изведнъж се разгоря и лъчите му пронизаха остатъците от утринната мъгла. Тишината около масата бе нарушена от мекия глас на стария французин, който говореше със силен акцент:

— Не съм свикнал на такова обслужване — рече той с поглед безцелно зареян отвъд перилата на балкона, към все по-ярките води на Карибско море. — Когато се поръчва нещо, все ми се струва, че аз трябва да изпълня поръчката.

— Няма повече да е така — каза тихо Мари. И след това добави: — … Жан Пиер.

— Мисля, че с това име може да се живее…

— Защо не тук?

— Какво говорите, мадам?

— Помислете си върху това. Париж може би е не по-малко опасен за вас, отколкото улиците на Бостън за нашия съдия.

Въпросният съдия беше потънал в собствените си празни блянове, докато на масата се подреждаха бутилките, чашите и кофичката с лед. Без никакво колебание Префонтен протегна ръка и си наля порядъчно количество от най-близката бутилка.

— Трябва да ви задам един-два въпроса — каза отчетливо той. — Удобно ли е?

— Питайте — отвърна Мари. — Не съм сигурна дали ще мога, или ще искам да ви отговоря, но опитайте.

— Изстрелите, цапаниците по стената — моят братовчед тук твърди, че тези думи и червената боя са били по негово нареждане.

— Вярно е, приятелю. Изстрелите също.

— Защо?

— Всичко трябва да бъде така, както се очаква да бъде. Изстрелите бяха допълнителен елемент за привличане на вниманието към това, което трябваше да се случи.

— Но защо?

— На това ни научи Съпротивата — не че някога съм бил Жан Пиер Фонтен, но и аз имам своето скромно участие. Наричаше се „поставяне на ударението“, изява, от която става ясно, че акцията е дело на Съпротивата. Всички там го знаеха.

— А тук защо?

— Болногледачката, изпратена от Чакала, е мъртва. Няма кой да му съобщи, че инструкциите му са изпълнени.

— Непонятна галска логика.

— Неоспорим френски здрав разум.

— Защо?

— Утре към обед Карлос ще бъде тук.

— О, Боже!

Телефонът във вилата зазвъня. Джон Сен Жак излетя от мястото си, но сестра му го изпревари и се втурна към хола. Вдигна слушалката.

— Дейвид?

— Алекс се обажда — каза задъхан глас от другата страна на линията. — Господи, преди три часа съм поставил това нещо на автоматично набиране! Вие добре ли сте?

— Живи сме, но това не беше предвидено.

— Старците! Старците от Париж! Джони успя ли…

— Джони успя, но те са на наша страна!

— Кои?

— Старците…

— Това, което говориш, в никакъв случай не може да бъде вярно!

— Може! Ние контролираме положението тук. Какво става с Дейвид?

— Не зная! Телефонните линии бяха прекъснати. Страшна каша е. Обадих се в полицията да тръгват натам…

— Остави полицията, Алекс! — проплака Мари. — Повикай войската, флота, скапаното ЦРУ! Ние сме обкръжени!

— Джейсън няма да позволи. Не мога да се обърна срещу него сега.

— Тогава имай предвид и това, Чакала утре ще бъде тук!

— О, Господи! Трябва отнякъде да му намеря реактивен самолет.

— Направи нещо!

— Ти не разбираш, Мари. Старата „Медуза“ излиза на повърхността…

— Кажи на този мой съпруг, че „Медуза“ е минало! Чакала обаче не е и утре ще долети тук!

— Дейвид ще дойде, знаеш това.

— Да, зная… Защото сега той е Джейсън Борн.

— Братко Зайко, сега не е както преди тринадесет години, просто си с тринадесет години по-стар. Не само че няма да има никаква полза от теб, ами направо ще пречиш, ако не си починеш. Най-добре да поспиш малко. Изгаси лампите и подремни на онзи разкошен диван в хола. Аз ще обслужвам телефоните, които няма да звънят, защото никой не се обажда в четири часа сутринта.

Гласът на Кактус заглъхна, когато Джейсън влезе в тъмния хол с уморени крачки и натежали като олово клепачи. Падна на дивана и бавно, с усилие вдигна един след друг краката си върху възглавниците. Впери поглед в тавана. „Почивката е оръжие, тя решава изхода на битката“ — Филип Д’Анжу. „Медуза“. Екранът на мислите му угасна и сънят дойде.

Острият, пулсиращ вой на сирената избухна и закънтя оглушително и непрестанно из подобната на пещера къща като някакъв звуков смерч. Борн конвулсивно скочи от дивана. В началото беше дезориентиран, без ясна представа къде се намира и, за един ужасен миг — кой е.

— Кактус! — изрева той и се втурна навън от богато обзаведения хол към коридора. — Кактус! — изкрещя отново и чу как гласът му се губи в честия ритмичен вой на алармената инсталация. — Къде си?

Никой не отговори. Изтича до вратата на кабинета и хвана дръжката. Беше заключено! Отстъпи назад и стовари рамо във вратата — веднъж, втори път, трети път, с цялата скорост и сила, на които беше способен. Вратата се пропука, после подаде и Джейсън заблъска с крак, докато не я разби. Влезе и това, което завари вътре, накара дори него, машината за убиване, продукт на „Медуза“, че и нещо повече от това, да се втрещи, обзет от леден гняв. Върху бюрото, под светлината на единствената запалена лампа, на същия стол, на който бе седял убитият генерал, беше проснат Кактус. Кръвта му беше образувала червена локва върху блока за писма — труп… Не, не беше труп! Дясната му ръка помръдна, беше жив!

Борн изтича до бюрото и внимателно повдигна главата на стария човек. Острият, оглушителен, всеобхватен вой на алармената инсталация не позволяваше да се говори с него, ако изобщо бе възможно. Кактус отвори тъмните си очи и треперещата му дясна ръка се плъзна по блока, показалецът беше свит и показваше по бюрото.

— Какво има? — изкрещя Борн. Ръката все се връщаше към края на блока и почукваше още по-настоятелно. — Отдолу ли? Под него? — Кактуса потвърди със слабо, почти незабележимо движение на главата. — Под бюрото! — извика Борн, започнал да се досеща. Коленичи вдясно от Кактус и заопипва под плиткото чекмедже, после встрани. Намери го! Бутон. Пак много внимателно отмести тежкия стол на колела няколко сантиметра и погледна бутона. Под него, с бели букви върху черна пластмасова лента, бе написан отговорът.

Спомаг. аларма

Джейсън натисна бутона, пищящият ад секна на секундата. Последвалата тишина беше почти също толкова оглушителна, а привикването към нея — почти също толкова мъчително.

— Как те раниха? — попита Борн. — Преди колко време?… Ако можеш да говориш, шепни, не хаби никаква енергия, разбираш ли ме?

— О, братко, прекаляваш — прошепна Кактус, раздиран от болката. — Бил съм черен шофьор на такси във Вашингтон, човече. Случвало ми се е и преди. Имам куршум в горната част на гръдния кош.

— Веднага ще повикам лекар — нашият приятел Айвън, междувременно, но ако можеш, разкажи ми какво стана, докато те преместя на пода и видя раната. — Джейсън свали бавно, внимателно стария човек от стола на килимчето. Раздра ризата, куршумът бе минал през мускула на лявото му рамо. С резки, бързи движения накъса ризата на ленти и направи примитивна стегната превръзка около гръдния кош и рамото на приятеля си. — Не е кой знае какво — рече Джейсън, — но ще свърши работа за известно време. Хайде, казвай.

— Той е тук някъде, братко — Кактус се закашля слабо и се отпусна на пода. — Има голям магнум петдесет и седем със заглушител. Продупчи ме през прозореца, после го разби и влезе вътре… Той… той…

— Спокойно! Не говори, няма значение…

— Трябва. Братята отвън нямат ютии. Ще ги пречука!… Престорих се на дълбоко умрял, а той бързаше, само как бързаше! Я погледни хей там! — Джейсън обърна глава в посоката, която му сочеше Кактус. Около десетина книги бяха измъкнати от етажерката на страничната стена и пръснати по пода. Старият човек продължи да говори с отслабващ глас: — Отиде до етажерката, сякаш беше в паника, докато не намери това, което търсеше, после до вратата с оня ми ти магнум, готов да надупчи всичко по пътя си, ако разбираш какво искам да кажа… Реших, че търси теб, че е видял през прозореца как отиваш в другата стая и, казвам ти, замятах дясното си коляно като бягащ воден плъх, бях открил това копче за алармената инсталация още преди час и знаех, че трябва да го спра…

— Спокойно!

— Трябва да ти кажа… Не можех да си движа ръцете, защото щеше да види, обаче уцелих с коляното тази проклетия и сирената само как не ме издуха от стола… Това копеле напълни гащите. Затръшна вратата, заключи я и духна навън оттук, пак през прозореца. — Вратът на Кактус се изви назад, болката и изтощението вземаха връх. — Той е някъде там, вънка, братко Зайко…

— Млъквай вече! — нареди Борн, внимателно протегна ръка и изгаси лампата на бюрото. Стаята се осветяваше единствено от мъждивата светлина, проникваща от коридора през разбитата врата. — Ще се обадя на Алекс, той ще изпрати лекаря…

Внезапно някъде отвън се чу остър писък, рев от страх и болка, така добре познат на Джейсън. Както и на Кактус, който прошепна, стиснал здраво клепачи.

— Гръмна единия. Тоя гадняр гръмна единия от братята!

— Ще се свържа с Конклин — каза Джейсън и свали телефона от бюрото. — После ще изляза и ще го пипна… О, Боже! Линията е прекъсната — или проводниците са прерязани!

— Този скапаняк добре се ориентира тук.

— Аз също, Кактус. Стой колкото можеш по-тихо. Ще се върна за теб…

Чу се още един вик, този път по-тих, по-кратък, по-скоро издихание, отколкото писък.

— Боже, прости ми — промърмори старият чернокож мъж с мъка, от цялата си душа. — Остана само още един…

— Ако някой трябва да моли за прошка, това съм аз — извика Борн. Гласът му беше гърлен, задавен. По дяволите! Кълна ти се Кактус, изобщо не мислех, дори и през ум не ми е минавало, че може да се случи нещо такова.

— Разбира се, зная. Познавам те още от едно време, братко, и никога не съм чувал да си искал от някого да поема някакъв риск заради тебе… Винаги е ставало обратното.

— Ще те изтегля оттатък — прекъсна го Джейсън и задърпа килимчето, за да премести Кактус вдясно от бюрото, така че лявата ръка на стария човек да бъде достатъчно близо до бутона на алармената инсталация. — Ако чуеш нещо, видиш нещо или почувстваш нещо, включи сирената.

— Къде отиваш? Искам да кажа как?

— От другата стая. През друг прозорец.

Борн изпълзя по пода до разбитата врата, шмугна се през нея и изтича в хола. Отсреща имаше двукрила френска врата, която излизаше на открита тераса. Спомни си, че когато беше с хората от охраната, бе видял бели градински мебели от ковано желязо в южния край на къщата. Промъкна се навън, извади автоматичния пистолет от колана, затвори дясното крило на вратата, наведе се и се отправи към храсталака в края на поляната. Трябваше да действа бързо. На везните бе поставен не само животът на трети, нямащ нищо общо с всичко това човек, заплашен от нелепа смърт, но и убиецът, който можеше да го отведе до престъпленията на новата „Медуза“, а тези престъпления щяха да послужат като примамка за Чакала. Да отклонят вниманието му, да го привлекат като магнит, да го вкарат в капана… Сигналните патрони — част от екипировката, която бе взел със себе си в Манасас. Двете „свещи“ за подаване на сигнал за тревога бяха в левия му заден джоб, всяка дълга петнадесет сантиметра и достатъчно ярка, за да бъде забелязана на километри. Запалени едновременно и разположени на разстояние една от друга, те щяха да осветят имението на Суейн като два прожектора. Едната на източната алея, другата до клетките на упоените кучета, които може би щяха да се събудят, да се подплашат, да се разбягат… Хайде! Бързо!

Джейсън запълзя през поляната, очите му бягаха на всички страни. Питаше се къде ли дебне убиецът и как ли невинната плячка, човекът, когото Кактус бе довел, успява да му избяга. Единият беше опитен, другият — не. Борн не можеше да допусне да изгуби живота си.

Готово! Откриха го! Два изстрела от двете му страни — куршуми от пистолет със заглушител — изсвистяха във въздуха. Стигна до южния бордюр на павираната алея, пресече я тичешком и се хвърли в шубрака. Измъкна от джоба единия от патроните, остави пистолета, увеличи пламъка на запалката, запали фитила и хвърли пращящата свещ вдясно от себе си. Тя падна на пътя. Само след секунди щеше да изригне ослепителен огън. Той се завтече наляво, под боровете, към задния двор на имението, със запалката и вторият патрон в едната ръка и автоматичния пистолет в другата. Тичаше вече успоредно на клетките с кучетата, когато патронът на алеята избухна в синкавобели пламъци. Запали и втория и го хвърли във висока дъга на стотина метра, точно пред клетките. Зачака.

И вторият патрон избухна в пращящи пламъци. Двете кълба ослепителна бяла светлина зловещо осветяваха къщата и южната страна на парка. Три от кучетата започнаха да скимтят, после немощно се опитаха да вият. Скоро щеше да се чуе яростният им лай. Борн забеляза някаква сянка до западната стена на бялата къща. Тя се раздвижи и попадна в осветеното пространство между патрона при клетките на кучетата и къщата. Силуетът се хвърли към прикритието на храстите, сви се там като неподвижна, но открояваща се част от очертанията на шубрака. Дали беше убиецът или неговата мишена?… Имаше само един начин да разбере. Ако беше убиецът и се окажеше добър стрелец, тактиката му нямаше да е особено удачна. Но все пак беше най-бързата.

Борн скочи нагоре от ниските храсти и докато беше изцяло открит, нададе вик, полетя с дясното рамо напред, в последната секунда протегна крак и стъпи в меката кал, завъртя се, наведе се и се хвърли наляво.

— Бягай в колибата! — изрева той. И получи отговор. Още два изстрела, две изпуквания. Куршумите разровиха земята вдясно от него. Убиецът си го биваше, може и да не беше специалист, но беше доста добър. Магнум 357 събираше шест патрона, пет бяха изстреляни, но бе имало достатъчно време да презареди изпразнения цилиндър. Смяна на стратегията — бързо!

Изведнъж се появи още един силует, мъж, който тичаше нагоре по пътя към задната страна на колибата на Фланаган. Беше на открито, можеше да бъде убит!

— Ето ме, копеле такова! — изкрещя Джейсън, скочи нагоре и изстреля слепешком към храсталака до къщата един откос с автомата. Този път отговорът, който получи, беше приятен. Последва един-единствен изстрел, едно-единствено изпукване и нищо повече. Убиецът не беше презаредил! Може би нямаше други патрони — както и да е, човекът, когото първоначално бе преследвал, беше стигнал вече на хълма. Борн излетя от храстите, пробяга през поляната, през враждебната светлина на сигналните патрони. Кучетата вече бяха напълно будни, лаят и заплашителното гърлено ръмжене ставаха все по-силни. Убиецът излезе от шубрака на алеята и побягна през сенките към портала. Джейсън знаеше, че копелето е вече в ръцете му. Порталът беше заключен, човекът от „Медуза“ беше притиснат до стената. Борн изрева:

— Не можеш се измъкна, гадна твар! Не се напъвай толкова…

Изстрел. Човекът беше презаредил, докато тичаше! Джейсън стреля. Мъжът падна на асфалта. И точно тогава нощната тишина бе разкъсана, този път от звука на мощен, въртящ се на пълни обороти мотор. Колата се приближаваше с голяма скорост по пътя, мигащите червени и сини светлини показваха, че е полицейска. Алармената инсталация трябва да е била свързана с полицейския участък в Манасас, нещо, за което Борн изобщо не бе помислил. Беше решил, че такива мерки са невъзможни, щом е намесена „Медуза“. Не беше логично. Безопасността се осигуряваше отвътре, всякаква външна намеса беше недопустима. Имаше толкова много неща, които можеха да бъдат разкрити, които трябваше да се пазят в тайна — като в гробница!

Убиецът на пътя започна да се преобръща, търкаляше се към боровете встрани. Стискаше нещо в ръката си. Джейсън стигна до него, точно когато двама полицаи слизаха от патрулната кола пред портала. Замахна с крак и го ритна. Човекът изпусна онова, което държеше. Беше подвързана с кожа книга от някаква поредица, като томовете на Дикенс или Текери, със златни гравирани букви на корицата, от тези, които служат повече за представителност, отколкото за четене. Чиста лудост! После разгърна страниците и разбра, че не е никаква лудост. Вътре нямаше печатен текст, само надраскани ръкописни бележки. Беше дневник, счетоводна книга!

Не можеше да пусне вътре полицията, особено пък сега. Не можеше да им позволи да разберат, че той и Конклин са проникнали в „Медуза“. Подвързаната с кожа книга в ръцете му не трябваше да попада в полезрението на властите! Чакала беше най-важен. Трябваше да се отърве от тях.

— Получихме обаждане, господине — каза провлачено единият от патрулиращите, човек на средна възраст, и се запъти към решетките на портала. — От участъка казаха, че човекът изобщо не можел да се свърже. Ние отговаряме за този район, но както обясних на диспечера, тук при вас понякога са ставали доста необуздани веселби. Не че критикувам, сър. Всички обичаме да се позабавляваме от време на време, нали така?

— Абсолютно сте прав, господин полицай — отвърна Джейсън, като се мъчеше с всички сили да овладее болезнените удари на сърцето си, след като погледна в посоката на ранения и видя, че е изчезнал. — Имаше кратко прекъсване на тока и телефоните се развалиха.

— Често се случва — съгласи се по-младият полицай, — внезапно преваляване или лятна гръмотевична буря. Дано някой ден преместят кабелите под земята. Родителите ми имат къща…

— Важното е — прекъсна го Борн, — че всичко вече се нормализира. Както виждате, някои от лампите в къщата вече светят.

— Нищо не виждам от тези сигнални светлини — каза по-младият.

— Генералът винаги взима максимални мерки за сигурност — обясни Джейсън. И добави малко сконфузено: — Предполагам, намира го за необходимо. Няма значение, както казах, всичко се нормализира. Друго има ли?

— Аз лично нямам никакви въпроси, но получих съобщение за човек на име Уеб. Тук ли е?

— Аз съм Уеб — каза Джейсън Борн, разтревожен.

— Това опростява нещата. Трябва веднага да се обадите на господин Конк. Спешно било.

— Спешно ли?

Джейсън чу тракането на ограда някъде в обсега на имението. Убиецът се измъкваше!

— Вижте, полицай, телефоните тук още не работят… Имате ли телефон в колата?

— Не е за лично ползване, сър. Съжалявам.

— Но вие току-що казахте, че е спешно.

— Е, предполагам, че след като сте гост на генерала, мога да разреша. Обаче, ако е междуградски, по-добре да ми дадете номера на кредитната си карта.

— О, Боже. — Джейсън отключи портала и се завтече към патрулната кола. В този момент алармената инсталация в къщата бе включена отново. Включена и веднага пак изключена. Третият брат очевидно бе намерил Кактус.

— Какво, по дяволите, беше това? — извика младият полицай.

— Няма значение! — извика в отговор Джейсън, скочи в колата и грабна така добре познатия му полицейски телефон. Даде в централата номера на Алекс във Вирджиния, като си повтаряше непрекъснато: „Спешно е, спешно е!“

— Да? — обади се Конклин и благодари на оператора от полицията.

— Аз съм!

— Какво става?

— Много е сложно за обяснение. Какво толкова спешно има?

— Приготвил съм ти частен реактивен самолет на летище Рестън.

— Рестън ли? Това е на север оттук…

— На летището в Манасас нямат необходимите съоръжения. Изпращам кола да те вземе.

— Защо?

— Транкуилити. Мари и децата са добре, добре са! Тя контролира положението.

— Какво, по дяволите, означава това?

— Ела в Рестън и ще ти кажа.

— Това не ми е достатъчно!

— Чакала пристига там днес.

— Боже Господи!

— Приключвай нещата там и чакай колата.

— Ще тръгна с тази!

— Не! Недей, ако не искаш всичко да отиде по дяволите. Имаме време. Приключи нещата там.

— Кактус… ранен е… прострелян.

— Ще се обадя на Айвън. Той завчас ще се върне.

— Остана един от братята, само един, Алекс. Аз съм виновен за смъртта на другите двама, аз съм отговорен.

— Достатъчно. Престани. Прави това, което имаш да правиш.

— Не мога, дяволите да те вземат. Необходимо е тук да има някой, но няма да съм аз!

— Имаш право. Там има твърде много неща, които трябва да се запазят в тайна, а ти трябва да бъдеш в Монсера. Ще тръгна с колата и ще остана там вместо теб.

— Алекс, кажи ми какво се е случило на Транкуилити!

— Старците… твоите „старци от Париж“ ето какво се е случило.

— Те са мъртви — каза Джейсън Борн тихо.

— Не избързвай. Минали са на наша страна — поне, както разбирам, истинският е минал, а другият е някакво недоразумение.

— Те никога не са на ничия страна, освен на страната на Чакала, ти не ги познаваш.

— Нито пък ти. Чуй какво ще ти каже жена ти. Но сега се връщай в къщата и запиши всичко, което трябва да зная… И, Джейсън, трябва да ти напомня нещо. Надявам се, че ще намериш свое решение — наше решение — на Транкуилити. Защото, като имам предвид всичко, включително и собствения си живот, не мога да позволя още дълго да се противодейства на тази „Медуза“ само на наше равнище. Мисля, че го знаеш.

— Ти ми обеща!

— Тридесет и шест часа, Делта.

Раненият се беше притаил в гората зад оградата, притиснал изплашено лице към зелените летви. В осветеното от фаровете петно видя как високият мъж, който беше влязъл в патрулната кола, а сега излизаше от нея, непохватно, нервно благодари на полицаите. Не ги пусна вътре обаче.

Уеб. Убиецът бе чул името „Уеб“.

Това им беше напълно достатъчно. Беше напълно достатъчно за „Медуза“.

15

— Господи, колко те обичам — каза Дейвид Уеб, надвесен над телефонния автомат в чакалнята на частното летище в Рестън, Вирджиния. — Чакането беше най-лошото от всичко, чакането докато мога да поговоря с теб, да чуя лично от теб, че си съвсем, съвсем добре.

— А как мислиш съм се чувствала аз, скъпи? Алекс каза, че телефонните линии били прекъснати и че изпраща полицията, а аз исках от него да изпрати цялата проклета армия.

— Не можем да допуснем дори полицията, никъде нищо свързано с властите за момента. Конклин ми обеща най-малко още тридесет и шест часа… Може и да не ни потрябват. След като Чакала ще дойде в Монсера.

— Дейвид, какво се случи? Алекс спомена „Медуза“…

— Голяма каша е и той е прав, трябва да отнесе въпроса по-нагоре. Той, не ние. Ние ще стоим настрана. Много далеч настрана.

— Какво се случи? — попита Мари. — Какво общо има старата „Медуза“ с всичко това?

— Има нова „Медуза“ — всъщност продължение на старата — и е огромна и грозна, и убива, те убиват. Тази нощ видях това. Един от техните се опита да ме убие, като смяташе, че преди това е убил Кактус. Застреля и двама нищо неподозиращи мъже.

— Боже милостиви! Алекс ми каза за Кактус, когато ми се обади за втори път, но нищо повече. Как е твоят чичо Ремъс?

— Ще прескочи трапа. Дойде лекар от ЦРУ и го отведе заедно с последния брат.

— Брат ли?

— Ще ти кажа, като се видим… Сега Конклин е там. Ще се погрижи за всичко и ще уреди да поправят телефоните. Ще му се обадя от Транкуилити.

— Ти си съсипан…

— Изморен съм, но не зная защо. Кактус ме накара да поспя и трябва да съм спал всичко дванадесет минути.

— Бедничкият ми.

— Харесва ми тонът ти — каза Дейвид. — А думите — още повече, само че не съм „бедничък“. Ти се погрижи за това в Париж преди тринадесет години. — Изведнъж жена му млъкна и Уеб се разтревожи. — Какво има? Добре ли си?

— Не съм много сигурна — Мари отвърна тихо, но със сила, която идваше от мисълта, не от чувствата. — Казваш, че тази нова „Медуза“ е голяма и грозна и се е опитала да те убие — те са се опитали да те убият.

— Но не ме убиха.

— Но те, или тя, са искали да умреш. Защо?

— Защото бях там.

— Не се убива човек, само защото е бил в нечия къща…

— Много неща се случиха днес в тази къща. Алекс и аз проникнахме в тайните й и мен ме видяха. Идеята беше да подмамим Чакала с няколко богати и преизвестни бандити от стария Сайгон, които искат да го наемат да ме преследва. Страшен план беше, но пружината отскочи и изгубихме контрол над нея.

— Божичко, Дейвид, не разбираш ли? Ти си белязан! Те ще тръгнат по следите ти.

— Няма да могат. Раненият човек от „Медуза“, който беше там, изобщо не видя лицето ми, освен когато тичах в сянката, и нямат представа кой съм. Аз съм един никой, който просто ще изчезне… Не, Мари, ако Карлос се появи и ако направя това, което зная, че мога да направя в Монсера, ще бъдем свободни. Както беше казал някой „най-после свободни“.

— Гласът ти се променя, нали?

— Така ли?

— Наистина се променя. Мен питай.

— Не зная за какво говориш — каза Джейсън Борн. — Дават ми сигнал. Самолетът е дошъл. Кажи на Джони да държи тези двама старци под охрана!

Слуховете плъзнаха из Монсера като бързо движещи се вълма на мъглата. Нещо ужасно се било случило на остров Транкуилити… „Лоши времена, господине… Лошата магия е дошла през Антилите чак до Ямайка. Там са настъпили смърт и лудост… И на стената на смъртта, господине, е било написано с кръв проклятие върху семейството на едно животно… Шшшш! Върху една котка и двете й котета!…“

Но се чуваха и други гласове… „Мили Боже, не позволявай да се разчуе! Това ще съсипе целия ни туризъм!… Никога досега не се е случвало такова нещо, това е изолиран инцидент, явно свързан с контрабандата на наркотици, докарани от някой друг остров! Напълно сте прав, господине! Чух, че бил някакъв луд, с натъпкано с наркотици тяло… Казаха ми, че бързоходна лодка, летяща като ураганен вятър, го отвела в открито море. Изчезнал е!… Дръж си езика, ти казвам! Спомняш ли си за девиците? За клането във Фаунтънхед? Минаха години, докато се съвземат. Мълчи!“

И само един човек обясняваше:

— Това е клопка, сър, и ако успеем, както очакваме, ние ще бъдем героите на Карибите. С положителност ще се отрази чудесно на репутацията ни. Законност, ред и така нататък.

— Слава Богу! Убит ли е някой наистина?

— Една жена, и то в момент, когато се е опитвала да отнеме човешки живот.

— Жена ли? Боже Господи, не искам да чуя и дума повече, докато всичко не свърши.

— По-добре е да ви няма, за да не сте принуден да го коментирате.

— Страхотна идея. Ще изляза с лодката, рибата кълве след буря.

— Прекрасно, сър. А аз ще поддържам връзка по радиото с мястото на събитието.

— Като че ли ще е по-добре да не го правите. Може там да прихващат всичко.

— Исках само да ви съобщя кога да се върнете — в подходящия момент, за да направите най-благоприятно впечатление. Ще ви информирам най-подробно, разбира се.

— Да, разбира се. Ти си добър човек, Хенри.

— Благодаря ви, господин Губернаторе.

Беше десет часът сутринта. Те се прегърнаха силно, но нямаше време за разговори, само краткото успокоение, че са заедно, че са заедно в безопасност, сигурни, че знаят нещо, което Чакала не знае, и че то им дава огромно предимство. И все пак, само предимство, не и гаранция, не и когато ставаше дума за Карлос. И Джейсън, и Сен Жак бяха непреклонни: Мари и децата бяха изпратени със самолет на юг, на остров Бас-Тер в Гваделупа. Щяха да останат там под охрана заедно с царствената прислужница на семейство Уеб, госпожа Купър, докато не бъдат повикани да се върнат в Монсера. Мари възразяваше, но възраженията й бяха посрещнати с мълчание. Съпругът й изричаше заповедите си рязко, с леден тон.

— Заминаваш, защото имам много работа. Няма да говорим повече по този въпрос.

— Пак като в Швейцария… като в Цюрих, нали, Джейсън?

— Прави каквито си искаш сравнения — отвърна разсеяно Борн. Тримата стояха в началото на пристана, а в края му, само на метър един от друг, се поклащаха във водата два хидроплана. Единият бе докарал Джейсън от Антигуа направо на Транкуилити, а другият се зареждаше за полета до Гваделупа. Госпожа Купър и децата бяха вече вътре. — Побързай, Мари — добави Борн. — Искам с Джони да обсъдим нещата и после да попритисна тези две съмнителни персони.

— Те не са съмнителни персони, Дейвид. На тях дължим живота си.

— Защо? Защото са се провалили и са били принудени да минат на другата страна, за да си спасят задниците ли?

— Това не е справедливо.

— Справедливо е, докато не кажа, че не е, а те са съмнителни, докато не ме убедят, че не са. Ти не познаваш старците на Чакала, а аз ги познавам. Способни са да говорят какво ли не, да правят какво ли не, да лъжат и да хленчат до Бога, но ако се обърнеш на другата страна, ще ти забият нож в гърба. Те са негова собственост — телата им, мозъците и това, което е останало от душите им… А сега се качвай в самолета, той чака.

— Не искаш ли да видиш децата, да кажеш на Джейми, че…

— Не, няма време! Заведи я там, Джони, аз искам да проверя брега.

— Всичко съм проверил, Дейвид — каза едва ли не предизвикателно Сен Жак.

— Аз ще кажа дали си проверил или не — отсече Борн и в очите му се четеше гняв. Тръгна през пясъка и добави високо, без да се обръща: — Имам към теб сума въпроси и се надявам, че ще можещ да ми отговориш!

Сен Жак се наежи, направи крачка напред, но сестра му го спря.

— Не му обръщай внимание, Джони — рече Мари с ръка на рамото му. — Изплашен е.

— Гадно копеле!

— Да, зная.

Сен Жак погледна сестра си.

— Той ли е чужденецът, за когото говореше вчера?

— Да, само че сега е още по-лошо. Затова е изплашен.

— Не те разбирам.

— Той остарява, Джони. Вече е на петдесет и се пита дали ще може да прави същото, което е правил по-рано, преди години — през войната и в Париж, в Хонконг. Всичко това го гложди, яде го отвътре, защото знае, че трябва да бъде по-добър от всякога.

— Мисля, че ще бъде.

— Аз зная, че ще бъде, защото има една изключително важна причина. Някога са му били отнети съпруга и две деца, които почти не си спомня, но те са в основата на терзанията му. Mo Панов мисли така, а и аз също… Сега, години по-късно, са заплашени новите му съпруга и две деца. Сигурно всеки нерв в него е опънат до скъсване.

Изведнъж, надвил шума на морския бриз, гръмна гласът на Борн, който беше отишъл на стотина метра надолу по плажа.

— По дяволите! Казах ти да побързаш!… Тук има един риф и ако се съди по цвета, зад него се е натрупал пясък! А ти, господин експерт, помисли ли си за това?

— Не му отговаряй, Джони. Да тръгваме към самолета.

— Натрупал се е пясък ли? За какво, по дяволите, говори той?… О, Боже, разбирам!

— Аз пък не разбирам — каза Мари, докато крачеха бързо по пристана.

— Осемдесет на сто от крайбрежието на острова е оградено от рифове, а на този плаж са деветдесет и пет на сто. Те разбиват вълните, затова островът се нарича Транкуилити, водата е абсолютно спокойна.

— Е, и?

— Е, някой, който използва миниподводница, не би рискувал да се блъсне в риф, но спокойно може да спре в пясъчния нанос на рифа. Може да наблюдава брега и охраната и да доплува дотук, когато е безопасно, да остане във водата само на метри от плажа, докато намери удобен случай да обезвреди охраната. Никога не съм се сещал за това.

— Но той се сети, братле.

Борн седеше на ъгъла на бюрото, двамата старци — на канапето пред него, а шуреят му стоеше до прозореца с изглед към плажа.

— Защо да ви лъжа… да ви лъжем, господине? — попита героят от френската Съпротива.

— Защото всичко звучи като класически френски фарс. Подобни, но различни имена, едната врата се отваря, а другата се затваря, действащите лица си приличат, появяват се и изчезват по даден знак. Всичко това е много съмнително, господа.

— Сигурно сте изучавали Молиер или Расин?

— Изучавал съм странните съвпадения, особено когато става дума за Чакала.

— Не мисля, че има каквато и да е външна прилика между нас — намеси се съдията от Бостън. — Освен, може би, във възрастта.

Телефонът иззвъня. Джейсън бързо протегна ръка и вдигна слушалката.

— Да?

— В Бостън всичко съвпада — каза Конклин. — Името му е Префонтен, Брендън Префонтен. Бил е съдия в Първи съдебен окръг, заловен в измама на държавата и осъден за престъпно поведение в съда — разбирай, че е бил цар на подкупите. Бил е осъден на двадесет и една години, а е лежал десет, които са били напълно достатъчни, за да го разсипят във всяко отношение. Той е от така наречените „действащи алкохолици“, един вид типичен обитател на по-съмнителните квартали в Бостън, но е безобиден, всъщност дори се ползва със симпатии, колкото и да е странно. Освен това го смятат и за много умен, когато не е пиян. Казаха ми, че много типове нямало да се отърват от затвора, а други щели да излежават по-големи присъди, ако той не давал хитри съвети на официалните им адвокати. Може да се каже, че е задкулисен, уличен адвокат, само че в неговия случай улиците се състоят само от кръчми, бюра за залагания и, вероятно, публични домове… Тъй като и аз съм бил на неговото положение с къркането, той ми се вижда ангелче. Справя се много по-добре, отколкото аз изобщо успявах!

— Я стига!

— И да е било по силите ми да се справям по-добре в тази зона на здрача, може пък да не съм искал. Винаги може да се каже нещо по въпроса за киселото грозде.

— А клиентът?

— Величествен е, а нашият бивш съдия е бил хоноруван преподавател по право в Харвард и Гейтс, който е следвал там, е посещавал два негови курса. Няма никакво съмнение, че Префонтен го познава… Довери му се, Джейсън. Той няма причини да лъже. Искал е просто да припечели нещо.

— Продължаваш ли да следиш клиента?

— С всички безшумни средства, които дървената ми глава можа да измисли. Той е свързващото ни звено с Карлос… Връзката с „Медуза“ беше погрешна следа, глупав опит на глупав генерал от Пентагона да вкара свой човек в най-тесния кръг юристи, в който се движи Гейтс.

— Сигурен ли си в това?

— Вече съм сигурен. Гейтс е високоплатен консултант в една адвокатска фирма, която представлява интересите на концерн, получил крупна поръчка за нуждите на отбраната в условията на строг антитръстов контрол. Той дори не би отговорил на обажданията на Суейн, защото ако го направеше, щеше да излезе по-голям глупак и от Суейн, а не е така.

— Това си е твоя грижа, приятелю, не моя. Ако тук всичко мине така, както съм го замислил, не искам и да чуя за „Медуза“. Всъщност, не си спомням някога да съм чувал за нея.

— Много ти благодаря, че ми я тръсна в скута — и мисля, че в известен смисъл наистина съм ти благодарен. Включително и за училищната тетрадка по граматика, която си задигнал от спотайващия се стрелец в Манасас, в нея също има много интересни неща.

— О, така ли?

— Спомняш ли си онези тримата, които според регистрите на „Мейфлауър“ бяха между редовните пътници, бяха летели за Филаделфия преди осем месеца и съвсем случайно след осем месеца бяха по едно и също време в хотела?

— Разбира се.

— Имената им са записани в тетрадката на Суейн. Нямат нищо общо с Карлос, от „Медуза“ са. Пълно е с разпокъсана информация.

— Не ме интересува. Ползвай си я със здраве.

— Ще я ползваме, и то много тихо. Тази тетрадка само след дни ще се превърне в най-търсения списък.

— Радвам се за теб, но имам да върша работа.

— И ми отказваш всякаква помощ, така ли?

— Абсолютно. От тринадесет години чакам този момент. Точно както бях казал в началото, изправени сме един срещу друг.

— Кулминацията, така ли, глупако?

— Не, това е логичното продължение на много интелектуална партия шах — играчът, който е заложил по-добрия капан, ще спечели. Аз разполагам с такъв капан, защото използвам неговия. Той би надушил всеки грешен ход.

— Много добре сме ви обучили, професоре.

— Благодарен съм ви за това.

— Наслука, Делта.

— Довиждане. — Борн сложи слушалката и вдигна поглед към двамата изгарящи от любопитство старци на канапето.

— Признат сте за долнопробен мошеник, господин Съдия — рече той на Префонтен. — А вие, „Жан Пиер“, какво да кажа за вас? Собствената ми жена, която разбира, че бихте могли като нищо да я убиете, без да ви мигне окото, настоява да ви се доверя. Пълна глупост, нали?

— Аз съм, какъвто съм, и съм извършил, каквото съм извършил — каза с достойнство лишеният от права съдия. — Но моят клиент го прекали. Височайшата му персона трябва да бъде изпепелена.

— Аз не умея да се изразявам така добре като учения ми новооткрит родственик — обади се старият френски герой. — Но зная, че трябва да бъде сложен край на убийствата. Това се е опитала да ми каже жена ми. Разбира се, зная, че звучи лицемерно, защото убийствата не са ми чужди. Затова ще кажа само, че трябва да бъде сложен край на убийствата от този род. Те не са свързани с делови интереси, от тях не се извлича печалба, плод са само на жаждата за отмъщение на един умопобъркан, в името на която трябваше да бъдат убити една майка и двете й деца. Кой печели от това?… Не, Чакала отиде твърде далеч. И трябва вече да бъде спрян.

— Това е едно от най-коравосърдечните разсъждения, които някога съм чувал! — извика Джон Сен Жак откъм прозореца.

— Аз намирам, че подбираш много добре думите си — обърна се към престъпника от Париж бившият съдия. — Много добре.

— Съгласих се.

— Аз пък мисля, че трябва да съм си загубил ума, за да си имам работа с когото и да било от двама ви — прекъсна ги Джейсън Борн. — Но точно сега нямам избор… Единадесет и тридесет и пет е, господа. Часовникът трака.

— Какво? — попита Префонтен.

— Каквото има да става, ще стане през следващите два, пет, десет или двадесет и четири часа. Аз излитам обратно на летище Блакбърн, където ще разиграя сценката на покрусения съпруг и баща, който е на път да полудее след убийството на жената и децата си. Няма да ми е трудно, уверявам ви. Ще вдигна страхотна врява… Ще искам веднага да ми дадат самолет до Транкуилити и когато пристигна тук, на кея ще има три борови ковчега, в които ще са уж жена ми и децата.

— Всичко ще е, както се очаква да бъде — намеси се французинът. — Добре.

— Много добре — съгласи се Борн. — Ще настоявам да отворят единия, ще захлипам или ще припадна, или и двете, каквото ми хрумне, така че всички, които ме наблюдават, да не забравят какво са видели. Сен Жак ще трябва да ме укротява — бъди рязък, Джони, бъди убедителен — и накрая ще ме отведе в друга вила, тази, която е най-близо до стъпалата към плажа по източния път… И после започва чакането.

— На Чакала ли? — попита бостънецът. — Ще знае ли къде сте?

— Разбира се, че ще знае. Много хора, включително персоналът, ще видят къде ме отвеждат. Ще разбере, за него това е детска игра.

— Значи вие ще го чакате, господине, така ли? Мислите ли, че Монсеньора ще влезе в такава клопка? Да умреш от смях!

— Нищо подобно, господине — отвърна спокойно Джейсън. — Преди всичко аз няма да съм там, а докато той разбере това, аз ще съм го открил.

— За Бога, как? — почти изкрещя Сен Жак.

— Защото съм по-добър от него — отвърна Джейсън Борн. — Винаги съм бил по-добър.

Всичко се развиваше по сценария, персоналът на летище Блакбърн все още не можеше да се успокои от обидите и ругатните на високия, изпаднал в истерия американец, който ги обвиняваше в убийство, крещеше, че били допуснали жената и децата му да бъдат убити от терористи — че били доброволни черни съучастници на мръсните убийци! Хората от острова не само че бяха изпълнени от безмълвен гняв, но бяха и засегнати. Гневът им беше безмълвен, защото разбираха колко страда, а бяха засегнати, защото не разбираха как може да обвинява тях и да ги нарича с такива лоши думи. Май този добър човек, този заможен зет на Джони Сен Жак, този богат приятел, който беше вложил толкова много пари в остров Транкуилити, не им беше никакъв приятел, а един бял боклук. Само защото кожата им е тъмна, ги обвиняваше в ужасни неща, с които нямат нищо общо. Това беше дяволска загадка. Беше част от лудостта, от злата магия, дошла през океана от планините на Ямайка и надвиснала като проклятие над островите. Наблюдавайте го, братя. Наблюдавайте всяка негова стъпка. Може би той е някаква друга буря, която не е родена на юг или на изток, но чиито ветрове са още по-разрушителни. Наблюдавайте го. Гневът му е опасен.

Наблюдаваха го много хора, униформените и цивилните власти — нервозният Хенри Сайкс от Губернаторството държеше на обещанието си. Единствен той ръководеше официалното разследване. А то беше много задълбочено и много дискретно — изобщо не съществуваше.

Поведението на Борн на кея при Транкуилити Ин беше още по-безобразно. Удряше собствения си шурей, дружелюбния Сен Жак, докато младежът не се справи с него и не нареди да го изнесат по стъпалата до най-близката вила. Прислужници идваха и си отиваха с храна и напитки, които оставяха на терасата. На отбрани посетители беше разрешено да му изкажат съболезнованията си. Между тях беше и първият помощник на Губернатора, издокаран във военна униформа с всичките си отличителни знаци, с което изразяваше съпричастието на суверена. И един стар човек, който познаваше смъртта от жестоката война и който настояваше да влезе при безутешния съпруг и баща. Придружаваше го жена в униформа на медицинска сестра, която си беше сложила шапка с черна воалетка. И двамата гостуващи в хотела канадци, близки приятели на собственика, които се бяха запознали с нещастния човек преди няколко години, при откриването на Транкуилити Ин с големите фойерверки. Те пожелаха да изразят уважението си, да го утешат и подкрепят с каквото могат. Джон Сен Жак се съгласи, но ги помоли да не се застояват и да проявят разбиране, че зет му ще остане в ъгъла на затъмнения хол, където пердетата са спуснати.

— Всичко е толкова ужасно, толкова безсмислено! — каза с тих глас на силуета, седнал в тъмния отсрещен ъгъл, гостът от Торонто. — Надявам се, че сте религиозен човек, Дейвид. Аз съм. Вярата помага в моменти като този. Любимите ви близки сега са в ръцете на Исус.

— Благодаря ви. — Кратък полъх откъм морето разлюля пердетата и тесен лъч светлина освети за миг стаята. Това беше достатъчно.

— Чакай малко — каза вторият канадец. — Вие не сте… Господи, вие не сте Дейв Уеб! Дейвид има…

— Тихо! — заповяда им Сен Жак, който стоеше на вратата зад двамата посетители.

— Джони, аз прекарах седем часа в една рибарска лодка с Дейв и мога да го позная, когато го видя!

— Млъквай! — каза собственикът на Транкуилити Ин.

— О, Боже Господи! — извика помощникът на губернатора с лошо английско произношение.

— Чуйте ме и двамата — каза Сен Жак, като мина бързо напред между двамата канадци, обърна се и застана пред стола.

— Съжалявам, че ви пуснах да влезете, но вече нищо не може да се направи… Мислех, че вашето посещение ще придаде допълнителна тежест, още двама, които са го видели, ако някой ви пита, а ще ви питат. И точно това ще правите. Ще казвате, че сте разговаряли с Дейвид Уеб, че сте утешавали Дейвид Уеб. Разбирате ли ме?

— Аз не разбирам абсолютно нищо — възрази смутеният посетител, който беше говорил за утехата от вярата. — Кой е този, по дяволите?

— Той е първият помощник на губернатора — отвърна Сен Жак. — Казвам ви го, за да разберете…

— Имате предвид лъскавия военен, който се появи в пълна униформа с взвод черни войници? — попита гостът, който беше ходил на риба с Дейвид Уеб.

— Една от длъжностите му е първи адютант. Той е бригаден генерал…

— Ние видяхме това копеле да си отива — запротестира рибарят. — От трапезарията, всички видяхме, че си отива! Беше със стария французин и сестрата…

— Видели сте друг да си отива. С тъмни очила.

— Уеб?

— Господа! — помощникът на губернатора стана от стола. Беше облякъл сакото, с което беше Джейсън Борн, когато долетя на Транкуилити от летище Блакбърн. Не му беше по мярка.

— Вие сте добре дошли на гости на нашия остров, но като гости ще трябва да се придържате към решенията на Губернатора в изключителни ситуации като тази. Или ще се придържате към тях, или ще бъдем принудени да ви вземем под наше попечителство, както бихме постъпили при изключително лошо време.

— Е, хайде, Хенри, те са приятели…

— Приятелите не наричат бригадните генерали копелета…

— Може и да ги нарекат, ако са разжалвани ефрейтори, генерале — каза вярващият. — Моят приятел не искаше да каже нищо лошо. Много преди инженерите от неговата рота да потрябват на проклетата канадска армия, вече го бяха прецакали и го бяха направили прост пехотинец. Съвсем случайно, в същата рота. Не се бил проявил като достатъчно находчив в Корея.

— Хайде да свършваме с приказките — предложи другарят на Уеб в риболова. — Значи, тук вътре сме разговаряли с Уеб, така ли?

— Точно така. И това е всичко, което мога да ви кажа.

— Достатъчно е, Джони. Дейв има неприятности, така че какво да правим?

— Нищо, абсолютно нищо повече от предвиденото в програмата на хотела. На всички ви е изпратено преди час във вилите копие от нея.

— По-добре ще е да ни обясниш — каза религиозният канадец. — Никога не съм чел тези разписания за весело прекарване.

— Хотелът устройва специален бюфет, всичко е за наша сметка и един специалист от метеорологическата станция на Лийуърдските острови ще говори за това, което стана миналата нощ.

— За бурята ли? — попита рибарят, бившият разжалван ефрейтор и настоящ собственик на най-голямата канадска инженерингова компания. — Бурята си е буря на тези острови. Какво има да се обяснява?

— Ами защо възникват бурите, защо преминават толкова бързо, какво да е поведението ни — основно как да избегнем страха.

— Искаш всички да бъдем там, това ли имаш предвид?

— Да, точно това.

— И ще помогне ли на Дейв?

— Да, ще помогне.

— Тогава всички ще бъдат там, гарантирам ти.

— Ще разпратя още едно съобщение за „весело прекарване“, че Ангъс Макфърсън Маклиъд, председател на „Ол Канада Инженеринг“ ще даде награда от десет хиляди долара на този, който зададе най-умния въпрос. Какво ще кажеш за това, Джони? Богатите винаги искат да получат всичко срещу нищо, това е нашата основна слабост.

— Щом ти го казваш… — измърмори Сен Жак.

— Хайде — каза Маклиъд на религиозния си приятел от Торонто. — Ще обикаляме със сълзи в очите и ще разнасяме новините. После, идиотски полковнико, нали беше полковник, копеле такова, след час — час и нещо ще сменим темата и ще говорим само за десетте хиляди долара и за безплатния обед за всички. Като имаме предвид плажа и слънцето, границите на човешкото внимание са в рамките на две минути и половина, в студената вода — не повече от четири. Можеш да ми вярваш, карал съм да ми го изчисляват компютърни специалисти… Тази вечер всички ще са там, Джони. — Маклиъд се обърна и тръгна към вратата.

— Скоти! — извика набожният и тръгна след рибаря. — Пак не си си научил урока! Границите на вниманието били две минути, четири минути, компютърни специалисти — не вярвам и дума от това!

— Така ли? — каза Ангъс с ръка на дръжката. — Но вярваш в десет хиляди долара, нали?

— О, разбира се.

— Ще видиш, това е мое маркетингово проучване… Точно затова съм и собственик на компанията. А сега смятам да изстискам нужните сълзи от очите си. И това е втората причина, поради която съм собственик на компанията.

В тъмното складово помещение, на третия етаж в централната сграда на Транкуилити Ин, Борн, съблякъл военния кител, седеше със стария французин до един прозорец, от който се виждаха източния и западния път на крайбрежния курорт. Вилите се простираха от двете страни на каменните стъпала към плажа и пристана. Всеки от тях държеше мощен бинокъл и наблюдаваше хората, които се движеха по алеите и по изсечените в скалите стъпала. На прозореца пред Джейсън беше поставена портативна радиостанция, настроена на частната вълна на хотела.

— Той е близо до нас — каза тихо Фонтен.

— Какво? — извика Борн, махна бинокъла от очите си и се обърна към стареца. — Къде? Кажете къде е?

— Не в зрителното ни поле, господине, но е близо до нас.

— Какво искате да кажете?

— Чувствам го. Като животно, което предусеща приближаването на далечна буря. То е нещо вътре в теб, страхът.

— Не е много ясно.

— На мен ми е ясно. Вие може и да не го разбирате. На този, който хвърли ръкавицата на Чакала, човека с различните външности, Хамелеона — убиеца, известен като Джейсън Борн — не е дадено да се страхува, така ни беше казано. Дадено му било само да се перчи с голямата си смелост, която идвала от силата му.

Джейсън се усмихна мрачно и му възрази:

— Тогава са ви излъгали — каза меко той. — Една част от този човек живее в такъв ужасен страх, какъвто малцина са изпитвали.

— Трудно е за вярване, господине…

— Вярвайте ми. Аз съм той.

— Така ли, господин Уеб? Картината е ясна. Заради този страх ли се насилвате да влезете в другото си аз?

Дейвид Уеб погледна стария човек.

— За Бога, имам ли някакъв избор?

— Бихте могли да изчезнете за известно време заедно със семейството си. Бихте могли да си живеете мирно и тихо, в пълна безопасност, вашето правителство би се погрижило за това.

— Той ще ме намери — ще ни намери — където и да отидем.

— За колко време? Година? Година и половина? Сигурно за по-малко от две години. Той е болен човек, цял Париж, моят Париж, го знае. Като се имат предвид огромните разходи, сложното положение в момента и всички тези ходове, които имат за цел да ви вкарат в клопката, предполагам, че това ще е последният опит на Карлос. Заминете, господине. Идете при съпругата си на Бас-Тер, а после се качете на самолета и отлетете някъде на хиляди километри, докато още можете. Оставете го да се върне в Париж и да си умре неудовлетворен. Това не ви ли стига?

— Не. Той отново ще тръгне по следите ми, по следите ни! Всичко трябва да се реши тук, сега.

— Аз скоро ще последвам жена си и тъй като това така или иначе ще стане, мога и да не се съгласявам с определени хора, като вас например, господин Хамелеон, с когото преди бих се съгласил, без да се замислям. Сега ви възразявам. Мисля, че можете да заминете надалече. Мисля, че можете да забравите временно за Чакала и да продължите живота си, с незначителни промени за известно време, но вие няма да го направите. Нещо отвътре ви пречи, не можете да си позволите стратегическо отстъпление, а то заслужава не по-малко уважение, защото чрез него ще бъде избегнато насилието. Вашето семейство е в безопасност, но може да загинат други. Обаче дори и това не ви спира. Вие непременно трябва да спечелите…

— Мисля, че е време да престанете вече с тези психоанализи — прекъсна го Борн, вдигна бинокъла към очите си и се съсредоточи върху сцената долу зад прозореца.

— Прав съм, нали? — каза французинът, отправил изпитателен поглед към Хамелеона, без да вземе бинокъла. — Прекалено добре са ви обучили, насадили са у вас твърде трайно личността, която е трябвало да станете. Джейсън Борн срещу Карлос Чакала. И Борн трябва да победи, задължително е да победи… Двама застаряващи лъвове, всеки още преди години насъскан срещу другия, и двамата изгарящи от омраза, разпалена от някогашните стратези, които са нямали представа какви ще бъдат последиците. Колко хора са загубили живота си само защото са се случили там, където вашите пътища са се пресичали? Колко нищо неподозиращи мъже и жени са били убити?

— Млъкнете! — изкрещя Джейсън, когато бързо сменящите се картини от Париж, от Хонконг и Макао, и най-последните, от миналата нощ в Манасас, Вирджиния, нахлуха в мислите му. Толкова много смърт!

Изведнъж вратата на тъмното складово помещение рязко се отвори и вътре влезе забързан и задъхан съдия Брендън Префонтен.

— Той е тук — каза бостънецът. — Радиовръзката с един от патрулите на Сен Жак — група от трима мъже на километър и половина източно от плажа — беше прекъсната. Сен Жак изпрати един от охраната да ги намери. Той току-що се върна, а после избяга. И тримата са убити, всеки един с куршум в гърлото.

— Чакала! — възкликна французинът. — Това е неговата визитна картичка. Известява, че е пристигнал.

16

Следобедното слънце бе увиснало неподвижно и изгаряше небето и земята — едно обгърнато в огън кълбо, чиято единствена цел като че ли бе да изпепели всичко под него. Изглежда че така нареченото „компютърно разследване“, предложено от канадския индустриалец Ангъс Маклиъд, бе потвърдено. Пристигнаха множество хидроплани, за да откарат изплашените двойки. И въпреки че периодът от време, през който вниманието на обикновените хора остава приковано към някаква неприятна случка, е определено повече от две минути и половина, той със сигурност не надхвърля няколко часа. Почиващите бяха разбрали, че през бурята преди зазоряване се беше случило нещо ужасно — някакъв страшен акт на отмъщение. В него беше участвал и един мъж, носещ в себе си дълбока и трайна вражда към старите си врагове, един убиец, който отдавна вече беше отлетял от острова. С отстраняването на грозните ковчези и на изкараната на брега повредена моторница, с успокоителните думи по правителственото радио и ненатрапчивото присъствие на въоръжената охрана, която се появяваше от време на време и се стараеше да не бие на очи, започна да се възвръща усещането, че нещата са наред. Разбира се, не напълно, тъй като между тях имаше една опечалена фигура, но човекът не се виждаше наоколо и както им бяха казали — щеше скоро да си замине. И въпреки целия ужас, съдържащ се в мълвата, който съвсем естествено бе преувеличен от свръхсуеверните местни жители, все пак той не беше техен. Това беше акт на насилие, който нямаше нищо общо с тях, и животът трябваше да продължава въпреки всичко. В хотела останаха седем двойки.

— Божичко, та ние плащаме по шестстотин долара на ден.

— Никой не преследва нас…

— Говориш глупости! През другата седмица започва отново еднообразната отегчителна работа, така че трябва да се насладим…

— Не, сладка Бърли, няма да публикуват имената ни — обещаха ми…

Под изгарящото неподвижно следобедно слънце малкото опетнено парче земя в Карибско море се върна към обичайното си настроение, а смъртта избледняваше бавно в паметта на хората с всяко нанасяне на плажно масло и всеки следващ пунш с ром. Нещата не бяха съвсем както преди, но плискащите се синьозелени води примамиха няколко души да навлязат в тях и да потопят телата си в хладния течен ритъм на мокрото постоянство. Постепенно на Транкуилити Ин се възцари спокойствие, почти освободено от всякакво напрежение.

— Ето там! — извика героят от Франция.

— Къде? — изкрещя Борн.

— Четиримата свещеници. Там, долу на пътеката, вървят един след друг.

— Те са чернокожи.

— Цветът не означава нищо.

— Беше облечен като свещеник, когато го видях в Париж, край Ноли-сюр-Сен.

Фонтен свали бинокъла и погледна Джейсън.

— Църквата „Светото причастие“? — попита тихо.

— Не помня… Кой от тях е той?

— Видял си го в дрехи на свещеник?

— Да. Тоя мръсник също ме видя. Разбра, че го бях познал! Кой от четиримата е?

— Не е сред тях, мосю — каза Жан Пиер и бавно вдигна бинокъла към очите си. — Това е още една carte de visite. Карлос действа. Той е цар на геометрията. За него няма прави линии, само странични ходове, и то на много нива.

— Това ми звучи адски ориенталски.

— Значи тогава ви е ясно. Минало му е през ума, че може би не сте в онази вила и ако е така, иска да разберете, че го знае.

— Ноли-сюр-Сен…

— Всъщност не. В момента не може да е сигурен. Беше сигурен при църквата „Светото причастие“.

— И как се предполага, че трябва да постъпя?

— Какво мисли за това Хамелеона?

— Очевидно, че не трябва да правя нищо — отвърна Борн с очи, приковани към хората долу. — А той няма да го приеме, тъй като явно несигурността му е твърде голяма. Вероятно ще си каже, че съм по-добър, отколкото е предполагал. Moia да го вдигна във въздуха с някоя ракета, а това означава, че е някъде наоколо.

— Смятам, че сте прав.

Джейсън се наведе, взе портативната радиостанция от перваза на прозореца и натисна бутона.

— Джони?

— Да?

— Виждаш ли онези четирима свещеници на пътеката?

— Да.

— Прати някой от охраната да ги доведе във фоайето. Нека им каже, че собственикът иска да разговаря с тях.

— Но те не идват насам, а само минават оттук, за да предложат молитви на опечалените. Обади ми се викарият от града и аз им дадох разрешение. Всичко е наред, Дейвид.

— По дяволите — отвърна Джейсън Борн. — Направи каквото ти казах.

Хамелеона се завъртя на столчето и разгледа нещата в склада. Слезе от поста си и отиде до едно бюро, над което имаше окачено огледало. Извади автоматичния пистолет от колана си, разглоби го, взе едно парче и го подаде на Фонтен.

— След като минат пет минути, щом изляза оттук, присветвай от време на време с това на прозореца.

— Ще го правя край прозореца, мосю.

— Правилно — Джейсън поомекна и дори леко се усмихна. — Изведнъж се сетих, че всъщност нямаше нужда да предлагам това.

— И какво смятате да правите?

— Това, което и той. Ще стана турист, един „гост“ на Транкуилити Ин, който скита из Монсера. — Борн отново се пресегна за радиостанцията си. — Иди до магазина за мъжки дрехи във фоайето и ми купи три различни тропически сака, чифт сандали, две или три шапки с широки периферии и сиви или жълтеникавокафяви къси панталони. После изпрати някого до магазина за рибарски принадлежности да вземе една макара, петдесеткилограмово влакно, нож за чистене на риба… и две сигнални ракети. Ще се срещнем на стъпалата, които водят насам. Побързай.

— Значи няма да ме послушате — каза Фонтен, свали бинокъла и погледна Джейсън. — Мосю Хамелеона отива на работа.

— Да, отива на работа — повтори Борн и остави радиостанцията на перваза.

— Но ако убият вас, Чакала или и двамата, може да умрат и други, да бъдат избити невинни хора…

— Но не заради мен.

— Има ли значение? Има ли значение за жертвите и техните семейства кой е виновният?

— Аз не съм избрал обстоятелствата, старче, друг ги е определил.

— Можете да ги промените.

— Същото важи и за него.

— Но той няма съвест…

— А ти се смяташ за голям авторитет в това отношение.

— Приемам укора ви, обаче не забравяйте, че аз изгубих нещо, което бе много ценно за мен. И може би заради това долавям във вас съвест — в част от вас.

— Пази се от лицемерни реформатори — Джейсън тръгна към вратата, на която висяха военна куртка с ленти за отличия и офицерска шапка с козирка. — Освен всичко останало, те са и досадни.

— Няма ли да наблюдавате пътеката, докато свещениците бъдат задържани? На Сен Жак ще му е необходимо известно време, докато достави нещата, за които го помолихте.

Борн спря, завъртя се и погледна хладно многословния французин. Искаше да изчезне, да се махне от този стар, стар човек, който говореше твърде много и казваше твърде много. Но Фонтен беше прав. Щеше да е глупаво, ако не наблюдава какво става долу. Нечия неуместна, необичайна реакция, някой внезапен, стреснат поглед в неочаквана посока — точно дребните неща, ненадейните, неволни, прецизно неточни малки движения посочват толкова често къде е замаскирана връзка, представляваща фитила, който води към взривоопасния капан. Джейсън се върна мълчаливо към прозореца, взе бинокъла и го вдигна пред очите си.

Към шествието от четирима свещеници, вървящи по пътеката, приближи полицейски служител, облечен в кафеникаво-червеникавата униформа на Монсера. Очевидно беше смутен, докато почтително разговаряше с наобиколилите го божи служители, като кимаше учтиво и сочеше вежливо към стъклените врати на фоайето. Очите на Борн се движеха из зрителното поле и бързо изучаваха чертите на всеки от духовниците.

— Виждате ли това, което и аз? — тихо попита той французина.

— Четвъртият, свещеникът, който беше последен — отвърна Фонтен. — Разтревожен е, за разлика от другите. Уплашен е.

— Бил е купен.

— С тридесет сребърника — съгласи се французинът. — Ще отидете, и разбира се, ще го задържите.

— Разбира се, че не — поправи го Джейсън. — Той е точно там, където ми трябва. — Борн грабна радиостанцията от перваза. — Джони?

— Да?… Аз съм в магазина. Качвам се след няколко минути.

— Тези свещеници — познаваш ли ги?

— Само онзи, дето казва, че е викарий. Понякога идва тук за волни пожертвувания. Всъщност, те не са истински свещеници, Дейвид, по-скоро са „служители“, в религиозен смисъл. Много религиозен и много местен смисъл.

— Викарият там ли е?

— Да. Той е винаги начело.

— Добре… Малка промяна в плана. Занеси дрехите в твоя кабинет, а после иди при свещениците. Кажи им, че един служител от правителството иска да се срещне с тях и да направи волно пожертвование в отплата на техните молби.

— Какво?

— Ще ти обясня по-късно. Сега побързай. Ще се видим във фоайето.

— Искаш да кажеш — в кабинета ми, нали? Донесох дрехите, които ми нареди.

— Те ще ми потрябват по-късно — може би около минута след това. Веднага, щом сваля униформата. Имаш ли камера в стаята?

— Три или четири. Гостите все ги забравят…

— Сложи всички при дрехите — прекъсна го Джейсън. — Отивай! — Борн мушна радиостанцията в колана си, а после размисли. Извади я и я подаде на Фонтен. — Дръж, тази е за теб. Ще взема друга, за да поддържаме контакт… Какво става долу?

— Четиримата отиват към вратите на фоайето, нашият свещеник се оглежда. Сега е истински разтревожен.

— Накъде гледа? — попита Борн и грабна бинокъла.

— Във всички посоки — за жалост това не може да помогне.

— Проклятие!

— Вече са при вратите.

— Трябва да се приготвя…

— Ще ви помогна. — Старият французин стана от столчето и отиде до закачалката при вратата. Свали куртката и шапката. — Ако възнамерявате да направите това, за което предполагам, че се готвите, постарайте се да застанете така, че зад гърба ви да има стена, и не се обръщайте. Съветникът на губернатора е малко по-пълен от вас и ще трябва да съберем куртката отзад.

— Доста те бива в тези работи, а? — каза Джейсън и протегна ръце, за да му надене Фонтен куртката.

— Немските войници бяха обикновено по-пълни от нас, особено ефрейторите и сержантите — нали разбирате, от толкова кренвирши. Ние си имахме наши номера. — Изведнъж Фонтен ахна, като че ли обзет от гърч, а после се приведе напред и погледна Борн в очите. — Господи!… Та това е ужасно! Губернаторът…

— Какво?

— Кралският губернатор!

— Какво за него?

— На летището всичко стана толкова бързо, така внезапно! — извика старият французин. — И това, което последва — жена ми, убийството… Още не мога да си го простя!

— За какво говориш?

— Онзи човек във вилата, офицерът, чиято униформа носите. Той е негов съветник!

— Знаем го.

— Но това, което не знаете, мосю, е, че първите инструкции, които получих, дойдоха от Губернатора.

— Инструкции?

— От Чакала. Той осъществява контакта.

— О, Боже мой! — прошепна Борн и се втурна към столчето, на което Фонтен беше оставил радиостанцията. Пое си дълбоко дъх и я взе, а мислите му препускаха лудо из главата. — Джони?

— За Бога, ръцете ми са пълни, отивам към кабинета си, а онези проклети калугери са във фоайето и ме чакат. Какво, по дяволите, искаш от мен сега?

— Успокой се и ме слушай внимателно. Доколко познаваш Хенри?

— Сайкс? Човекът на губернатора?

— Да. Срещал съм го няколко пъти, но не знам какво представлява, Джони.

— Познавам го добре. Ти нямаше да имаш покрив над главата си, а аз нямаше да имам Транкуилити Ин, ако не беше той.

— Поддържа ли връзка с губернатора? Имам предвид точно сега — дали уведомява губернатора за това, което става тук? Помисли, Джони. Важно е. В онази вила има телефон. Той би могъл да се свърже с дома на губернатора. Дали го е направил?

— Имаш предвид със самия губернатор?

— Или с когото и да било там.

— Не го е направил, повярвай ми… Всичко е толкова тихо, че дори и полицията не знае какво става. А що се касае до губернатора, на него му е представен най-общ сценарий без имена, без нищо конкретно. Казано му е само, че се подготвя някакъв капан. Сега се намира на лодката си и не желае да знае каквото и да било, преди всичко да е свършило… Такива били заповедите му.

— Обзалагам се, че наистина е така.

— Защо питаш?

— Ще ти обясня по-късно. Побързай!

— Ще престанеш ли да го повтаряш?

Джейсън остави радиостанцията и се обърна към Фонтен.

— Всичко е ясно. Губернаторът не е от армията стари хора на Чакала. Той е друг вид наемник, може би като адвоката Гейтс от Бостън — просто купен или изплашен, но не и духовно обвързан.

— Сигурен ли сте? Сигурен ли е зет ви?

— Човекът е в морето с лодката си. Операцията му е описана само в най-общи линии и нарежданията му са да не му се казва нищо, преди всичко да е свършило.

Французинът въздъхна.

— Жалко, че умът ми е толкова стар и задръстен. Ако си бях спомнил навреме, можехме да го използваме. Хайде, обличайте куртката.

— Как бихме могли да го използваме? — попита Борн и отново протегна ръце.

— Той вече е в gradins — как го казвате вие?

— Сред публиката. Извън играта е, сега е само наблюдател.

— Познавам много хора като него. Те искат Карлос да загуби; той също. Това е единственият начин да се освободи от него, но е прекалено уплашен, за да посмее да вдигне ръка срещу Чакала.

— Как тогава можем да го привлечем на наша страна? — Джейсън закопча куртката, докато Фонтен се оправяше с колана и набираше дрехата отзад.

— Как може Хамелеона да задава такъв въпрос?

— Доста време съм бил извън играта.

— А, да — каза французинът и дръпна рязко колана. — И аз се харесах на този човек.

— Млъкни… Как?

— Très simple, monsieur. Ще му кажем, че Чакала знае, че вече е на наша страна — аз ще му го кажа. Най-добре е това да бъде направено от емисар на Карлос.

— Наистина те бива.

Борн глътна стомаха си, щом Фонтен го завъртя и започна да оправя реверите и лентите на куртката.

— Просто съм човек, който оцелява — нито по-добър, нито по-лош от другите, освен що се касае до жена ми. В това отношение бях по-добър от повечето хора.

— Обичаше я много, нали?

— Дали съм я обичал? О, предполагам, че обикновено така се смята, макар рядко да съм го изразявал. Вероятно нещата опират до удобството на познатото, въпреки че трудно може да се говори за голяма страст. Не трябва да довършваш изречението, за да те разберат, а само един поглед е в състояние да предизвика смях, без да е казана думичка дори. Предполагам, че това идва с годините.

За момент Джейсън остана неподвижен, странно загледан във французина.

— Иска ми се да имам годините, които си изживял, старче, много, много го искам. Годините, които съм прекарал с жена ми, са пълни с… рани, които никога няма да заздравеят, които не могат да заздравеят, докато нещо вътре не се промени, премахне или изчезне. Ето как стоят нещата.

— Тогава вие сте твърде силен, твърде упорит или твърде глупав!… Не ме гледайте така. Казах ви, че не се страхувам от вас или от когото и да било. Но ако е истина това, което казвате, и нещата са наистина така, тогава предлагам да оставите настрана всички мисли за обич и да се съсредоточите върху омразата си. Тъй като не мога да се разбера с Дейвид Уеб, ще трябва да се постарая да подстрекавам Джейсън Борн. Изпълненият с ненавист Чакал трябва да умре и само Борн може да го убие… Ето шапката и слънчевите очила. Стойте с гръб към някоя стена, иначе ще изглеждате като армейски петел с опашка в цвят каки, вдигната, за да пуснете merde[8].

Без да отвърне, Борн нагласи шапката и очилата си и излезе. Тръгна надолу по широкото дървено стълбище, като едва не се сблъска с негъра сервитьор в бяло сако, който идваше от изхода на втория етаж с поднос в ръка. Тогава Джейсън дочу тих шум от разкопчаване на цип, долови с крайчеца на окото си едно внезапно движение и това го накара да се обърне. Сервитьорът извади от джоба си електронен сигнализатор! Джейсън се завъртя, хвърли се нагоре, ръцете му хванаха тялото на момчето и изтръгнаха прибора, а подносът падна на стълбищната площадка. Възседна младежа, като с една ръка стискаше сигнализатора, а с другата го хвана за гърлото и зашепна съвсем тихо, почти без глас:

— Кой те накара да направиш това? Кажи!

— Хей, ще те пребия! — изкрещя младокът, като се гърчеше. Успя да освободи дясната си ръка и заби юмрук в лицето на Борн. — Не искаме никакви лоши мон тука! Нашият шеф е най-добрият! Няма да ме уплашиш! — Сервитьорът заби коляно в слабините на Джейсън.

— Ах ти, кучи сине! — извика Хамелеона, хвана се за тестисите, които го боляха нетърпимо и зашлеви с лявата си ръка няколко плесници по лицето на младежа. — Аз съм негов приятел, негов брат. Ще спреш ли?… Джони Сен Жак е мой брат! И по-точно зет — ако това има някакво значение за теб!

— О! — възкликна огромният сервитьор, който очевидно бе добър атлет. В големите му, объркани очи се долавяше възмущение. — Ти си онзи господин, който е със сестрата на шефа, Джей?

— Неин съпруг съм. Кой си ти, по дяволите!

— Аз съм сервитьор на втори етаж, сър. А скоро ще бъда на първи, защото съм много добър. А освен това съм страхотен борец — баща ми ме е научил как да се бия, макар че вече е стар, също като теб. Искаш ли още да се бием? Мисля, че ще те победя! Косата ти побелява…

— Млъкни!… За какво е сигнализаторът? — попита Джейсън и слезе от младежа, като държеше малкия кафяв прибор.

— Не знам… сър! Станаха разни лоши работи. Казано ни е да натиснем бутоните, ако видим хора, които тичат по стълбището.

— Защо?

— Ами асансьорите, сър. Нашите много бързи елеватори. Защо трябва гостите да използват стълбището?

— Как се казваш? — попита Борн, докато наместваше шапката и очилата си.

— Ишмаел, сър.

— Както в „Моби Дик“?

— Не познавам такъв човек, сър.

— Може би ще го опознаеш.

— Защо?

— Не знам. Доста добре се биеш.

— Не виждам никаква връзка… сър.

— Нито пък аз. — Джейсън стана. — Искам да ми помогнеш, Ишмаел. Ще го направиш ли?

— Само ако вашият брат ми разреши.

— Ще разреши. Той е мой брат.

— Трябва да го чуя от него, сър.

— Много добре. Съмняваш се в мен.

— Да, сър, така е — отвърна Ишмаел, застана на колене, събра съдовете от подноса, като отделяше счупените от здравите. — Нима бихте се доверили на човек с побеляла коса, който тича по стълбите, нахвърля се върху ви и казва неща, които всеки би могъл да ти каже?… Ако искате — ще се бием и победеният ще трябва да каже истината. Ще се бием ли?

— Не, няма нужда и не се натискай. Не съм чак толкова стар, а ти не си чак толкова добър, млади човече. Остави подноса и ела с мен. Ще обясня всичко на господин Сен Жак, който, отново ти напомням, е мой брат — брат на моята съпруга. По дяволите, зарежи тези неща. Тръгвай!

— Какво искате да направя, сър? — попита сервитьорът, изправи се и последва Джейсън.

— Слушай ме — каза Борн, спря на стъпалата над площадката, водеща към първия етаж, и се озърна. — Тръгни пред мен, иди във фоайето и застани до входната врата. Престори се, че правиш нещо — изпразни пепелниците или измисли нещо друго, и се оглеждай наоколо. Аз ще дойда след малко и ще отида при Сен Джей и четиримата свещеници, които са с него…

— Свещеници? — прекъсна го удивеният Ишмаел. — Духовници ли, сър? Четирима? Какво правят тук, мон? Още лоши неща ли ще стават? Пак ли магии?

— Дошли са да се молят, за да спрат лошите неща — никакви магии вече. Но за мен е важно да поговоря насаме с един от тях. Щом излязат от фоайето, може свещеникът, с когото искам да се видя, да се отдели от останалите, за да бъде сам… или пък да се срещне с някого. Мислиш ли, че ще можеш да го проследиш, без той да те види?

— Ще ми нареди ли господин Сен Жак да го направя?

— Ще го накарам да погледне към теб и да кимне с глава.

— Тогава ще го сторя. По-бърз съм от мангуста и подобно на нея знам всяка пътечка на Транкуилити. Щом хване в някоя посока, аз ще знам накъде отива и ще бъда там преди него… Но как ще разбера след кой свещеник да тръгна? Може не само един да се отдели.

— Ще разговарям с всеки един от тях поотделно. Той ще бъде последен.

— И така ще разбера кой е.

— Бързо схващаш — каза Борн. — Прав си, те може да се разделят.

— Аз наистина мога да мисля, мон. В нашия клас в Техническата академия на Монсера съм пети по успех. Пред мен всичките са момичета, а те не се броят.

— Интересно наблюдение…

— След пет или шест години ще имам достатъчно пари и ще се запиша в университета в Барбадос!

— Може да стане и по-скоро. А сега върви. Влез във фоайето и иди до вратата. След като свещениците си тръгнат, аз ще изляза и ще гледам какво става с теб, но няма да бъда с тази униформа и отдалече няма да можеш да ме познаеш. Ако не те намеря, ще се срещнем след час… Къде? Кажи някое тихо място.

— Параклиса на Транкуилити, сър. Пътеката към него минава през гората над източния бряг. Никой не отива там, дори в неделя.

— Спомням си. Идеята ти е добра.

— Само още нещо, сър…

— Петдесет долара, американски.

— Благодаря, сър.

Джейсън изчака край вратата да минат деветдесет секунди, после я отвори едва-едва. Ишмаел бе на мястото си край входа, а Джон Сен Жак разговаряше с четиримата свещеници на няколко стъпки вдясно от рецепцията. Борн подръпна куртката си, изпъна рамене по военному, влезе във фоайето и отиде при свещениците и собственика на Транкуилити Ин.

— Това е чест за мен и истинско удоволствие, Отци — каза той на четиримата черни духовници, а изненаданият и любопитен Сен Жак го наблюдаваше. — На островите съм отскоро и трябва да ви кажа, че съм впечатлен. Правителството е особено доволно, че намерихте начин да помогнете да се успокоят нашите бурни води — продължи Джейсън с ръце, стиснати здраво зад гърба му. — Заради вашите усилия господин губернаторът упълномощи господин Сен Жак да даде на църквата ви чек на стойност сто лири, които, разбира се, ще бъдат изплатени от ковчежничеството.

— Забележителен жест от негова страна, просто не знам какво да кажа — произнесе напевно викарият с висок и искрен глас.

— Може би ще ми кажете чия е идеята? — попита Хамелеона. — Много затрогващо, наистина.

— О, заслугата не е моя — отвърна викарият и заедно с другите двама погледна четвъртия свещеник. — Тя принадлежи на Самюъл — много добър и скромен водач на нашето паство.

— Чудесно замислено, Самюъл. — Борн изгледа остро духовника. — Но аз бих желал да поблагодаря лично на всеки един от вас. И да науча имената ви. — Джейсън мина пред свещениците, пое ръцете им и тихичко размени шеговити реплики с тях. Стигна до последния, чиито очи продължаваха да избягват неговите. — Вече знам името ви, Самюъл — каза той съвсем тихо, гласът му почти не се чуваше. — И бих искал да знам чия е била идеята, преди да стане ваша.

— Не ви разбирам — прошепна Самюъл.

— Естествено, че ме разбирате — толкова добър и скромен човек сте, вероятно сте получили и друго щедро пожертвование.

— Грешите, сър — тихо смънка четвъртият свещеник. За миг очите му издадоха дълбок страх.

— Аз не допускам грешки, вашият приятел знае това. Ще ви намеря, Самюъл. Може би не днес, но със сигурност утре или вдругиден. — Борн пусна ръката на духовника и повиши глас. — Отново приемете дълбоката благодарност на правителството, Отци. Короната е особено признателна. А сега — трябва да вървя. Налага се да проведа десетина телефонни разговора… Къде е кабинетът ви, господин Сен Жак?

— А, да, оттук, генерале!

Вътре в кабинета Джейсън извади автоматичния си пистолет и свали униформата, като отдели настрана купчината дрехи, които братът на Мари му беше донесъл. Надяна чифт сиви бермуди, избра едно сако на червени и бели райета. Събу чорапите и обувките си, замени ги със сандали, изправи се и изруга.

Хвърли сандалите и отново напъха босите си крака в тежките обувки с гумени подметки. Разгледа различните камери и принадлежностите към тях, избра най-леката, но най-усъвършенстваната и я преметна през гърди. Джон Сен Жак влезе в стаята с малка портативна радиостанция в ръка.

— Откъде, по дяволите, си дошъл? От Маями Бийч?

— Всъщност малко по на север, да кажем — Помпано. Не съм чак толкова крещящо облечен. Не искам да изпъквам.

— Всъщност си прав. Навън има няколко мои хора, които биха се заклели, че си истински старомоден консерватор от Кий Уест. Ето ти радиото.

— Благодаря. — Джейсън пъхна компактния прибор в джоба на гърдите си.

— Накъде сега?

— След Ишмаел, момчето, на което те накарах да кимнеш.

— Ишмаел? Но аз не съм му кимнал — ти само ми каза, че трябва да кимна с глава към изхода.

— Все същото.

Борн натика автоматичния пистолет в колана под сакото си и погледна нещата, донесени от магазина за рибарски принадлежности. Взе макарата с петдесетграмовото влакно и ножа за чистене на риба и ги сложи в джобовете си. После отвори един празен калъф от камера и постави в него двете сигнални ракети. Това не беше всичко, което му трябваше, но все пак бе достатъчно. Вече не бе човекът от преди тринадесет години, а и тогава не бе съвсем млад. Умът му трябваше да работи по-добре и по-бързо от тялото му — факт, който бе приел с неохота. По дяволите!

— Този Ишмаел е добро момче — каза братът на Мари. — Много е умен и е силен като породист бик. Мисля след около година да го прехвърля към охраната. Там заплащането е по-добро.

— По-добре опитай Харвард или Принстън, ако днес си свърши работата както трябва.

— Хей, това се казва намек. Знаеш ли, че баща му е бил шампион по борба на островите? Естествено, той още се развива…

— Пръждосвай се от пътя ми — прекъсна го Джейсън и тръгна към вратата. — Ти поне не си на осемнайсет и нещата трябва да са ти ясни! — допълни той и се обърна, преди да излезе.

— Разбира се, че не съм, но не виждам в какво е проблемът? Борн затръшна вратата и се затича по коридора.

— Ама че е избухлив — каза Сен Жак след него, поклати глава и разтвори тридесет и четири годишния си юмрук.

Минаха почти два часа, а Ишмаел не се виждаше никъде! Без да прегъва единия си крак, като че ли бе сакат, Джейсън накуцваше убедително от единия до другия край на територията на Транкуилити Ин. През огледалния обектив на камерата оглеждаше всичко наоколо, но младият Ишмаел не се забелязваше никъде. На два пъти пое по пътеката, която вървеше през гората и стигаше самотната квадратна постройка от дървени трупи със сламен покрив и оцветени стъкла. Тя представляваше параклиса на курорта, обслужващ няколко вероизповедания; един храм за размишления, построен повече заради причудливия му изглед, отколкото с цел да бъде ползван. Той бе посещаван рядко, както беше отбелязал младият чернокож сервитьор, но имаше свое място в диплянките.

Карибското слънце ставаше все по-оранжево и бавно пълзеше по пътя към водния си хоризонт. Скоро сенките на залеза щяха да запълзят из Монсера и останалите острови. И не след дълго щеше да дойде тъмнината, а с нея и мигът на Чакала. Но също и на Хамелеона.

— Складова стая, нещо ново? — попита Борн по радиото.

— Rien, monsieur[9].

— Джони?

— Намирам се на покрива с шест души от патрула. Нищо.

— Как върви подготовката на вечерята и забавата?

— Преди десет минути пристигна с кораб от Плимут нашият метеоролог. Страх го е да лети… А Ангъс прибави на таблото за съобщения чек за десет хиляди, остава да се постави подписа и името на предявителя му. Скоти беше прав — ще присъстват и седемте двойки. Ние сме общество, на което след пет минути мълчание отново не му пука за нищо.

— Кажи ми нещо, което не ми е ясно, братко… Край. Тръгвам отново към параклиса.

— Радвам се да чуя, че някой отива там. Едно копеле от Ню Йорк каза, че там човек получавал особено усещане, но повече не съм го виждал. Поддържай връзка с нас, Дейвид.

— Разбира се, Джони — отвърна Джейсън Борн.

Пътеката към параклиса ставаше все по-тъмна, като високите палми и гъстата зеленина над брега спираха лъчите на залязващото слънце. Джейсън бе почти готов да се върне и да поеме към магазина за рибарски принадлежности, за да вземе джобно фенерче, когато изведнъж, като че ли по някакъв фотоелектрически знак, оживяха сини и червени потоци светлина, които хвърлиха наоколо големи кръгове. За момент Борн осъзна, че се бе озовал внезапно, твърде внезапно в тунел от пищни, ярки цветове, изрязан в тропическата гора. Той беше объркващ и следователно — обезпокояващ. Джейсън беше подвижна, осветена мишена в ослепителна цветна галерия.

Навлезе бързо в шубрака извън потоците светлина. Дивите храсти го пареха по голите крака. Продължи навътре в обгръщащата го зеленина и тръгна в полутъмнината към параклиса. Стъпваше бавно и напредваше с мъка, тъй като влажните пълзящи растения се оплитаха около ръцете и краката му. Бе проговорил инстинктът. Стой извън светлината, извън люлеещите се ярки, прекалено пищни цветове, повече подходящи за островен карнавал.

Чу се тъп звук! Някакво тупване, което не беше част от звуците на крайбрежната гора. Последва стенание, преминало в конвулсивен вик, който замря — може би бе заглушен… или сподавен? Джейсън се приведе и стъпка по стъпка си проби път през спъващите го вездесъщи стени от храсти, докато накрая видя дебелата катедрална врата на параклиса. Тя беше открехната и мекият, пулсиращ блясък на електрическите свещи проникваше в пороите синя и червена светлина, падащи на пътеката отвън.

Мисли! Разрови паметта си. Спомни си! Бе идвал само веднъж в храма и тогава беше смъмрил шеговито зет си, задето бе похарчил толкова пари за едно безполезно допълнение към Транкуилити Ин.

— Поне е необикновено — бе казал Сен Жак.

— Не е, братко — бе отвърнала Мари. — Не се връзва с всичко останало. Това не е място за уединение.

— Да предположим, че някой получи лоши новини. Разбирате ли, наистина лоши…

— Дай му тогава нещо да пийне — беше се пошегувал Уеб.

— Елате да влезем. В оцветените стъкла съм поставил символи на пет различни религии, включително и Шинто.

— Не показвай сметките на сестра си точно за тази — беше прошепнал Уеб.

Вътре. Имаше ли врата вътре? Друг изход?… Не, нямаше. Само пет или шест реда пейки, после някакъв парапет пред аналоя под прозорците с цветни стъкла, изрисувани от местни занаятчии.

Вътре. Там имаше някой. Ишмаел? Объркан гост на Транкуилити? Младоженец, дошъл на сватбено пътешествие и внезапно обхванат от дълбоки съмнения, за жалост — твърде късно? Борн отново бръкна в джоба върху гърдите си и извади миниатюрната радиостанция. Поднесе я към устните си и заговори меко:

— Джони?

— Още съм на покрива.

— Аз съм при параклиса. Влизам вътре.

— Там ли е Ишмаел?

— Не знам. Но има някой.

— Нещо не е наред ли, Дейв? Гласът ти ми се струва…

— Всичко е наред — прекъсна го Борн. — Само проверявам… Какво има зад сградата? На изток от нея?

— Гори.

— А пътеки?

— Имаше една преди няколко години, но вече е зараснала. Строителите я използваха, за да отиват до водата… Ще изпратя двама души от охраната.

— Не! Ще ти се обадя, ако имам нужда от теб.

Джейсън пъхна радиото в джоба си и се взря във вратата на параклиса, все още приведен.

Сега беше тихо. Никакъв звук отвътре, никакво движение на хора, нищо. Само мъждукащата светлина от електрическите свещи. Борн се запромъква и стигна до пътеката. Там свали камерата, сламената шапка и отвори калъфа с ракетите. Извади една, мушна я в колана си и намести пистолета си до нея. Бръкна в левия джоб на сакото, взе запалката и я стисна в ръка. Изправи се и тръгна тихо и бързо към ъгъла на тропическата гора над тропическия бряг. Докато се промъкваше сантиметър по сантиметър покрай ъгъла на входа на параклиса, съобрази, че споменът за ракетите и за това как да ги запали датираше доста отпреди времето, прекарано в Манасас, Вирджиния. Той идваше чак от Париж — отпреди тринадесет години и беше свързан с едно гробище в Рамбуйе. И с Карлос… Доближи рамката на открехнатата врата. Бавно, предпазливо приближи лице до процепа и погледна вътре.

Ахна. Дъхът му секна и усети как, въпреки че не можеше да повярва на очите си, го изпълват ужас и гняв. На издигнатия подиум пред редиците пейки от блестящо дърво лежеше младият Ишмаел. Тялото му беше преметнато през аналоя, ръцете му висяха, а лицето му бе насинено и наранено. От устата му струеше кръв и капеше по пода. Чувство на вина завладя Джейсън. То бе внезапно, всепоглъщащо и опустошаващо, а в ушите му звънтяха думите на стария французин: Може да умрат и други, да бъдат избити невинни хора.

Избити! Едно дете беше убито! Бяха му подхвърлили обещания, но вместо тях го бяха пратили на смърт… О, Господи! Какво направих?… Какво мога да направя?

По лицето му се лееше пот, а очите му блуждаеха. Извади сигналната ракета, щракна запалката и с трепереща ръка я поднесе към червения край. Последва мигновено възпламеняване. От бялата горещина изригна бял пламък, съскайки като множество яростни змии. Джейсън я хвърли в параклиса към далечния край, втурна се навътре, завъртя се и затръшна тежката дървена врата зад себе си. Хвърли се на пода под последната редица, извади радиостанцията от джоба си и натисна бутона „Предаване“.

— Джони, параклиса! Обкръжете го!

Не изчака отговора на Сен Жак — това, че чу гласа му, беше достатъчно. Ракетата съскаше и изригваше непрекъснати пламъци и от стъклата на прозорците се отразяваха снопове цветна светлина. Борн запълзя с пистолет в ръка към отдалечения страничен кораб. Очите му се движеха непрестанно и поглъщаха всичко, което не помнеше за този параклис. Единственото място, което не можеше да погледне отново, бе аналоят с тялото на детето, което беше убил… От двете страни на издигнатия подиум имаше тесни проходи като арки, закрити със завеси. Те приличаха на театрални врати, водещи към крилата на сцената. Въпреки силната мъка, която го терзаеше, в Джейсън Борн беше бликнало дълбоко чувство на доволство, дори на някакво патологично въодушевление. Смъртоносната игра отиваше към победен край. Карлос бе подготвил един доста сложен капан, а Хамелеона го бе обърнал. Делта от „Медуза“ го беше завъртял! Зад една от закритите със завески арки беше наемният убиец от Париж.

Борн се изправи на крака, опрял гръб на стената отдясно, и вдигна пистолета си. Стреля два пъти към лявата арка, при което завесата се разлюля. После скочи зад последния ред и започна да лази към другата страна на параклиса. Застана на колене и стреля още два пъти към арката вдясно.

Някаква фигура се хвърли в паника през завесата и политна напред, стиснала плата. Тъмночервената тъкан се съдра и обви раменете на човека, докато той падаше. Борн се втурна към него, като крещеше името на Карлос, и стреля отново и отново, докато изпразни пълнителя. Внезапно някъде отгоре последва експлозия, която пръсна част от оцветеното стъкло високо над лявата стена. Докато цветните парчета се носеха из въздуха и падаха на пода, в средата на отвора се появи мъж, застанал на корниза отвън. Между него и Борн бе съскащата, ослепително светеща ракета.

— Патроните ти свършиха — каза Карлос на шокирания Джейсън Борн. — Тринадесет години, Делта. Тринадесет отвратителни години. Но сега вече ще стане ясно кой е спечелил.

Чакала вдигна пистолета си и стреля.

17

Борн се хвърли към пейките и усети обгаряща, ледена топлина, която разкъса врата му. Строполи се между втората и третата редица и главата и хълбоците му се удариха в лъскавото кафяво дърво. Заби нокти в пода, картината пред очите му се размаза и той усети като че ли пропада в тъмен облак. От много, много далеч дочу гласове, които крещяха истерично. След което последва пълна тъмнина.

— Дейвид.

Сега никой не крещеше. Този единствен глас беше нисък и настойчив и използваше име, което той не можеше да възприеме.

— Дейвид, чуваш ли ме?

Борн отвори очи и мигновено осъзна две неща. На шията му имаше широка превръзка, а самият той лежеше облечен на някакво легло. Вдясно от него на фокус дойде неспокойното лице на Джон Сен Жак. Отляво имаше някакъв човек, когото не познаваше — мъж на средна възраст със спокоен поглед, който не се отместваше от него.

— Карлос! — успя да каже Джейсън. — Това беше Чакала!

— В такъв случай е още на острова — на този остров. — Сен Жак изговаряше думите подчертано. — Не е минал и един час. Хенри е обкръжил Транкуилити, патрулите му обикалят край брега и търсят навсякъде, като поддържат визуална и радио връзка. Казал е, че провежда учение за търсене на наркотици, и всичко протича много тихо и в служебен порядък. Пристигнаха няколко кораба, но нито един не е излязъл и няма и да успее.

— Кой е той? — попита Борн и погледна мъжа отляво.

— Лекар — отвърна братът на Мари. — Отседнал е в хотела и е мой приятел. Бях негов пациент в…

— Смятам, че трябва да бъдем предпазливи — прекъсна го решително канадския лекар. — Ти поиска моята помощ и помоли да запазя нещата в тайна, и аз се съгласих с радост. Но като имам предвид естеството на станалото и факта, че зет ти няма да остане докрай под моите грижи, по-добре е да спестиш името ми.

— Напълно съм съгласен с вас, докторе — допълни Джейсън и потръпна от болка. След това изведнъж отметна глава нагоре и очите му се разшириха. — Ишмаел! Той е мъртъв, аз го убих!

— Не си го направил ти, освен това не е мъртъв — отвърна спокойно Сен Жак. — Изглежда ужасно, но е жив. Момчето е много жилаво, също като баща си, и ще се оправи. Откарахме го с хидроплана до Мартиника.

— Господи, но той беше труп!

— Бил е жестоко пребит — обясни лекарят. — Двете му ръце са счупени, има множество разкъсвания и контузии. Подозирам, че има и вътрешни наранявания и тежко мозъчно сътресение. Но, както Джон вече каза, момчето е много жилаво.

— Искам да му се осигури най-доброто лечение.

— Такива бяха и моите разпореждания.

— Добре. — Борн премести поглед към лекаря. — Какво е състоянието ми?

— Без рентген и докато не видя как се движите — поне симптоматично, мога да направя само повърхностна преценка.

— Слушам ви.

— След раната на първо място бих споменал травматичен шок.

— Забравете за него — това е недопустимо.

— Кой казва? — попита докторът и се усмихна.

— Аз и въобще не се опитвам да бъда забавен. Интересува ме тялото, не главата. Аз ще преценя нейното състояние.

— Местен жител ли е? — попита лекарят и погледна собственика на Транкуилити Ин. — Още един Ишмаел, само че бял и по-възрастен? Мисля, че не е медицинско лице.

— Моля те, отговори му.

— Е, добре. Куршумът е минал в лявата част на шията само на милиметри от жизненоважни центрове. Ако са били засегнати, със сигурност щяхте да останете без глас или щяхте да сте мъртъв. Промих раната и я заших. Известно време ще ви бъде трудно да си движите главата, но това е най-обща преценка на уврежданията.

— Казано накратко, сега вратът ми е много схванат, но ако мога да вървя…

— С две думи — това е всичко.

— В крайна сметка причината е в ракетата — каза меко Джейсън и отпусна внимателно врата си на възглавницата. — Явно го е ослепила достатъчно.

— Какво? — Сен Жак се надвеси над леглото.

— Няма значение… Хайде да видим колко добре мога да ходя — само симптоматично.

Борн се плъзна по леглото, спусна бавно крака на пода и завъртя глава към зет си, който понечи да му помогне.

— Не, благодаря ти, братко. Трябва сам да проверя.

Стоеше прав и усещаше, че превръзката, която ограничаваше движенията му, става все по-неудобна. Пристъпи напред и почувства болки от натъртванията в слабините, но все пак това бяха само натъртвания и следователно — нещо незначително. Една топла баня щеше да намали болките, а лечението, свръхсилният аспирин и мехлемът щяха да му позволят по-нормална подвижност. Оставаше проклетата превръзка около врата. Тя не само го душеше, но и го караше да завърта рамене, за да може да погледне в която и да било посока… „Все пак — разсъди той, — за човек на моята възраст можех да бъда и доста по-зле.“

— Не можем ли да поразхлабим тази огърлица, докторе? Направо ме задушава.

— Може, но съвсем малко. Предполагам, че не искате да рискувате да се разкъсат шевовете?

— Какво ще кажете за превръзка с еластичен бинт? Тя е по-разтеглива.

— Прекалено за рана на шията. Ще забравяте, че я имате.

— Обещавам ви, че няма.

— Много сте забавен.

— Не ми е никак до забавления.

— Става въпрос за врата ви.

— Именно. Можеш ли да ми намериш такава, Джони?

— Докторе? — Сен Жак погледна лекаря.

— Мисля, че не можем да му попречим.

— Ще изпратя някого до специализирания магазин.

— Извинявайте, докторе — каза Борн, щом братът на Мари отиде до телефона, — но искам да задам на Джони няколко въпроса и не съм сигурен, че бихте желали да ги чуете.

— Вече чух повече, отколкото трябва. Ще изчакам в другата стая.

Лекарят отиде до вратата и излезе.

Докато Сен Жак разговаряше по телефона, Джейсън се раздвижи из стаята, като вдигаше и сваляше ръце и разтърсваше китките си, за да провери двигателните си способности. Клекна и се изправи четири пъти един след друг, като всяко следващо движение беше по-бързо от предишното. Трябва да бъде готов — трябва!

— Причард ще отвори магазина и ще дойде тук след десетина минути — каза зет му и остави слушалката. — Ще донесе няколко размера.

— Благодаря ти. — Борн спря да се движи. — Кой беше човекът, когото застрелях, Джони? Падна през завесата, но не видях кой е.

— Някой, когото не познавам, макар да смятах, че знам всеки бял човек на тези острови, който може да си позволи да носи скъп костюм. Вероятно е турист, пристигнал с определена задача… поставена му от Чакала. Естествено, у него нямаше никакви документи за самоличност. Хенри го изпрати за Монсера.

— Колко души тук знаят какво става?

— Като изключим персонала, има само четиринадесет гости и никой от тях няма никаква представа за събитията. Запечатах параклиса, като обясних, че е бил повреден от бурята. Що се касае за тези, които са научили нещо — като доктора и двете момчета от Торонто, те не знаят цялата история, а само отделни части от нея и при това са мои приятели. Имам им вяра. Останалите почти са се удавили в местния ром.

— А изстрелите от параклиса?

— А най-шумната и отвратителна метал-група на тези острови? Освен това ти беше на около триста метра навътре в гората… Слушай, Дейвид, почти всички си заминаха, освен най-твърдоглавите, които нямаше да останат, ако не бяха мои стари приятели от Канада, и сега ми показват лоялността си, а също и няколко приходящи работници, които възнамеряват да заминат на почивка в Техеран. Това, което мога да ти кажа, е, че барът върти страхотен оборот.

— Прилича ми на някаква мистична игра — промърмори Борн, изпъна отново внимателно врата си и погледна към тавана. — Силуети, които изпълняват несвързани действия на насилие зад бели екрани; нещата нямат никакъв смисъл, всичко е както би желал да бъде.

— Малко ми е трудно да те разбера, професоре. Какво искаш да кажеш?

— Терористите не се раждат, Джони, те се създават. Обучават се в специални курсове, които няма да намериш в нито един университетски справочник. Като оставим настрана причините защо са това, което са, които може да са най-различни — от съвсем оправдателни до психопатичната мегаломания на един Чакал, нещата продължават, защото те разиграват свои собствени игри.

— И? — Сен Жак се намръщи озадачен.

— И ти продължаваш да контролираш твоите играчи, като им казваш какво да правят, но не и защо.

— Именно това вършим ние тук, а също и Хенри из водите около Транкуилити.

— Така ли смяташ?

— Да, по дяволите.

— И аз мислех като теб, но се оказа, че греша. Надцених едно голямо и умно дете, което изпълняваше простата си, но безопасна работа. И подцених един кротък, изплашен свещеник, продал се за тридесет сребърника.

— Не разбирам за какво говориш.

— Ишмаел и брат Самюъл. Вероятно свещеникът е присъствал на изтезанието на детето чрез очите на Великия инквизитор Торкемада.

— На кого?

— Въпросът е в това, че ние всъщност не познаваме играчите. Например момчетата от охраната, които ти доведе при параклиса…

— Не съм глупак, Дейвид — запротестира Сен Жак. — Когато ни се обади да обградим сградата, аз си позволих едно малко своеволие и избрах двама души — единствените, които бих избрал, като си представих, че две узи ще заместят липсата на един човек за четвъртата посока. Те са основните момчета, на които разчитам, и са бивши командоси. Отговарят за безопасността като цяло тук и с Хенри им имаме пълна вяра.

— Хенри? Добър човек е, нали?

— Понякога е досаден, но е най-добрият на островите.

— А кралският губернатор?

— Той е просто един педераст.

— Хенри знае ли това?

— Разбира се. Прие да стане генерал-майор не заради внушителна външност, шкембето и така нататък. Той е не само добър войник, а и отличен администратор. Отговаря за доста неща на островите.

— И си сигурен, че не е разговарял с губернатора.

— Каза ми, че ще ме уведоми преди да потърси надутия идиот, и аз му вярвам.

— Искрено се надявам, че си прав, защото този надут идиот е връзката на Чакала в Монсера.

— Какво? Не мога да повярвам!

— Истина е. Потвърдено e.

— Направо е неправдоподобно.

— Не е. Това e стилът на Чакала. Търси уязвимост и я наема, купува я. Много са малко хората от третата възраст, които да не може да купи.

Удивен, Сен Жак отиде безцелно до балконските врати, като се опитваше да приеме неприемливото.

— Предполагам, че този факт дава отговор на един въпрос, който мнозина от нас си задават. Защо е тук, след като има брат, който заема висок пост в Министерството на външните работи и е доста близък с премиера? Защо е бил изпратен тук на неговата възраст или по-скоро — защо е приел? Логично е да се помисли, че не би се съгласил на нещо по-долу от Бермуда или Британска Вирджиния. Плимут може да бъде междинно стъпало, а не крайно назначение.

— Бил е заточен, Джони. Може би Карлос отдавна е разбрал защо, и губернаторът е попаднал в списъка му. Чакала прави това от години. Повечето хора четат вестници, книги и списания за развлечение; Чакала прочита внимателно томове задълбочени доклади, които успява да изрови от всички възможни източници, и е успял да се докопа до повече неща от ЦРУ, КГБ, Интерпол и редица други служби — неща, за които те дори не са и помисляли… Откакто се върнах от Блакбърн, хидропланите направиха три или четири курса. Кой беше на тях?

— Пилотите — отговори Сен Жак и се обърна. — Вече ти казах, че те само откарваха хора оттук и че с тях не е пристигнал никой.

— Да, каза ми. Ти наблюдаваше ли?

— Какво?

— Всеки самолет при пристигането му.

— Хей, човече! Та ти искаше от мен още толкова много неща.

— А какво ще кажеш за двамата черни командоси? Онези, на които вярваш толкова много?

— Но, за Бога, те проверяваха и разпределяха останалите хора от охраната.

— Тогава всъщност не знаем дали някой не е пристигнал, нали? Би могъл да скочи във водата оттатък понтонните мостове, докато самолетите прелитат бавно над рифовете — може би някъде преди пясъчния нанос.

— За Бога, Дейвид, познавам тези пилоти от години. Не биха позволили да се случи нищо подобно. В никакъв случай!

— Искаш да кажеш, че това е невероятно за теб.

— Гарантирам.

— Както и свръзката на Чакала в Монсера. Кралският губернатор.

Собственикът на Транкуилити Ин изгледа зет си.

— В какъв свят живееш?

— В такъв, че съжалявам, че ти стана част от него. Но след като това е вече факт, ще играеш по неговите правила — по моите правила.

Някаква точица, някакво проблясване — една безкрайно малка чертичка тъмночервена светлина в тъмнината вън! Инфрачервена! Борн се хвърли с протегнати ръце върху Сен Жак и го събори на земята далеч от балконските врати.

— Не стой тук! — изрева Джейсън, докато двамата бяха на пода.

Последваха три изплющявания, които разцепиха въздуха над тях и куршумите издумкаха в стените на вилата.

— Какво, по дяволите…

— Той е там отвън и иска аз да разбера това! — каза Борн и избута зет си под ниския корниз, като пълзеше покрай него. Бръкна в джоба на сакото си. — Знае кой си и ще се постарае да станеш първата му жертва. Ясно му е, че това ще ме разяри, защото си брат на Мари — ти си от семейството, а именно това преследва той. Моето семейство.

— Божичко! Какво ще правим?

— Въпросът засяга мен! — отвърна Джейсън и извади втората ракета от джоба си. — Ще му изпратя съобщение. Съобщение, което ще му каже защо съм жив и защо ще остана жив, след като той бъде мъртъв. Не мърдай оттам!

Борн извади запалката от десния си джоб и подпали ракетата. Притича покрай балконските врати и хвърли в тъмнината навън съскащата ослепителна пръчка. Последваха две изплющявания, куршумите рикошираха от покрития с плочи таван и разбиха огледалото върху тоалетката.

— Пистолетът му е МАК-10 със заглушител — каза Делта от „Медуза“ и се свлече по стената, сграбчил пламтящия си врат. — Трябва да изляза оттук!

— Дейвид, но ти си ранен!

— Знам това прекрасно.

Джейсън Борн скочи на крака, притича до вратата и я отвори. Затръшна я след себе си и се втурна във всекидневната на вилата, за да застане лице в лице с намръщения канадски лекар.

— Чух някакъв шум оттатък — каза докторът. — Всичко наред ли е?

— Трябва да изляза. Седнете на пода.

— Ама вижте какво! През превръзката ви е избила кръв, шевовете…

— Залепи си задника на пода!

— Не сте на двадесет и една, господин Уеб…

— Гледай си работата! — изкрещя Борн и изтича навън. Втурна се по осветената пътека към главния комплекс и изведнъж осъзна оглушителната музика на метъл-състава, чиито усилени звуци се лееха из околностите от двадесетината високоговорители, приковани по дърветата.

Изригващата какофония бе смазваща и Джейсън помисли, че това не е в негова вреда. Ангъс Маклиъд удържа думата си. В огромната кръгла стъклена трапезария се бяха събрали малкото останали гости и немногобройният персонал, което бе сигнал, че Хамелеона трябва да смени окраската си. Знаеше намеренията на Чакала не по-зле от своите собствени, което означаваше, че убиецът ще направи точно това, което самият той би направил при тези обстоятелства. Гладният вълк влезе с потекли лиги в пещерата на обърканата, преследвана от него жертва и изтръгна ценно парче месо. Така щеше да направи и Борн, като смени кожата на митичния хамелеон с тази на един много по-голям хищен звяр — например на бенгалския тигър, и той щеше да разкъса с челюстите си чакала на парчета… Защо тази представа беше важна за него? Защо? Знаеше отговора и това го изпълни с чувство на празнота, с копнеж по нещо, което бе минало — вече не беше Делта, опасният партизанин от „Медуза“. Не беше и Джейсън Борн от Париж и Далечния изток. Възрастният, значително по-възрастният Дейвид Уеб продължаваше да пречи, да се меси и да се опитва да открие разум в умопомрачението и насилието.

Не! Махни се от мен! Ти си нищо, а аз съм всичко!… Махни се, Дейвид, за Бога, махни се.

Борн напусна пътеката и затича през режещата дива тропическа трева към страничния вход на хотела. Внезапно притаи дъх, забави крачка и продължи да върви спокойно — на вратата се появи някаква фигура. Но щом разпозна човека, продължи да тича. Беше един от многобройните членове на персонала на Транкуилити, които помнеше, и един от тези, които му се искаше да може да забрави. Казваше се Причард, помощник-ръководител и беше непоносим сноб и словоохотлив досадник, макар че работеше много. Не позволяваше на никого да забрави колко важно е семейството му в Монсера, особено чичо му, който беше заместник-директор по имиграционните въпроси — плюс, който не бе съвсем случаен за Транкуилити Ин, както подозираше Дейвид Уеб.

— Причард! — изкрещя Борн и отиде при мъжа. — Донесе ли бинтовете?

— О, сър! — извика помощник-ръководителят, очевидно объркан. — Но вие сте тук! Казаха ни, че сте заминали днес следобед…

— Глупости!

— Сър? На устните ми напират думи на неизразима мъка и съболезнования…

— Дръж ги затворени, Причард. Разбираш ли ме?

— Разбира се. Не бях тук тази сутрин, за да ви засвидетелствам най-дълбоките си чувства, тъй като господин Сен Жак ме помоли тази вечер да бъда на работа и да остана цяла нощ, макар че всъщност…

— Причард, бързам. Дай ми бинтовете и не казвай на никой — на никой, че си ме видял. Искам това да ти бъде съвършено ясно.

— О, ясно ми е, сър — каза Причард и му подаде три различни пакетчета еластичен бинт. — Можете да бъдете спокоен, никой няма да научи, така както няма да научи и че съпругата и децата ви бяха тук… Ох, да ме прости Господ! Простете, сър!

— Ще ти простя, а също и Господ, но ако държиш устата си затворена.

— Запечатана. Ще бъде запечатана. Аз съм много надежден човек!

— Ако злоупотребиш с доверието ми, ще те застрелям. Ясно ли ти е?

— Сър!

— Не се преструвай, Причард. Иди сега във вилата и кажи на господин Сент Джей да не мърда оттам и че ще поддържам връзка с него. Разбра ли ме? Да не мърда оттам… Всъщност ти също.

— Вероятно бих могъл…

— Млъкни. Изчезвай оттук!

Бъбривият помощник-ръководител затича през поляната, после по пътеката, водеща към източните вили, а Борн продължи към вратата и влезе вътре. Втурна се нагоре по стъпалата, като ги вземаше по две наведнъж — само преди години щяха да бъдат по три, и стигна кабинета на Сен Жак, останал без дъх. Влезе, затвори вратата и бързо отиде до килера, където знаеше, че зет му има няколко комплекта дрехи. Двамата с него бяха с приблизително еднакви размери — нестандартни, както твърдеше Мари, и Джони често бе ползвал саката и ризите на Дейвид Уеб, когато им бе на гости. Джейсън избра комбинацията с най-убит цвят — леки сиви панталони и памучно тъмносиньо яке. За щастие единствената риза, която можа да намери, беше също от памук, кафява и с къс ръкав. Дрехите му нямаше да изпъкват на светлината или да я отразяват.

Когато започна да се съблича, усети остро, горещо прорязване във врата отляво. Погледна се обезпокоен в огледалото на килера и бе вбесен от това, което видя. Превръзката бе тъмночервена и по нея продължаваше да избива кръв. Отвори кутията на най-широкия бинт. Беше късно да прави нова превръзка, можеше само да подсили тази и да се надява кървенето да спре. Омота няколко пъти ластичния бинт около врата си, скъса го и го прикрепи с малките скобички. Движенията му бяха по-ограничени и от преди и това беше пречка, за която му бе трудно да не мисли.

Преоблече се, вдигна яката на кафявата риза, после сложи автоматичния пистолет в колана си, а макарата с рибарско влакно в джоба на якето… Стъпки отвън! Джейсън залепи гръб в стената и постави ръка на оръжието си. Вратата се отвори и вътре влезе старият Фонтен. За момент остана неподвижен, като гледаше Борн, после затвори вратата.

— Опитвах се да ви намеря и, честно казано, не знаех дали сте жив — каза французинът.

— Не използваме радиостанциите, освен ако не е крайно наложително. — Джейсън закрачи из стаята. — Мислех, че си получил съобщението.

— Получих го и бях прав. Може би вече Карлос също има свой радиопредавател. Знаете, че не е сам. Затова бродех наоколо и ви търсех. После се сетих, че може би сте със зет си в кабинета му, всъщност в главния щаб.

— Не е много умно от твоя страна да се разхождаш така открито.

— Не съм идиот, мосю. Ако бях, щях да съм загинал отдавна. Обикалях много предпазливо, където и да ходех… Истината е, че бях решил да ви намеря на всяка цена, и се боях, че сте мъртъв.

— Не съм и ти успя да ме откриеш. Но какво става? Предполагах, че си със съдията в някоя празна вила, вместо да бродиш насам-натам.

— Там сме, по-скоро бяхме. Знаете ли, имам план, една strategeme, която предполагам, че ще ви заинтригува. Обсъдих я с Брендън…

— Брендън?

— Така се казва съдията, мосю. Смята, че планът ми има достойнства, а той е интелигентен мъж, много sagace…

— Проницателен? Сигурен съм, че е така, обаче съдията не е от нашия занаят.

— Но е човек, който винаги оцелява. В този смисъл всички сме от един и същи занаят. Вижда известен риск, но нима при тези условия може да има план без риск?

— И какъв е той?

— Представлява начин да подготвим капан на Чакала с минимална опасност за останалите хора наоколо.

— А това наистина е важно за теб, нали?

— Казах ви защо, така че няма смисъл да го повтарям. Навън има мъже и жени…

— Давай по плана — прекъсна го раздразнен Борн. — Кажи каква е тази уловка, като е добре да знаеш, че възнамерявам да унищожа Чакала, дори ако се наложи всички на този проклет остров да станат заложници. Не съм в пораженческо настроение. Заложил съм твърде много.

— Значи с Карлос ще се дебнете цяла нощ? Двама луди ловци на средна възраст, обсебени от желание да се убият един друг, без да ги е грижа дали някой невинен ще бъде пребит, ранен или осакатен за цял живот?

— Ако търсиш страдание, иди в църква и призови твоя Господ, който пикае на всички нас! Той или има доста извратено чувство за хумор, или е садист. Сега да говорим по същество, в противен случай излизам.

— Обмислил съм го внимателно…

— Говори!

— Познавам този човек и начина, по който разсъждава. Беше замислил смъртта на жена ми и моята собствена, но те не трябваше да съвпадат с вашата. Това би намалило драматизма от победата му над вас. Вие трябваше да умрете по-късно. Разкритието, че аз, така нареченият герой на Франция, съм всъщност инструмент на Чакала, негово създание, щеше да бъде фаталното доказателство за неговия триумф. Разбирате ли?

Джейсън замълча за малко, загледан съсредоточено в стария човек.

— Да, разбирам — отвърна тихо той. — Не че някога съм разчитал на човек като вас, но всичко е съвсем правдоподобно. Той е мегаломан. В мислите си се вижда като цар на ада и иска светът да признае него и трона му. Смята, че геният му е бил недооценен, тъй като е приравнен към хулиганите-убийци и биячите на мафията. Иска фанфари и барабани в своя чест, а единственото, което чува, са уморени сирени и отегчени въпроси в полицията.

— C’est vrai[10]. Веднъж ми се оплака, че в Америка почти никой не знае кой е той.

— И наистина е така. Американците го мислят за герой от някой роман или филм, ако въобще мислят за него. Той се опита да навакса в това отношение преди тринадесет години, когато прелетя от Париж в Ню Йорк, за да ме убие.

— Малка поправка, мосю. Вие го накарахте да тръгне след вас.

— Това е вече история. Какво общо има тя с твоя план?

— Това, че ни дава начин да заставим Чакала да тръгне след мен, да се срещне с мен. Сега. Тази нощ.

— Как?

— Като се разхождам наоколо съвсем открито, така че да ме видят неговите търсачи или самият той и да ме чуят.

— Защо смяташ, че това ще го накара да се покаже?

— Защото няма да бъда със сестрата, определена ми от него. Ще бъда с друга, която той не познава, с друга, която няма причини да ме убие.

Борн отново погледна мълчаливо стария французин.

— Стръв — каза той накрая.

— Толкова примамлива и предизвикателна, че тя ще породи у него ярост, която ще стихне едва когато стръвта стане негова собственост. Едва когато ме има в ръцете си, за да ми зададе няколко въпроса… Разбирате ли, аз съм особено важен за него, по-точно смъртта ми е особено важна и всичко трябва да става точно в момента, определен от него. Прецизността е неговото diction, как се казва на английски?

— Предполагам — негово олицетворение, негов метод на работа.

— И така е оцелял и е извлякъл максималното от повечето си убийства, а с годините всяко едно от тях е потвърждавало репутацията му на sassin suprême[11]. Докато не пристигнал от Далечния изток някакъв човек на име Джейсън Борн и оттогава вече нищо не било както преди. Но вие знаете всичко това…

— То не ме интересува — прекъсна го Джейсън. — „Точният момент“. Продължавай.

— След като ме премахне, той ще може да разкрие кой всъщност е бил Жан Пиер Фонтен. Един измамник, негов измамник, негово създание, инструмент на смъртта, капан за Джейсън Борн. Какъв триумф за него!… Но не може да го направи, докато съм жив. Просто ще бъде твърде неудобно — знам много, прекалено много неща за моите колеги от каналите на Париж. Не, аз трябва да умра, за да бъде пълен триумфът му.

— Но в такъв случай той ще те убие, щом те види.

— Не и преди да получи отговорите, които са му необходими, мосю. Къде е неговата сестра-убийца? Какво е станало с нея? Дали Хамелеона я е намерил? Дали я е привлякъл на своя страна, или я е премахнал? Или пък е била хваната от английските власти? Може би пътува към Лондон, за да бъде предадена на Интерпол? Толкова много въпроси… Не, той няма да ме убие, докато не узнае това, което иска. Може би ще са му необходими само минути, но аз вярвам, че доста преди това вие ще сте някъде наблизо и ще се погрижите да оцелея.

— А сестрата? Който и да изпълнява нейната роля, ще бъде застрелян.

— Не, съвсем не. Още при първия признак за контакт ще й заповядам разгневен да се махне, да изчезне от погледа ми. Докато се разхождам с нея, ще се жалвам от отсъствието на моята скъпа нова приятелка, този ангел на милосърдието, която полага такива прекрасни грижи за моята съпруга. И гласно ще се чудя какво ли е станало с нея, къде ли е отишла, защо ли не съм я виждал цял ден? Естествено, ще скрия някъде в себе си радиостанцията и разбира се — включена. Където и да ме вземат — сигурен съм, че някой от хората на Карлос ще установи контакт, аз ще започна да питам с безсилен старчески глас къде ли ме водят, защо отиваме там… И вие ще ни последвате, надявам се искрено — с все сила. Ако го направите, ще имате Чакала.

Борн отиде с изправена глава и вдървен врат до бюрото на Сен Жак и седна открая му.

— Твоят приятел — съдията Брендън, или как му беше името, е прав…

— Префонтен. Макар че Фонтен не е истинското ми име, с него решихме, че имаме еднаква фамилия. Когато през осемнадесети век първите елзасци и лотарингци тръгнали с Лафайет за Америка, те прибавили едно „пре“, за да се различават от онези Фонтен, които се пръснали из цяла Франция.

— Той ли ти го каза?

— Брендън е много ярка личност. Някога е бил уважаван съдия.

— Лафайет е дошъл от Елзас и Лотарингия?

— Не знам, мосю. Никога не съм бил там.

— Той е забележителен човек… И е прав, що се касае до въпроса, по който говорехме. Планът ти има много достойнства, но също така съдържа и значителен риск. И ако трябва да бъда честен с теб, Фонтен, въобще не ми пука за опасността, на която се излагаш, нито за сестрата, която и да е тя… Искам Чакала и ако за това трябва да се заплати с твоя живот или живота на една жена, която не познавам, то въобще не ме вълнува. Трябва да го знаеш.

Старият французин изгледа Джейсън с весели, навлажнени очи и тихо се изсмя.

— Вие сте толкова прозрачно противоречие. Джейсън Борн никога не би казал това, което току-що заявихте. Щеше да запази мълчание, да приеме предложението ми без коментар, но в себе си щеше да отчете предимствата му. Обаче съпругът на госпожа Уеб иска да има право на глас. Той възразява и иска да бъде чут. — Изведнъж Фонтен заговори остро. — Освободете се от него, мосю Борн. Той няма да ме защити и няма да донесе смъртта на Чакала. Изгонете го.

— Вече си е отишъл. Уверявам те, вече си е отишъл. — Хамелеона скочи от бюрото. Вратът му беше вцепенен от болка. — Да започваме.

Метал-съставът продължаваше оглушителното си изстъпление, но сега ограничено в пределите на стъкленото фоайе и трапезарията, съседна на него. Високоговорителите из околността бяха свалени по нареждане на Сен Жак. Собственикът на Транкуилити Ин бе съпроводен от свободната вила до хотела от двамата бивши командоси, нарамили автомати узи, и от канадския лекар и неспирно дърдорещият господин Причард. Помощник-ръководителят бе инструктиран да се върне на рецепцията и да не казва нищо за нещата, на които бе станал свидетел през последния час.

— Абсолютно нищо, сър. Ако ме попитат, разговарял съм по телефона с властите в Монсера.

— Относно какво? — рязко попита Сен Жак.

— Ами, мислех…

— Не мисли. Проверявал си прислугата в западната част, това е всичко.

— Да, сър.

Смиреният Причард тръгна към вратата на кабинета, отворена преди секунди от безименния канадски лекар.

— Съмнявам се, че би имало някакво значение какво ще каже той — изкоментира лекарят, след като помощник-ръководителят излезе. — Долу е истински зоопарк. Съчетанието между събитията от миналата нощ, силното слънце днес и голямото количество алкохол тази вечер ще ги накара утре заран да не изпитват силно чувство на вина. Съпругата ми смята, че твоят метеоролог няма да има кой знае колко за казване, Джон.

— О!

— В него живеят няколко личности и дори когато е наполовина наясно със себе си, останалите пет не са достатъчно трезви, за да го слушат.

— Най-добре ще е да сляза долу. Можем да превърнем забавата в малък карнавал. Ще спестя на Скоти десетте хиляди долара и колкото повече успея да отвлека вниманието им, толкова по-добре. Ще поговоря със състава и хората на бара и веднага се връщам.

— Може и да не сме тук — каза Борн, докато зет му отиваше към вратата.

От банята на Сен Жак излезе млада, стройна чернокожа жена в пълно сестринско одеяние. Щом я видя, Фонтен се приближи до нея.

— Много добре, детето ми, изглеждаш прекрасно — каза французинът. — Сега запомни. Докато се разхождаме и разговаряме, аз ще ти държа ръката. Но щом започна да викам да ме оставиш сам, ще го направиш, разбра ли?

— Да, сър. Ще се отдалеча ядосана, задето сте толкова нелюбезен.

— Точно така. Няма от какво да се страхуваш, всичко е само игра. Искаме да поговорим с някой, който е много стеснителен.

— Как е вратът ви? — попита лекарят. Той гледаше към Джейсън, но не можеше да види превръзката под яката на ризата.

— Наред e — отговори Борн.

— Дайте да го погледна — предложи канадецът и пристъпи към него.

— Благодаря, докторе, но не сега. Предлагам ви да слезете долу и да се присъедините към съпругата си.

— Да. Мислех, че ще го направите, но може ли набързо да ви кажа нещо?

— Съвсем набързо.

— Аз съм лекар и ми се е налагало да върша неща, които не са ми харесвали, и съм убеден, че това тук попада в тази категория. Но щом си помисля за онзи младеж и това, което му сториха…

— Моля ви — прекъсна го Джейсън.

— Да, да, разбирам. Въпреки всичко, аз съм тук и искам да го знаете, в случай, че ви потрябвам… Не се гордея особено с предишните си изявления. Видях каквото съм видял, имам име и определено желая да дам показания пред съда. С други думи, вече ще ви сътруднича с охота.

— Няма да има съд, докторе, нито даване на показания.

— Така ли? Но тук станаха страхотни криминални престъпления!

— Знаем, че е така — прекъсна го Борн. — Оценяваме помощта ви, но повече нищо не ви засяга.

— Разбирам — каза докторът, като гледаше сериозно Джейсън. — Тогава си тръгвам. — Канадецът отиде до вратата и се обърна. — По-добре щеше да е, ако ми бяхте позволили да погледна врата ви. Ако все още имате врат.

Лекарят излезе и Борн заговори на Фонтен.

— Готови ли сме?

— Готови сме — отговори французинът, усмихващ се на огромната, внушителна, съвсем озадачена млада чернокожа жена. — Какво ще правиш с всички тези пари, които ще спечелиш тази вечер, скъпа?

Момичето се изкиска срамежливо. Широката й усмивка бе озарена от белите зъби.

— Имам добър приятел. Ще му купя прекрасен подарък.

— Това е чудесно. Как се казва приятелят ти?

— Ишмаел, сър.

— Да вървим — каза твърдо Джейсън.

Организацията на плана беше лесна и, подобно на повечето добри стратегии, независимо колко сложни са, той беше прост за изпълнение. Разходката на стария Фонтен из околностите на Транкуилити Ин бе по точно определен маршрут. В началото на бавната и мъчителна обиколка Фонтен и младата жена се върнаха във вилата му, за да види той, както можеше да се предположи, болната си съпруга преди задължителната му вечерна разходка със здравословна цел. Движеха се по осветената главна пътека, като от време на време прекосяваха поляните под светлините на прожекторите, но постоянно в полезрението на наблюдаващите ги. Един стар, капризен човек, който тръгваше накъдето му хрумне, за голяма досада на придружителката му. Те представляваха позната гледка — немощният, сприхав, седемдесетгодишен старец, укоряващ своя пазач.

Двамата бивши командоси — единият доста нисък, а другият твърде висок, бяха избрали цяла поредица от спирки между различните точки, където, ако се наложеше, французинът и неговата „сестра“ трябваше да тръгнат в различни посоки. Когато старият човек и момичето поеха за поредния етап от разходката, вторият командос изпревари колегата си в тъмнината и забърза към следващата точка от маршрута. Той използваше невидими пътеки, които само двамата знаеха или можеха да изберат, като например тази оттатък стената покрай брега, която минаваше над преплетения тропически храсталак и стигаше до вилите. Чернокожите пазачи се катереха като два огромни паяка в джунгла, лазеха бързо и с лекота от някой клон към камък или пълзящо растение и при това спазваха темпото на двамата души, които следяха. Борн следваше втория мъж с радио, включено на приемане, от което изригваха ядните думи на Фонтен.

Къде е другата сестра? Онази, хубавката, младата, която се грижеше за жена ми? Къде е? Не съм я виждал цял ден! Натъртените фрази се повтаряха отново и отново с все по-голяма враждебност.

Джейсън се подхлъзна. Беше пленен! Намираше се оттатък крайбрежната стена и левият му крак бе попаднал в дебели преплетени увивни растения. Не можеше да го освободи — не му достигаше сила! Раздвижи глава, рамене. Гореща, остра болка се стрелна през врата му. Това е нищо. Тегли, дърпай, късай! Чувстваше, че белите му дробове изгарят от усилието, а кръвта му измокри ризата. Но успя да се освободи и отново се запромъква.

Внезапно бликнаха светлини, цветни светлини, които преливаха оттатък стената. Те стигаха до пътеката, водеща към параклиса — червени и сини потоци светлина, заливащи входа на запечатания храм на Транкуилити Ин. Той бе последната цел, преди обратния път към вилата на Фонтен, място, където всички единодушно бяха решили, че французинът може да поспре, за да си поеме дъх, но не и за нещо друго. Сен Жак бе разположил там пазач, за да предотврати влизането в разваления параклис. Тук не трябваше да има никакъв контакт. Тогава Борн чу по радиото думите, които трябваше да отпратят фалшивата сестра от фалшивия й повереник.

— Махни се от мен! — изкрещя Фонтен. — Не ми харесваш. Къде е другата сестра? Какво сте направили с нея?

Напред бяха двамата командоси, приведени един до друг под стената. Те се обърнаха и погледнаха Джейсън — лицата им изглеждаха зловещо от цветните светлини и му казваха нещо, което той знаеше прекрасно. От този момент нататък той трябваше да взема всички решения. Бяха го съпроводили и довели до врага му. Останалото зависеше от него.

Неочакваното рядко обезпокояваше Борн. Но този път не беше така. Дали Фонтен не бе сбъркал? Дали старецът беше забравил за пазача от хотела и бе предположил погрешно, че той е човекът на Чакала? Може би старческите му очи го бяха подвели и бяха взели охраната не за когото трябва? Всичко беше възможно, но като се има предвид миналото на французина, животът му на човек, който винаги оцелява, и състоянието на пъргавия му мозък, такава грешка беше нереална.

Тогава в съзнанието му се избистри друга възможност, от която му прилоша. Дали пък пазачът не е бил убит, подкупен или заменен с друг човек? Карлос бе майстор да преобръща нещата. Разправяше се, че е изпълнил договора си за убийството на Ануар Садат, без да гръмне дори веднъж. Просто бе заменил охраната на египетския президент с неопитни наемници и си бе възвърнал десетократно пръснатите из Кайро пари от антиизраелски съмишленици в Средния изток. Ако това беше истина, акцията на остров Транкуилити за него бе детинска игра.

Джейсън се изправи, прихвана се за крайбрежната стена и бавно, мъчително, терзан от силната болка във врата, се качи на перваза. Запридвижва се сантиметър по сантиметър, като прехвърляше една след друга ръцете си, вкопчвайки се в другия ръб на стената. Бе смаян от това, което видя!

Фонтен стоеше неподвижен, разтворил широко уста, с очи, разширени невярващо. Към него приближаваше друг мъж в светлокафяв габардинен костюм и обгърна с ръце стария герой на Франция. Фонтен го отблъсна в паника и смущение. От радиото в джоба на Борн изригнаха думите му.

— Claude! Quelle secousse! Vous êtes ici![12]

Старият приятел му отговори на френски с неуверен глас.

— Това е привилегия, разрешена ми от нашия Монсеньор. Да видя сестра си за последен път и да успокоя своя приятел, нейния съпруг. Аз съм тук и съм с теб!

— С мен? Той те е накарал да дойдеш? Ами разбира се!

— Трябва да те заведа при него. Този велик мъж иска да говори с теб.

— Знаеш ли какво правиш… Какво си направил?

— Аз съм с теб и с нея. Какво друго има значение?

— Тя е мъртва! Самоуби се миналата нощ! Той възнамеряваше да убие и двама ни.

„Изключи радиото си! — извика Борн в тишината на мислите си. — Спри радиото!“ Беше късно. Лявата врата на параклиса се отвори и в коридора от цветни светлини се появи силуетът на друг мъж. Беше млад, мускулест и русоляв, с неясни черти на лицето и стегната стойка. Дали Чакала не подготвяше друг, който да заеме мястото му?

— Елате с мен, моля — каза любезно русокосият на френски, но в гласа му се долавяше ледена заповедна нотка. — Ти — продължи той, обръщайки се към стареца в светлокафявия габардинен костюм. — Ще останеш там, където си. Стреляй при най-лекия шум… Вземи това. Дръж го в ръка.

— Да, мосю.

Джейсън гледаше безпомощно как Фонтен бе отведен през вратата на параклиса. От джоба на якето му изригна остър звук, последван от изщракване. Радиото на французина бе намерено и разбито. И все пак нещо не беше както трябва, бе не на място, небалансирано — или пък прекалено симетрично. Не виждаше никакъв смисъл в това Карлос да използва за втори път един неуспял капан, никакъв смисъл! Появата на брата на съпругата на Фонтен бе необичайна стъпка, достойна за Чакала. Една наистина неочаквана стъпка във вихъра на объркването, но все пак — не и това. Не и безполезният параклис на Транкуилити Ин. Твърде системно беше, твърде повтарящо се, твърде очевидно. Грешно.

„И именно затова правилно? — разсъди Борн. — Ив него се заключава нелогичната логика на логичния убиец, изплъзнал се от стотици специални клонове на международната разузнавателна общност? Не би могъл да го направи — това е лудост!… О, да, би могъл, защото знаем, че ние мислим, че е лудост.“

Беше ли Чакала в параклиса или не? Ако не — къде е тогава? Къде е заложил капана си?

Смъртоносната шахматна игра бе не само безпределно сложна. Тя бе и грандиозно интимна. Може да умрат и други хора, но само един от тях ще оживее. Това бе единственият изход от нея. Смърт за продавача на смърт или смърт за този, който го предизвиква. Единият иска да съхрани легендата, другият — да запази семейството си и самия себе си. Предимството е на страната на Карлос. В края на краищата той ще рискува всичко, защото, както бе разкрил Фонтен, той бе умиращ човек и нищо не го интересуваше.

Джейсън слезе от стената, от която надолу се спускаше пропаст. Запълзя напред към бившите командоси и прошепна.

— Взеха Фонтен вътре.

— Къде е охраната? — попита човекът, който беше по-близо до Борн. В шепота му се долавяха гняв и объркване. — Лично аз го поставих там със специални инструкции. Да не пуска вътре никого. Трябваше да ни предупреди по радиото, веднага щом забележи някого.

— Тогава се опасявам, че не го е видял.

— Кого?

— Един рус мъж, говорещ френски.

Двамата командоси извърнаха рязко глави един към друг, спогледаха се и вторият се извърна към Джейсън.

— Моля ви, опишете го — заговори тихо той.

— Средновисок, с широки гърди и рамене…

— Достатъчно — прекъсна го първият. — Нашият човек го е видял, сър. Той е третият началник на военната полиция, говори няколко езика и оглавява борбата с наркотиците.

— Но защо той е тук, мон? — попита вторият командос, като гледаше колегата си. — Господин Сен Жак каза, че кралската полиция не е уведомена и че те не участват с нас във всичко това.

— Сър Хенри. Той има шест или седем кораба, които обикалят непрекъснато и спират всекиго, който иска да напусне Транкуилити. Това са кораби за борба с трафика на наркотици. Сър Хенри казва, че се провежда учение на патрулите, така че съвсем естествено е шефът на отдела за борба с наркотиците да бъде… — оживеният шепот на командоса замря по средата на изречението. — Защо тогава той не е там, мон? На водещия кораб, мон?

— Харесвате ли го? — попита инстинктивно Борн, изненадан от собствения си въпрос. — Искам да кажа — уважавате ли го? Може би греша, но като че ли долавям нещо…

— Не грешите, сър — отвърна първият човек. — Началникът е жесток и не харесва „пенджабците“, както ни нарича. Винаги бърза да ни обвини за нещо и много хора си загубиха работата заради прибързани обвинения.

— Защо не се оплачете и не се избавите от него? Британците ще ви изслушат.

— Не и губернаторът, сър — обясни вторият командос. — Той е много привързан към строгия шеф на отдела за борба с наркотиците. Те са близки приятели и често излизат заедно на риболов.

— Разбирам. — Джейсън наистина разбираше и изведнъж бе разтревожен, много разтревожен. — Сен Джей ми каза, че преди е имало пътека зад параклиса. Предположи, че може да е обрасла, но смята, че не е изключено да я има още.

— Така е — потвърди първият командос. — Все още се използва от прислугата, за да отива долу до водата.

— Колко е дълга?

— Тридесет и пет — четиридесет метра. Води до едно нанадолнище, по което има изрязани стъпала в скалите, които стигат до брега.

— Кой от двама ви е по-бърз? — попита Борн и бръкна в джоба си, откъдето извади макарата с рибарското влакно.

— Аз.

— Аз.

— Избирам теб — каза Джейсън и кимна с глава към първия човек от охраната, който беше по-нисък, и му подаде макарата. — Иди там, където почва пътеката, и кръстосай през нея колкото може по-гъсто това влакно. Омотавай го в стебла, стволове и по-здрави клони. Не трябва никой да те види, така че внимавай в тъмнината.

— Никакъв проблем!

— Имаш ли нож?

— А имам ли очи?

— Добре. Дай ми твоя узи. Побързай!

Човекът запълзя покрай покритата с увивни растения пропаст и изчезна в листака отвъд нея.

— Всъщност, сър, аз съм много по-бърз, тъй като краката ми са по-дълги — каза вторият кралски командос.

— Именно затова избрах него и подозирам, че ти е ясно. Тук дългите крака не са предимство, а само пречка, в което аз вече лично се убедих. Освен това, тъй като е доста по-нисък, е по-трудно да бъде забелязан.

— Винаги дребните получават по-добрите назначения. В строя ние сме отпред и нас ни вкарват в боксовите рингове да се бием по правила, които не разбираме, но все дребните войници са късметлиите.

— „Късметлии“? Искаш да кажеш, че им възлагат по-добрата работа?

— Да, сър.

— Най-опасната работа?

— Да, сър.

— Примири се с това, големи приятелю.

— Какво правим сега, сър?

Борн погледна над стената към меките потоци цветна светлина.

— Нарича се игра на нерви. Постепенно те изпълва ненавист, тъй като искаш да живееш, а други искат да те убият. Тя е несравнима с всичко останало, защото не можеш да направиш нищо. Единственото, което ти остава, е да предполагаш какво прави врагът ти и дали се е досетил за нещо, за което ти не си помислил. Както веднъж каза някой, бих предпочел сега да съм във Филаделфия.

— Къде, сър?

— Никъде. Това не е вярно.

Внезапно до тях достигна продължителен вик, изпълнен с мъка, който изпълни въздуха със смразяващ ужас. Последваха думи, в които се долавяше болка.

— Non, non! Vous êtes monstrueux!… Arrêtez, arrêttez, je vous supplie[13]!

— Cera! — извика Джейсън и преметна през рамо ремъка на своя узи.

Хвърли се върху стената, хвана се за ръба и се надигна нагоре. Усети, че от врата му потече кръв. Не можеше да се качи! Не можеше да се прехвърли! Тогава две силни ръце го изтеглиха и той се преметна оттатък стената.

— Лампите! — изкрещя Борн. — Пръсни ги!

Автоматът на високия командос засвятка и потоците светлина от двете страни на пътеката към параклиса експлодираха. Във възцарилата се тъмнина отново две силни черни ръце го вдигнаха на крака. Появи се самотен сноп жълта светлина и започна да се движи във всички посоки. Тя идваше от мощния халогенен фенер в лявата ръка на командоса. По-нагоре върху пътеката лежеше потопено в кръв сгърчено тялото на стареца със светлокафявия габардинен костюм. Гърлото му беше прерязано.

— Спрете! В името на всемогъщия Бог, спрете, където и да сте! — достигна до тях гласът на Фонтен откъм параклиса.

През полуотворената врата се виждаше трептящата светлина на електрическите свещи. Двамата приближиха входа с вдигнати оръжия, готови за непрекъсната стрелба, но… неподготвени за това, което видяха. Борн затвори очи. Гледката бе прекалено болезнена за него. Старият Фонтен бе прострян подобно на младия Ишмаел върху аналоя на издигнатия подиум под прозорците с разбити цветни стъкла на лявата стена. Лицето му беше нарязано и от него течеше кръв. За тялото му бяха прикачени кабели, водещи към черни кутии от двете страни на параклиса.

— Върнете се! — изкрещя Фонтен. — Бягайте, глупаци! Свързан съм…

— О, Господи!

— Не жалете мен, мосю Хамелеон. С радост ще последвам жена си! Този свят е прекалено грозен. Вече не го намирам за забавен. Бягайте! Взривът ще избухне. Те ви наблюдават!

— Хайде, мон! Бързо! — изрева командосът, сграбчи Джейсън за якето и го поведе бързо към стената. Като го държеше здраво, двамата се прехвърлиха през каменната преграда в плътната зеленина.

Експлозията бе мощна, ослепителна и оглушителна. Изглеждаше като че ли тази малка част от този малък остров бе унищожена от топлинно ориентирана ядрена ракета. В нощното небе изригнаха пламъци, но поради тихия вятър огнената маса бързо бе ограничена само в горящите останки.

— Пътеката! — изкрещя дрезгаво Джейсън и се изправи на крака. — Отивай при пътеката!

— Състоянието ви е лошо…

— Аз ще се погрижа за себе си, а ти се погрижи за теб!

— Смятам, че вече се погрижих и за двама ни.

— В такъв случай ще получиш един скапан медал, а аз ще добавя към него доста пари. Сега ми помогни да стигнем до пътеката!

Командосът теглеше и буташе Борн, чиито крака накрая се движеха като машина извън всякакъв контрол. Двамата стигнаха до началото на пътеката, на тридесет стъпки зад тлеещите останки на параклиса. Запълзяха в буренака и след секунди ги намери първият командос.

— Те са сред южните палми — каза им той, останал без дъх. — Изчакват да се разнесе пушекът, за да видят дали има някой жив, но не могат да останат дълго.

— Ти си бил там? — попита Джейсън. — С тях?

— Това не беше никакъв проблем, сър, вече ви казах.

— Какво стана? Колко души са?

— Четирима, сър. Убих човека, чието място заех. Беше чернокож, така че в тъмното не се разбра нищо. Бях бърз и действах тихо. Прерязах му гърлото.

— Кой остана?

— Разбира се, шефът на отдела за борба с наркотиците от Монсера и още двама…

— Опиши ги!

— Не можах да ги видя добре, но мисля, че единият също беше чернокож, висок, почти плешив. Третият въобще не можах да разгледам, тъй като той или тя носеше странни дрехи, а на главата си беше наметнал нещо, подобно на дамска слънчева шапка или воал против насекоми.

— Жена?

— Възможно е, сър.

— Жена?… Те трябва да се махнат оттам — той трябва да се махне!

— Много скоро ще изтичат към тази пътека, за да се спуснат надолу към брега, където ще се скрият в горите край залива, докато дойде лодка да ги вземе. Нямат друг избор. Не могат да се върнат в хотела, тъй като веднага биха ги забелязали. И макар че сме далеч и метал-съставът гърми яко, сигурно охраната, разположена отвън, е чула експлозията и ще съобщи за нея.

— Слушайте ме — каза Борн с дрезгав, напрегнат глас. — Един от тези тримата е човекът, когото търся, и аз го искам за мен! Така че ще изчакате със стрелбата, защото когато го видя, ще го позная. Не ми пука въобще за другите. Можем да ги изкараме по-късно от залива.

Изведнъж откъм тропическата гора се чу стрелба, придружена от писъци, идващи откъм осветения преди коридор оттатък сенките на параклиса. После от преплетените храсталаци запрепускаха към пътеката една след друга няколко фигури.

Първият, който се хвана, бе русокосият полицейски служител от Монсера. Невидимото рибарско влакно на височината на талията му го спъна и той падна в прахоляка, разкъсвайки тънката, опъната корда. Вторият мъж — слаб, висок, с тъмно лице и малка ивица коса на плешивата си глава, бе непосредствено зад него. Вдигна го на крака и гледката или инстинктът го накараха да размаха автомата си в разпарящи дъги, които късаха спъващите ги жици над пътеката за брега. Появи се трета фигура. Това не беше жена. Бе мъж в одеяние на монах. Свещеник. Беше той. Чакала!

Борн се изправи на крака, излезе от храсталака и стъпи на пътеката с автомат в ръцете. Победата беше негова, негова беше свободата, негово беше семейството му! Когато тъмната фигура стигна до началото на примитивното стълбище, издялано в скалите, Джейсън натисна спусъка и го задържа. От автомата последва залп от куршуми.

Монахът се изви назад, после падна, тялото му се преметна, затъркаля се с разперени крайници по стъпалата, издълбани във вулканичната скала, и накрая падна долу на пясъка. Борн запрепуска по неравномерното и неравно стълбище и двамата командоси го последваха. Стигна брега, изтича при трупа и вдигна качулката. Видя ужасен чертите на Самюъл — чернокожият брат-свещеник от остров Транкуилити. Юдата, продал душата си на Чакала за тридесет сребърника.

Изведнъж в далечината се чу ревът на два мощни двигателя. От тъмната страна на залива изскочи огромна моторна лодка и пое към пролуката в рифовете. Блесна лъчът на търсещ прожектор, който освети скалите, подаващи се от леко развълнуваната вода, и на пътя му попадна развяващия се флаг на правителствения флот за борба с наркотиците. Карлос!… Чакала не беше хамелеон, но се беше променил! Бе остарял, беше станал по-слаб и плешив — вече не съвпадаше с мускулестия образ с широки рамене и лице, запечатал се в паметта на Джейсън. Бяха останали само смътно доловимите латиноамерикански черти. Лицето му и непознатата голота на темето бяха изгорели от слънцето. Беше си отишъл!

Лодката премина опасния процеп в рифовете, моторите й завиха и тя се хвърли в открити води. Тогава през отдалечаващ се високоговорител изригнаха думи с метален тембър, произнесени със силен акцент на английски, които заехтяха из тропическата гора.

— Париж, Джейсън Борн! Ела в Париж, ако смееш! Или може би ще предпочетеш един незначителен университет в Мейн, доктор Уеб?

Борн се строполи в плискащите се вълни. Раната на врата му се беше разтворила и от нея в морската вода капеше кръвта му.

18

Стивън Десоул, пазителят на свръхсекретните тайни на Централното разузнавателно управление, измъкна туловището си от шофьорската седалка. Застана сред пустия паркинг на малкия търговски център в Анаполис, Мериленд, осветяван единствено от неоновите лампи на магазина към затворената бензиностанция, зад чийто прозорец спеше огромна немска овчарка. Десоул оправи очилата си с метални рамки и погледна часовника си. Едва можа да види светещите му стрелки. Доколкото успя да определи, беше между три и петнадесет и три и двадесет сутринта. Което означаваше, че е подранил. Това беше добре. Трябваше да подреди мислите си. Не успя да го стори, докато шофираше, тъй като острата му кокоша слепота изискваше пълна концентрация, а бе немислимо да наема такси или шофьор.

Информацията се състоеше най-вече от… Е, добре, това беше само едно име, при това съвсем обикновено име. „Името му е Уеб“ — каза човекът, който му се беше обадил. „Благодаря“ — бе отговорил той. Беше му дадено най-общо описание, което подхождаше на няколко милиона мъже, така че Десоул бе благодарил отново на информатора и бе затворил телефона. Но тогава в недрата на аналитичния му мозък, представляващ по професия и подготовка склад както за съществени, така и за случайни данни, запремигва алармена светлина. Уеб, Уеб… амнезия? Клиника във Вирджиния преди доста години. От някаква болница в Ню Йорк бе докаран с хеликоптер един мъж, по-скоро мъртъв, отколкото жив. Медицинското му досие беше така засекретено, че не можеше да бъде показано дори в Овалния кабинет. Все пак специалистите от следствието често разговаряха по тъмните ъгли с желание както да се разтоварят от натрупалото се в тях раздразнение, така и да впечатлят някой слушател. Тогава бе чул за неподатливия на лечение вироглав пациент, страдащ от амнезия, когото те наричаха Дейви, а понякога просто използваха рязкото, остро, изпълнено с враждебност Уеб — бивш член на покритата с позорна слава сайгонска „Медуза“, човек, когото подозираха, че симулира загуба на памет… Загуба на памет? Алекс Конклин им беше казал, че човекът от „Медуза“, когото бяха подготвили за дълбоко законспириран таен агент, преследващ Карлос Чакала — агентът-провокатор, наречен от тях Джейсън Борн, е изгубил паметта си. Изгубил паметта си и едва не изгубил живота си, тъй като ръководителите му не повярвали на историята с амнезията! Това е човекът, когото бяха наричали Дейви… Дейвид. Дейвид Уеб беше Джейсън Борн на Конклин! Не би могло да бъде другояче!

Дейвид Уеб! Той е бил в дома на Норман Суейн в нощта, когато бяха съобщили в Управлението, че горкият рогоносец Суейн е посегнал на живота си. Самоубийство, за което не бе съобщено във вестниците по причини, непонятни за Десоул! Дейвид Уеб. Джейсън Борн от старата „Медуза“. Конклин. Защо?

Тъмнината в далечния край на паркинга бе разцепена от предните фарове на приближаваща се лимузина, която свърна и направи полукръг към аналитика от ЦРУ, като го накара да затвори очи — светлината, пречупена през дебелите стъкла на очилата му, бе нетърпимо болезнена. Трябваше да разясни на тези хора своите разкрития. За него те означаваха нещо, което щеше да му осигури път към един живот, за който той и жена му бяха само мечтали. Пари. Не бюрократичните трохи, а истински пари. Образование в най-добрите университети за техните внуци, вместо щатските колежи и изпросената стипендия, вървяща ръка за ръка с държавната заплата на бюрократа — бюрократът, който беше толкова по-добър от всички останали край него, че бе достоен за съжаление. Десоул Тихия вол, както го наричаха. Но не му плащаха за опитността. Същата опитност, заради която не можеше да отиде на работа в частния сектор и която го обвързваше с толкова много правни ограничения, че не можеше да я приложи никъде другаде. Някой ден онези от Вашингтон щяха да разберат. Този ден нямаше да настъпи, докато е жив — дължеше това на шестте си внуци. Новата „Медуза“ му кимна щедро и съучастнически и неговата горчивина заговори.

Разсъди, че решението му не е по-неетично от това на десетките членове на персонала на Пентагона, които ежедневно напускаха Арлингтън и отиваха в прегръдките на корпорациите на техни стари приятели от отбранителната промишленост. Както му беше казал веднъж един полковник от армията: „Ще работиш сега, а ще ти бъде платено по-късно.“ Господ е свидетел, че Стивън Десоул работи цял живот самоотвержено за страната си, но тя не му отвърна със същото. Въпреки това, мразеше името „Медуза“ и почти никога не го използваше, защото то беше символ от друго време — злокобен и подвеждащ. От измамите и продажността на бароните-разбойници изскочиха големите петролни и железопътни компании, но сега те вече не бяха онова, което бяха някога. Може „Медуза“ да е била родена от корупцията на опустошения от войната Сайгон, но онази „Медуза“ вече не съществуваше; тя беше заменена с десетина различни имена и компании.

— Ние не сме чисти, господин Десоул, и никой контролиран от Америка международен конгломерат не е — каза човекът, който го беше наел. — Освен това, истина е, че търсим нещо, което някои могат да нарекат нечестно икономическо предимство, основаващо се на поверителна информация. Тайни, ако искате. Виждате ли, налага ни се да го правим, тъй като нашите конкуренти в Европа и Далечния изток по същество разполагат с такава информация. Разликата между тях и нас е, че техните правителства ги поддържат, а нашето — не… Сделки, господин Десоул, сделки и печалба. Това са основните цели, които трябва да преследваме. Може „Крайслер“ да не харесва „Тойота“ но проницателният господин Якока не призовава Токио да бъде нападнат по въздуха. Поне засега. Той намира начини да обедини усилията си с японците.

„Да!“ — размисли Десоул, щом лимузината спря на няколко метра от него. Това, което бе направил за „корпорацията“, както предпочиташе да я нарича, съпоставено с онова, което направи за Компанията, може да се смята дори за великодушно. Все пак, печалбата е много по-желателна от бомбите… а внуците му щяха да отидат в най-изисканите училища и университети в страната. От лимузината излязоха двама мъже и тръгнаха към него.

— Как изглежда този Уеб? — попита Албърт Армбрустър, председател на Федералната търговска камара, докато вървяха по края на паркинга.

— Имам само описанието на градинаря, който се е бил скрил зад оградата на около десетина метра.

Десоул разказа това, което бе успял да сглоби.

— Кои са най-близките хора на този Борн-Уеб, с кои работи? — попита непознатият сътрудник на председателя — нисък набит мъж с проницателни тъмни очи и черни вежди под черната коса.

— Те са двама. Единият е куц и е бивш полеви офицер. Казва се Конклин, Александър Конклин. Другият е психиатър — Морис Панов.

— Къде са те? — попита отново мъжът, който беше един от нюйоркските шефове на мафията.

— О, невъзможно е да се доберете до който и да е от двамата, нито да разговаряте с тях. Те са стриктно охранявани.

— Не питах за подробностите, paisan, попитах къде се намират те.

— Ами Конклин живее във Виена в сграда, собственост на Управлението, в която не може да проникне никой, а службата и апартаментът на Панов са под денонощно наблюдение.

— Ще ми дадеш адресите, нали?

— Разбира се, но ви гарантирам, че никой от двамата няма да поиска да разговаря с вас.

— О, ще бъде жалко. Та ние просто търсим един юнак с десетина имена, искаме да попитаме нещо и предлагаме сътрудничество.

— Няма да клъвнат.

— А може би ще успея да ги подмамя — каза мъжът от Ню Йорк, бръкна в джоба си и извади малко бележниче и химикалка. — Напиши адресите на шпионина в оставка и на евреина-психиатър. Веднага!

— Трудно ми е, почти нищо не виждам — оплака се Десоул и започна да пише, като наклони малкия бележник към светлината, идваща от неоновите лампи на бензиностанцията.

— Трябва да вървим — каза Армбрустър, като гледаше как капо супремо прибира бележничето и химикалката. — Бъди спокоен, Стивън — допълни той, очевидно потиснал гнева си и тръгна към лимузината. — Запомни — не съществува нищо, с което да не можем да се справим.

— Да, господин Армбрустър. Но може ли да ви попитам нещо? Наред ли е всичко с банковата сметка в Берн? Мога ли веднага… в случай че, нали разбирате — в случай че…

— Естествено, Стивън. Единственото, което трябва да направиш, е да отидеш там и да напишеш собственоръчно номерата на сметката. Това замества подписа ти, онзи, който е в досието ти, нали помниш?

— Да, да, ясно.

— Вероятно сега тя възлиза на повече от два милиона.

— Благодаря. Благодаря ви… сър.

— Ти го заслужи, Стивън. Лека нощ.

Двамата мъже седнаха спокойно отзад в лимузината. Шофьорът оттатък стъклената преграда запали мотора и Армбрустър погледна мафиота.

— Къде е другата кола?

Италианецът включи лампичката за четене и погледна часовника си.

— Вече е паркирана на по-малко от миля надолу по пътя от бензиностанцията. Моят човек ще тръгне след Десоул и ще кара след него, докато всичко бъде наред.

— Знае ли какво трябва да прави?

— О, хайде, той не е сукалче. Монтирал е върху колата си толкова мощен прожектор, че може да бъде видян чак в Маями. Ще се изравни с него, ще включи светлините на максимално и ще завърти ръчката. Твоят подлизурко за два милиона ще бъде заслепен и извън играта, а ние ще изплатим само четвърт от сумата за свършената от него работа. Денят е твой, Алби.

Председателят на Федералната търговска камара се отпусна в сянката на лявата задна седалка и се загледа през прозореца в тъмните картини, прелитащи покрай тях отвъд цветното стъкло.

— Искаш ли да се договорим? — попита капо супремо.

— Какво? — изстреля Армбрустър, извърна се и погледна спокойното сицилианско лице на спътника си.

— Добре ме чу, само че аз използвах неправилната дума, за което се извинявам. Ще ти назова сума, която не подлежи на преговори, а ти можеш да я приемеш или отхвърлиш.

— Предлагаш договор? За Уеб?

— Не — отвърна мафиозът, като бавно поклащаше глава. — За героя, наречен Джейсън Борн. По-чистичко е да убиеш някого, който вече е мъртъв, нали?… И тъй като току-що ти спестихме милион и половина, цената на договора е пет.

— Пет милиона?

— Цената за отстраняване на проблеми от особена важност е висока. А на тези от категорията на опасните е още по-висока. Пет милиона, Алби, като половината, както обикновено, са платими в рамките на двадесет и четири часа.

— Но това е възмутително!

— Тогава откажи. Но после ще се върнеш и цената вече ще е седем и половина; а ако пак се откажеш и пак се върнеш, тя отново ще се удвои. Петнадесет милиона.

— Каква гаранция имаме, че въобще ще успеете да го откриете? Нали чу Десоул. Той е със секретност четири-нула, което означава, че е недосегаем, законспириран.

Главатарят на мафията бръкна усмихнат в джоба си и извади малкото бележниче.

— Близките приятели са най-добрите източници на информация, Алби. Попитай мърльовците, написали всички онези криминалета. Имам два адреса.

— Няма и да успееш да припариш покрай тях.

— Хей, стига вече. Да не мислиш, че си имаш работа със стария чикагски главатар и неговите животни? С бясното куче Капоне и Нити, нервния спусък? Сега във ведомостите си имаме опитни хора. Гении. Учени, факири на електрониката — доктори. Когато свършим с шпионина и евреина, те няма да разберат какво е станало. Но ще имаме Джейсън Борн, героят, който не съществува, защото вече е мъртъв.

Албърт Армбрустър кимна и се обърна мълчаливо към прозореца.

— Ще затворя за шест месеца, ще сменя името и преди откриването ще започна рекламна кампания в списанията — каза Джон Сен Жак, застанал до прозореца, а лекарят шиеше раната на зет му.

— Никой ли не остана? — попита Борн и трепна от болка, седнал в един стол, облечен в хавлия за баня, докато докторът правеше последния шев на врата му.

— Разбира се, че има останали. Седем луди канадски двойки, включително и старият ми приятел, който в момента ти боде гърлото. Ще повярваш ли, искаха да организират доброволна бригада за ред и нравственост и да преследват лошите хора.

— Идеята беше на Скоти — прекъсна го спокойно докторът, съсредоточил вниманието си върху раната. — Мен не ме брой. Твърде стар съм.

— Също и той, но не го осъзнава. После реши да обявим порядъчна награда в размер на сто хиляди за информация, която да ни даде следа, и така нататък! Накрая успях да го убедя, че колкото по-малко се говори за случилото се, толкова по-добре.

— Престани да бъдеш толкова загадъчен.

— Ще поговорим по-късно.

— Говори каквото искаш, Джон — прекъсна го лекарят. — Привършвам, почти не ви обръщам внимание, а дори и да чуя нещо, мисля, че имам право на това.

— Ще бъда кратък — каза Сен Жак, като минаваше вдясно от стола. — Кралският губернатор. Ти беше прав, поне трябва да призная, че беше прав.

— Защо?

— Докато промиваха раната ти, пристигнаха новини. Лодката на губернатора е намерена разбита в един от най-опасните рифове оттатък Антигуа, по средата на разстоянието до Барбуда. Никакви признаци на оцелели хора. Плимут предполага, че става въпрос за шквал, излязъл откъм южен Невис, но е трудно да се приеме. Важни са обстоятелствата.

— А именно?

— С него е бил обичайният екипаж от двама души. Оставил ги е в яхт-клуба, като е заявил, че иска да бъде сам. Но казал на Хенри, че излиза да хване пасажа от големи риби…

— Което означава, че е трябвало да тръгне с екипаж — прекъсна го канадския лекар. — О, извинявам се.

— Да, така е — съгласи се собственикът на Транкуилити Ин. — Не можеш да ловиш големите рибоци и същевременно да управляваш лодка — поне губернаторът не би могъл. Страхуваше се дори да свали очи от картите.

— Но можеше да ги разчита, нали? — попита Джейсън. — Имам предвид картите.

— Не бе кой знае какъв навигатор, но се оправяше дотолкова, доколкото да не попада в неприятни ситуации.

— Било му е наредено да излезе сам — каза Борн. — Заповядано му е да отиде с лодката на среща на място, което наистина е изисквало от него да не сваля очи от картите. — Изведнъж Джейсън осъзна, че вече не усеща пъргавите пръсти на доктора. Стоеше покрай него и гледаше надолу. — Какво става? — попита Борн и вдигна очи нагоре. Устните му се извиха в усмивка.

— Свърших — каза канадецът.

— Благодаря — каза Джейсън. — Благодаря ти за всичко. Канадецът кимна и излезе, като затвори решително вратата след себе си. Борн се обърна към зет си.

— Наистина е добър приятел, Джони.

— Всъщност е малко досаден, но е страхотен като лекар. Това е най-хуманната му проява досега… Значи смяташ, че Чакала е наредил на губернатора да се срещнат някъде край брега на Антигуа, получил е информацията, която му е трябвала, убил го е и го е хвърлил на акулите.

— И за повече достоверност разбил лодката му в рифовете — допълни Джейсън. — Може би е притиснал педала на газта и е установил курс към рифовете с умерена скорост. Трагедия в морето и — една връзка към Карлос изчезва. А то е жизненоважно за него.

— Това е също нещо, което ме озадачава — каза Сен Жак.

— Не съм навлизал там, но знам, че секторът от рифове на север от Фалмут, купен от губернатора, се нарича Дяволската уста и съвсем не е място, което човек може да види по рекламите. Карибците го избягват и никой досега не се е похвалил с броя на жертвите и на лодките, разбили се в него.

— И?

— И ако приемем, че Чакала е казал на губернатора къде да се срещнат — очевидно на място, близко до Дяволската уста, как, по дяволите, е узнал Карлос за него?

— Двамата ти командоси не ти ли казаха?

— Какво имаш предвид? Изпратих ги веднага при Хенри, за да му дадат пълен отчет, докато ние тук се грижехме за теб. Нямаше никакво време да седим и да разговаряме и освен това смятах, че всяка секунда е ценна.

— Значи Хенри вече знае и може би е изпаднал в шок. За два дни изгуби две лодки за борба с наркотиците и може би само за едната ще му бъде платено. А все още не знае нищо за шефа си, уважаемия кралски губернатор, лакея на Чакала, който направи хората от Форин Офис на глупаци, като им пробута един незначителен човек за почитания герой на Франция. Тази нощ жиците между правителствената сграда и Уайтхол ще прегреят.

— Още една лодка за борба с наркотиците? Какво искаш да кажеш? Какво знаеше Хенри, какво са му казали моите хора?

— Преди минути ти попита откъде Чакала знае за рифовете покрай брега на Антигуа, наречени Дяволската уста.

— Така е, доктор Уеб, помня въпроса си. Откъде?

— Той е имал трети свой човек тук, това е, което твоите кралски командоси вече са казали на Хенри. Един русокос кучи син, който оглавява патрулите за борба с наркотиците в Монсера.

— Той? Рикман? Британският Ку Клус Клан? Рикман, за когото правилата не важат и който е истинска напаст за всекиго, дето се бои да му викне? Мили Боже, Хенри няма да повярва на това!

— Защо не? Ти току-що описа съвсем правдоподобно един ученик на Карлос.

— Може и така да е, но това е толкова неправдоподобно. Той е истински светец — сбирки сутрин за произнасяне на молитви преди работа, с които умоляваме Господ да му помогне в борбата със Сатаната, никакъв алкохол, никакви жени…

— Савонарола?

— От това, което помня от уроците по история, бих казал, че да.

— Тогава пък аз бих казал, че е абсолютно подходящ за Чакала. А Хенри ще повярва, когато водещият му кораб не се върне в Плимут и телата на екипажа изплуват на брега, или просто не се появят на молитвите.

— Така ли е избягал Карлос?

— Да. — Борн кимна и посочи кушетката пред него, от която го отделяше масичка за кафе със стъклен плот. — Седни, Джони. Трябва да поговорим.

— За това, което направихме.

— Не за това, което се случи, братко, а за това, което предстои.

— И какво предстои? — попита Сен Жак и седна на кушетката.

— Аз заминавам.

— Не! — извика Джони и скочи на крака, като че ли подхвърлен от електрически ток. — Не можеш!

— Трябва. Той знае имената ни, къде живеем — всичко.

— И къде отиваш?

— В Париж.

— По дяволите, не! Не можеш да постъпиш така с Мари! Нито с децата, за Бога! Няма да те пусна!

— Не можеш да ме спреш.

— Господи, Дейвид, изслушай ме! Ако във Вашингтон са прекалено стиснати или не им пука, вярвай, че в Отава хората са други. Сестра ми работеше за нашето правителство и то не захвърля хората си, защото не иска да си има главоболия или поради това, че ще му струва прекалено скъпо. Аз познавам доста хора като Скоти, като доктора и още други. Няколко думи от тях и в Калгари ще ти бъде подсигурена крепост. Никой няма да може да те докосне!

— И мислиш, че моето правителство не е готово да направи същото? Нека да ти кажа нещо, братко. Във Вашингтон има хора, които рискуват живота си заради Мари, децата и мен. Съвсем безкористно, без никакво възмездие за тях или правителството. Ако исках безопасен дом, където никой да не може да ни докосне, може би щях да намеря някое имение във Вирджиния с коне, прислуга и цял взвод въоръжени войници, които да ни пазят денонощно.

— Тогава отговорът е в това. Действай!

— И за какво, Джони? За да живеем в наш собствен затвор? За да не могат децата ни да посещават домовете на техни приятели и да ходят на училище, придружавани от охрана, ако въобще ходят, а не минат на самообучение? И никакви преспивания и боеве с възглавници, никакви съседи? Да се взираме с Мари един в друг, да поглеждаме през прозорците към светлината на прожекторите, да чуваме стъпките на охраната и да се ослушваме, щом някой от тях случайно се изкашля или кихне? Или да изтрещява изстрел, защото, да ме прости Господ, някое зайче е влязло в градината? Това няма да е живот, а агония. Със сестра ти не бихме могли да го понесем.

— Нито пък аз. Не и по начина, по който го описа. Но какво можеш да направиш в Париж?

— Мога да го намеря. Мога да го заловя.

— Но той има своя войска там.

— А аз имам Джейсън Борн — каза Дейвид Уеб.

— Не можеш да ме залъжеш с това!

— Знам, но все пак изглежда, че номерът минава… Направи ми тази услуга, Джони. Прикрий ме. Кажи на Мари, че се чувствам прекрасно, че не съм ранен и нямам следа към Чакала, която единствено старият Фонтен можеше да ми подсигури. Което всъщност е истина. Едно кафене в Аржантьой, наречено „Сърцето на войника“. Кажи й, че Алекс Конклин също ще пристигне в Париж и че разчитам на всякаква помощ от Вашингтон.

— Но това не е така, нали?

— Да. Затова Чакала ще разбере веднага. Той има уши на всички нива на Ке д’Орсе. Единственият начин е да действам соло.

— Не мислиш ли, че тя ще разбере?

— Ще подозира, но не може да бъде сигурна. Ще накарам Алекс да й се обади и да потвърди пред нея, че поддържа връзка с цялата тайна тежка артилерия в Париж. Но най-напред ще й кажеш ти.

— Защо е тази лъжа?

— Не би трябвало да ме питаш, братко. Вече достатъчно е преживяла с мен.

— Добре. Ще й кажа, но тя няма да ми повярва. Винаги съм бил прозрачен за нея. Още когато бях дете, щом погледнеха тези огромни кафяви очи, много често ядосани, но не като тези на братята ни, не… Просто не мога да ти опиша — в тях нямаше отвращение, понеже хлапето е „порта“. Разбираш ли ме?

— Това се нарича загриженост. Тя винаги е била загрижена за теб — дори когато си бил „порта“.

— Да, Мари е страхотна.

— Дори нещо повече. Обади й се след няколко часа и ги върни тук. За тях това е най-безопасното място.

— А ти? Как ще стигнеш до Париж? Връзките с Антигуа и Мартиника са ужасни и понякога са изцяло резервирани няколко дни предварително.

— И без това не мога да ползвам тези полети. Трябва да пристигна тайно и под чуждо име. Един човек във Вашингтон ще измисли как. Трябва да го направи.

Александър Конклин изкуцука от малката кухня в апартамента на ЦРУ във Виена с лице и глава, от които капеше вода. В доброто старо време, преди дните, удавени в произведенията на спиртните фабрики, щом нещата почнеха да стават прекалено трудни, и то прекалено бързо, той напускаше спокойно кабинета си — където и да се намираше, и се отдаваше на един неизменен ритуал. Намираше най-добрия ресторант за бифтеци, поръчваше си две сухи мартинита и дебел къс недоизпечено месо с възможно най-мазните картофи от менюто. Съчетанието между усамотението, ограниченото количество алкохол, кървавото парче месо и най-вече — мазните картофи, му действаше толкова успокоително, че всички изтощителни, сложни противоречия, изпълнили трескавия му ден, се избистряха и разумът му вземаше връх. Връщаше се в кабинета си, независимо дали той беше в приятен апартамент на Бегрейвия Скуеър в Лондон или в някой бардак в Катманду, с множество решения в главата. Веднъж бе споменал за това гастрономическо явление на Mo Панов, който бе изкоментирал кратко: „Ако не загинеш заради лудата си глава, то това ще стане заради стомаха ти.“

Но сега, поради посталкохолния вакуум и различни други пречки, като високия холестерин и тъпите малки триглицериди, каквото и да представляваха те, трябваше да търси друг изход. И той дойде съвсем случайно. Една сутрин по време на разпитите на иранските контри, които за него се бяха превърнали в най-забавното предаване, телевизорът му угасна. Включи вбесен портативното радио, което не бе ползвал от месеци, а може би и от години — телевизорът имаше вградена радиокомпонента, също повредена по това време. Но батериите на радиото отдавна бяха изтекли и образували бял налеп. Отиде до кухненския телефон, като знаеше, че телевизионният техник, комуто бе направил няколко услуги, щеше да дотърчи веднага, щом му позвъни. За жалост, обаждането му само отприщи една изпълнена с неприязън реч, произнесена от съпругата на техника, която се разкрещя, че съпругът й, „чукачът на клиентки“, е избягал с някаква „похотлива богата черна кучка от Ембаси Роу!“ (Заир, както се установи после по документи от Пуерта Валярта.) Конклин се втурна в кухнята, усещайки как апоплексията му се усилва. Отиде до мивката, тъй като на перваза на прозореца над нея стояха хапчетата му за регулиране на кръвното налягане, и пусна студената вода. От крана изригна към тавана мощна струя, която обля цялата му глава. По дяволите! Шокът го поуспокои и той си спомни, че кабелната телевизия щеше да препредаде тази вечер целите разпити. Повика съвсем щастлив водопроводчика, излезе и си купи нов телевизор.

И от тази заран винаги, когато собственият му бяс или светът го побъркваха, той навеждаше глава в кухненската мивка и я подлагаше на студената вода. Така беше направил и тази сутрин. Тази проклета, шибана сутрин!

Десоул! Убит при злополука на безлюден селски път в Мериленд в четири и половина същата сутрин. Какво, по дяволите, беше правил Стивън Десоул, човек, в чиято шофьорска книжка е посочено ясно, че страда от кокоша слепота, на някакъв черен път извън Анаполис в четири и половина сутринта? И след това в шест часа се обади Чарли Касет — един разярен Чарли Касет, който обикновено бе доста хладнокръвен, и му каза, че ще пипне главнокомандващия на НАТО и ще му поиска обяснение за секретната факс-линия между него и мъртвия началник на тайните отчети, който не беше жертва на злополука, а на убийство! Освен това ще е най-добре един полеви офицер в оставка, наречен Конклин, да му каже всичко, което знае за Десоул и Брюксел, и за цялата тази история, иначе така нареченият полеви агент в оставка и неговият неуловим приятел Джейсън Борн да не разчитат повече на нищо. И тогава, като връх на всичко, позвъни Айвън Джакс. Черният лекар от Ямайка каза, че иска да върне тялото на Норман Суейн там, където е било намерено, защото не желаел да се забърка в нов провал в Управлението. „Но не става въпрос за Управлението“ — извика наум Конклин. Не можеше да обясни на Айвън Джакс истинската причина, поради която бе потърсил помощта му. „Медуза“. И Айвън Джакс не можеше просто така да върне тялото в Манасас, тъй като по нареждане на федералните власти, а всъщност — по нареждане на един полеви агент в оставка, използващ съответните кодове, на което нямаше право, полицията бе запечатала имението на генерал Норман Суейн без всякакви обяснения.

— Какво да правя с тялото? — изрева Джакс.

— Дръж го на студено, предполагам, че така би желал Кактус.

— Кактус? Бях с него цяла нощ в болницата. Ще се оправи, но не знае какво, по дяволите, става, нито пък аз.

— Ние, хората от тайните служби, не винаги можем да обясняваме всичко — каза Алекс и се намръщи, докато изговаряше тези глупави думи. — Ще ти се обадя.

И така — той бе отишъл в кухнята и бе поставил главата си под течащата студена вода. Какво ли още имаше да се случи? И, естествено, телефонът иззвъня.

— Печени киселици — рече Конклин със слушалка на ухото.

— Изведи ме оттук — каза Джейсън Борн. В гласа му нямаше и следа от Дейвид Уеб. — Трябва да отида в Париж!

— Какво се е случило?

— Той избяга, ето какво стана, и аз трябва да пристигна в Париж нелегално — никакви имиграционни власти, никакви митници. Оплел ги е всичките и не мога да му позволя да ме проследи… Алекс, слушаш ли ме?

— Десоул беше убит миналата нощ, убит при злополука, която не е била никаква злополука, около четири часа сутринта. „Медуза“ засяга обръча.

— Не ми пука въобще за „Медуза“! За мен това е история и ние направихме ненужен удар. Искам Чакала и имам откъде да започна. Мога да го намеря, да го хвана!

— И ме оставяш с „Медуза“…

— Ти каза, че искаш да стигнеш по-високо и че ми даваш само четиридесет и осем часа, докато го направиш. Придвижи часовника напред. Времето изтече, така че иди още по-високо, само ме измъкни оттук и ме хвърли в Париж.

— Ще искат да разговарят с теб. — Кои?

— Питър Холанд, Касет или някой друг… Министърът на правосъдието, Господи, самият президент.

— За какво?

— Ти, а не аз, разговаря надълго и нашироко с Армбрустър, със съпругата на Суейн и с онзи сержант, Фланаган. Аз само използвах няколко кодови думи, които отприщиха Армбрустър и посланик Аткинсън в Лондон, но те не казаха нищо съществено. А ти получи пълна представа за картината. Затова трябва да говорят с теб.

— И да зарежа Чакала?

— Само за ден, най-много за два.

— По дяволите, не мога да се съглася. Защото няма да стане така и ти го знаеш! Веднъж завърнал се, аз се превръщам в тяхна материална собственост, разкарвана от един закрит разпит на друг. А ако откажа да им сътруднича, ще бъда арестуван. Невъзможно е, Алекс. Имам собствена последователност на приоритетите и начело на нея е Париж!

— Чуй ме — каза Конклин. — Има неща, които мога да контролирам, и други, които не мога. Нуждаехме се от помощта на Чарли Касет и той ни я осигури. Но Чарли не е човек, комуто можеш да се довериш. Той знае, че смъртта на Десоул не е злополука — човек с кокоша слепота не предприема петчасово пътуване в четири часа сутринта, и освен това знае, че на нас ни е известно много повече относно Десоул и Брюксел от това, което му казваме. Ако искаме да разчитаме на помощта на Управлението, а тя ни е необходима, за да можем да те качим на някой военен или дипломатически полет за Франция и един Господ знае какво още, докато си там, не мога да пренебрегна Касет. Ще ни настъпи и според разбиранията си ще бъде прав.

Борн мълчеше. Чуваше се само дъхът му.

— Разбирам положението. Кажи на Касет, че ако ни осигури всичко, за което помолим отсега нататък, ще му дадем… не, аз ще му дам достатъчно информация за Министерството на правосъдието — искам ти да останеш колкото може по-чист. Така то ще може да тръгне след някоя от най-големите риби в правителството, като предположим, че правосъдието не е част от Горгона… Ако искаш, добави, че ще включа местонахождението на едно гробище, което може да се окаже поучително.

Беше ред на Конклин да запази мълчание за малко.

— Може да поиска повече от това, като се имат предвид сегашните ти действия.

— О?… Разбирам. За всеки случай, ако стане така, че загубя. Добре, можеш да му кажеш също, че щом пристигна в Париж, ще наема стенограф и ще издиктувам всичко, което знам, всичко, което съм научил и ще го изпратя на теб. Вярвам, че Свети Алекс ще им го предаде. Може би по една-две страници, за да запазим отзивчивостта им.

— Ще се оправя с това… А сега да поговорим за Париж. Доколкото си спомням, Монсера е близо до Доминика и Мартиника, нали?

— Разстоянието и до двете се взема за по-малко от час, а Джони познава всеки пилот на големия остров.

— Мартиника е френска и може би трябва да опитаме оттам. Познавам хора от Втори отдел. Тръгвайте и ми се обади от терминала на летището. Дотогава ще съм уредил всичко.

— Добре… Още едно нещо, Алекс, последно. Мари. Тя ще се върне с децата днес следобед. Обади й се и й кажи, че мога да разчитам на цялата ни тежка артилерия в Париж.

— Ах, ти!

— Направи го!

— Разбира се, че ще го направя. Ако оцелея до края на деня, довечера ще бъда на вечеря y Mo Панов. Ужасен готвач е, но се смята за еврейската Джулия Чайлд[14]. Иска ми се да го осведомя за всичко, което стана. Ако не го направя, ще бъде бесен.

— Разбира се. Без него и двамата сега щяхме да сме в звуконепроницаеми килии и да дъвчем каишите, с които щяхме да сме вързани.

— Ще се чуем по-късно. Късмет.

На следващия ден в десет часа и двадесет и пет минути сутринта вашингтонско време Морис Панов, придружен от охраната си, излезе от болницата „Уолтър Рийд“ след един психиатричен сеанс с армейски лейтенант от запаса, страдащ от последиците на едно учение, проведено в Джорджия, отнело преди осем седмици живота на двадесетина новобранци, намиращи се под негово командване. Mo не можеше да направи кой знае колко. Човекът се бе престарал във военен стил и трябваше да живее със съзнанието за вината си. Фактът, че бе финансово облагодетелстван чернокож и възпитаник на Уест Пойнт, не му помагаше. Повечето от загиналите новобранци са били също чернокожи и освен това не са били от заможни семейства.

Като прехвърляше наум какви възможности има в случая на този пациент, Панов погледна човека, който го охраняваше, и изведнъж се сепна:

— Вие сте нов, нали? Мислех, че познавам всички ви.

— Да, сър. Често ни прехвърлят със съвсем кратко предизвестие и така ни държат постоянно изправени на нокти.

— Очакването, основаващо се на навика, може да притъпи вниманието на всеки. — Психиатърът продължи през тротоара, край който обикновено го очакваше бронираната му кола. Беше друга машина.

— Това не е моята кола — каза той озадачен.

— Влизай вътре — нареди му охраната и вежливо отвори вратата.

— Какво?

От колата се протегнаха чифт ръце, сграбчиха го и някакъв неуниформен мъж го дръпна на задната седалка. Човекът, който го охраняваше, го последва и Mo се оказа притиснат между двамата. Този, който беше вътре, дръпна крепоненото сако и го свали от рамото му. Вдигна късия ръкав на лятната му риза и заби в ръката му иглата на спринцовка.

— Лека нощ, докторе — каза войникът с отличителни знаци на медицинския корпус върху реверите на униформата си. — Обади се в Ню Йорк — допълни той.

19

Самолетът на Ер Франс от Мартиника кръжеше на летище „Орли“ в ранната лека вечерна мъгла над Париж. Бе закъснял с пет часа и двадесет и две минути поради ужасното лошо време над Карибско море. Когато пилотът подходи за последен път, командирът на полета потвърди с кулата разрешението за кацане и изпрати на френски последното съобщение до една стая, забранена за посещение.

— Втори отдел, специален товар. Моля, инструктирайте заинтересованото лице да отиде на определеното местоназначение. Благодаря. Край.

— Инструкциите са приети и предадени — бе краткият отговор. — Край.

Въпросният специален товар седеше на лявата седалка зад преградата в отделението за първа класа на самолета. Мястото зад него беше свободно по съвместна заповед на Втори отдел и Вашингтон. Борн бе нетърпелив и неспокоен. Не можеше да заспи поради стягащата го превръзка около врата и размишляваше за събитията от последните деветнадесет часа. Меко казано, нещата се бяха уредили толкова гладко, колкото бе очаквал Конклин. Втори отдел бе упорствал повече от шест часа, запълнени с трескави телефонни разговори между Вашингтон, Париж и накрая Виена, Вирджиния. Препятствието, което бе направо непреодолимо, се състоеше в това, че ЦРУ не можеше да назове тайната операция по отношение на частта й, свързана с Джейсън Борн. Единствен Александър Конклин можеше да даде името, а той отказваше да го направи, тъй като знаеше, че пипалата на Чакала в Париж са стигнали почти навсякъде, вероятно с изключение само на Трезора. Накрая, като осъзнаваше, че сега в Париж е обедно време, Алекс направи почти отчаян няколко обикновени телефонни обаждания, по линии, които не бяха подсигурени срещу подслушване, като позвъни в няколко кафенета на Рю Гош и намери в едно от тях на Рю дьо Вожирар свой стар познат от Втори отдел.

— Помниш ли онова тинаму и един американец, малко по-млад, който направи нещата по-прости за теб?

— А, тинамуто, птичката със скрити крила и страхотни крака! Бяха такива хубави времена, а ние бяхме доста по-млади. И ако това е американецът, който бе въздигнат в светец, не бих могъл да го забравя никога.

— Поне сега не ме забравяй. Имам нужда от теб.

— Ти ли си, Александър?

— Да, и имам проблем с Втори отдел.

— Смятай го за решен.

Така и стана, но проблемът с лошото време не можеше да се оправи. Бурята, опустошила преди две нощи централните острови Лейуърд, беше само прелюдия към поройните дъждове и силните ветрове, извили се от Гренадийнс, последвани от втора буря. Островите навлизаха в сезона на ураганите, така че времето съвсем не бе нещо изненадващо, а само задържащ фактор. Накрая, когато почти бяха готови да получат разрешение за излитане, откриха, че има повреда във външния десен двигател. Никой не каза нищо, докато търсеха, намериха и отстраниха проблема. Но това отне още три часа.

— Мосю Симон? — каза възпълен, добре облечен французин — възрастен човек с късо подстригана бяла брада, покрила само брадичката, ката произнесе името Сиймон.

— Точно така — отвърна Борн и стисна ръката, протегната му в тесния, безлюден коридор някъде на летище Орли.

— Аз съм Бернардин, Франсоа Бернардин. Стар колега на общия ни приятел Александър Светеца.

— Алекс ми спомена за вас — рече Джейсън, усмихнат неуверено. — Естествено, без никакви имена, но ми каза, че може да упоменете неговата святост. Това беше начинът, за да разбера, че сте бил… негов колега.

— Как е той? Разбира се, чуваме разни истории. — Бернардин сви рамене. — Банални приказки, случайни и раздути. Ранен в безсмислената война във Виетнам, алкохол, уволнение, разжалване, върнат обратно в Управлението като герой — толкова много противоречиви неща.

— Повечето са истина и той не се страхува да я признае. Сега е инвалид, вече не пие и беше герой. Знам това със сигурност.

— Разбирам. Има и още истории, слухове, но кой ли им вярва? Полети на фантазията из Бейджинг, Хонконг, като някои от тях са свързани с човека на име Джейсън Борн.

— Чувал съм ги.

— Да, разбира се… А сега по същество. Нашият светец каза, че имате нужда от квартира, дрехи, закупени en scene[15], френски до последния детайл.

— Един малък, но разнообразен комплект — съгласи се Джейсън. — Знам къде да отида, какво да купя и имам достатъчно пари.

— Тогава остава въпросът с квартирата. Може би някой хотел? „Ла Тремоал“? „Жорж Пети“? „Плаца Атене“?

— По-малък, значително по-малък и доста по-евтин. Ще имам нужда от кола, регистрирана на чуждо име, за предпочитане на човек, който е сляпа връзка.

— Което означава, че ще е най-добре да не е сред живите. Това е уредено. Колата се намира в един подземен гараж на „Капуцините“ близо до Плас Вандом. — Бернардин бръкна в джоба си, извади връзка ключове и ги подаде на Джейсън. — Едно старо пежо в сектор Е. В Париж има хиляди като него.

— Алекс каза ли ви, че съм в дълбока нелегалност.

— Нямаше нужда. Предполагам, че нашият светец си е изтъркал подметките по гробищата в търсене на полезни имена, когато е работил тук. Но трябваше да ви кажа — продължи Бернардин, като се смееше, — че веднъж избра име, допускам от някой надгробен паметник, което направи онези от Сюрте fou… луди! Оказа се псевдонимът на един жесток убиец, когото властите издирваха от месеци!

— Наистина е смешно — съгласи се Борн и се разсмя.

— Да, много. По-късно ми каза, че го е изнамерил в Рамбуйе, в едно гробище в покрайнините му.

От лицето на Джейсън изчезна всякаква следа от усмивка. Той се вгледа в приятеля на Алекс от Втори отдел.

— Вие знаете кой съм, нали? — попита меко Борн.

— Да — отвърна Бернардин. — Не ми беше особено трудно да събера отделните фрагменти. Не и при слуховете и мълвите, които достигат тук от Далечния изток. Все пак, вие сте се проявили именно в Париж и оттук сте успели да се наложите в Европа, господин Борн.

— Знае ли още някой?

— Боже мой, не! Нито ще узнае. Ето служебния ми адрес — работя само като консултант, нали разбирате, а на гърба съм написал домашния си телефон. Той е специален, всъщност — уникален. Обадете ми се. От каквото и да имате нужда, ще ви бъде подсигурено. Не забравяйте, че съм единственият ви приятел в Париж. Никой друг не знае, че сте тук.

— Можете ли да ме изведете оттук и да ме откарате в града? Ще намеря хотел и ще поддържам връзка с вас.

— Преди да ме потърсите, обадете се на Алекс.

— Какво?

— Алекс иска да му се обадите. Нещо е станало.

— Къде има телефон?

— Не сега. В два часа вашингтонско време. Имате повече от час. Няма да се прибере преди десет.

— Каза ли за какво става дума?

— Мисля, че се опитва да разбере. Много е разстроен.

Стаята в „Пон Роял“ на Рю Монталамбер беше малка и в един уединен ъгъл на хотела. За да стигне до нея, трябваше да вземе бавния, шумен асансьор до последния етаж и да мине през два тесни, пресичащи се коридора. Всичко това допадаше на Борн. Напомняше му за пещера в планината — отдалечена и безопасна.

За да убие минутите, докато станеше време да се обади на Алекс, той се разходи по близкия булевард Сен Жермен и направи необходимите покупки. Към различните тоалетни принадлежности се присъединиха няколко дрехи. Обикновените доче-ни панталони изискваха летни ризи и леко яке; тъмни чорапи — маратонки — които да бъдат тътрени и омърляни. За щастие нямаше нужда да увещава стария Бернардин да му подсигури оръжие. Докато пътуваха от Орли към Париж, французинът отвори мълчаливо жабката на колата, извади запечатана кафява кутия и я подаде на Джейсън. Вътре имаше автоматичен пистолет и две кутии патрони. Под тях лежаха тридесет хиляди франка, грижливо сгънати, с различни деноминации, равняващи се приблизително на пет хиляди долара. Американски.

— Утре ще уредя начин да разполагате със средства винаги, когато стане необходимо. Разбира се, в определен лимит.

— Никакви лимити — бе възразил Борн. — Ще накарам Конклин да ви преведе сто хиляди и, ако се наложи, още сто хиляди. Само трябва да му кажете къде.

— От фонд „Непредвидени разходи“?

— Не. Мои средства. Благодаря за пистолета.

Той тръгна обратно към Монталамбер и хотела с пазарски торби в двете си ръце. След няколко минути във Вашингтон щеше да бъде два следобед или осем вечерта в Париж. Докато вървеше бързо по улицата, се стараеше да не мисли какви ли новини има Алекс — направо невъзможно за него. Щеше да полудее, ако се беше случило нещо с Мари и децата! И все пак — какво би могло да стане? Вече трябваше да са отново на остров Транкуилити и за тях нямаше по-безопасно място. Нямаше! Бе сигурен в това. Когато влезе в асансьора и прехвърли торбите в дясната си ръка, за да натисне бутона за своя етаж, усети пробождане във врата. Изохка — вероятно бе направил прекалено рязко движение и беше опънал шевовете. Не почувства да потича кръв; този път беше само предупреждение. Втурна се по двата тесни коридора към стаята си, отключи вратата, хвърли пазарските торби на леглото и с три крачки се озова при бюрото с телефона. Конклин бе удържал на думата си. Телефонът във Виена, Вирджиния, бе вдигнат при първото иззвъняване.

— Алекс, аз съм. Какво се е случило? Мари?…

— Не — прекъсна го рязко Конклин. — Говорих с нея по обед. Върнала се е с децата в хотела и е готова да ме убие. Не повярва на нито една дума от това, което й казах, и се каня да изтрия лентата. Не съм чувал такъв език, откакто бяхме в делтата на Меконг.

— Разстроена е…

— Аз също — прекъсна го Алекс, без да обърне внимание на думите на Борн. — Mo изчезна.

— Какво?

— Това, което чу. Панов го няма, изчезнал е.

— Боже мой, как? Та той е охраняван всяка минута!

— Опитваме се да изясним нещата. Затова ме нямаше — бях в болницата.

— Болницата?

— Бил е на психиатричен сеанс с един военен тази сутрин и после не се е върнал в командата си. Изчакали около двадесет минути и след това тръгнали да търсят него и охраната му, защото е имал стриктно определено разписание. Казали им, че си бил тръгнал.

— Но това е безумие!

— И става още по-безумно и страшно. Старшата сестра на етажа каза, че някакъв военен лекар хирург отишъл до бюрото й, показал й удостоверение за самоличност и й поръчал веднага да предаде на доктор Панов, че има промяна в маршрута, по който трябва да мине, и че трябвало да използва изхода в източното крило, тъй като се очаквал протестен поход по улицата откъм главния вход. Източното крило има коридор към психиатричното отделение, различен от този към главното фоайе, но въпреки това хирургът използвал главния вход.

— Върнал се е повторно?

— Минал по коридора точно покрай нашия човек от охраната.

— И очевидно е излязъл по същия път, заобиколил е и е влязъл през източното крило. Нищо необичайно. Лекар с разрешително за отделение с ограничен достъп влиза и излиза и докато е вътре, дава фалшиви инструкции… Но, за Бога, Алекс, кой стои зад това? Карлос се е върнал тук, в Париж. Намери това, което търсеше във Вашингтон — мен, нас. Не се е нуждаел от нищо повече!

— Десоул — каза тихо Конклин. — Десоул знаеше за мен и Mo Панов. Заплаших Управлението от името на двама ни, а Десоул беше в заседателната зала.

— Не те разбирам. За какво говориш? — Десоул, Брюксел… „Медуза“.

— Е, добре, загрявам бавно.

— Не става въпрос за него, Дейвид, а за тях. Десоул беше премахнат. Това е „Медуза“.

— Да вървят по дяволите. Те не ме интересуват!

— Но ти ги интересуваш. Ти пропука черупката им. И сега искат теб.

— Въобще не ме е грижа. Казах ти вчера — за мен съществува един приоритет и той е Париж, Аржантьой.

— Значи не съм бил достатъчно ясен — каза Алекс. Гласът му едва се чуваше и беше съвсем разстроен. — Снощи вечерях y Mo. Казах му всичко. За Транкуилити, за полета до Париж, Бернардин… Всичко!

Един бивш съдия от първи съдебен окръг, живеещ понастоящем в Бостън, Масачузетс, САЩ, стоеше сред малката група опечалени на равния участък на най-високия хълм на остров Транкуилити. Гробището бе последно място за отдих, както официално бе обяснил на властите в Монсера. Брендън Патрик Пиер Префонтен наблюдаваше как двата разкошни ковчега, осигурени от щедрия собственик на Транкуилити Ин, бяха спуснати под съпровода на съвършено неразбираемите благословии на местния свещеник, който мънкаше, докато напяваше молитвите на своя език. Жан Пиер Фонтен и неговата съпруга почиваха в мир.

Все пак, въпреки варварския обичай, Брендън — почти алохолизиралият се уличен адвокат от Харвард Скуеър, бе установил нещо важно. Нещо, което не беше свързано със собственото му оцеляване и което само по себе си беше забележително. Рандълф Гейтс, лорд Рандълф Гейтс, Ранди-Данди, Похотливото Конте на елита, бе всъщност мерзавец, канал на смъртта в Карибския район. И постепенно във все по-ясния мозък на Префонтен се оформяха очертанията на цялата схема. Все по-ясен, тъй като внезапно бе решил да прибави към другите човешки мъчения още едно и да се постарае да мине без обичайните четири залпа водка сутрин на ставане. Гейтс бе осигурил особено важна информация, която бе довела на остров Транкуилити потенциалните убийци на Уеб и семейството му. Защо?… В основата си от правна гледна точка това не бе най-съществено. Но фактът, че той бе издал местонахождението им на убийците, като предварително бе наясно, че те са убийци, имаше съществено значение. Това беше съучастие в убийство, в убийството на няколко души. Топките на Похотливото конте бяха в менгеме и щом челюстите му се затвореха, той щеше — трябваше да разкрие информация, която щеше да помогне на семейство Уеб, особено на невероятната жена с кестеняви коси, с която желаеше всемогъщият Бог да го бе запознал преди петдесет години.

Префонтен се връщаше в Бостън на другия ден сутринта, но бе попитал Джон Сен Жак дали може някой ден да дойде отново тук. Може би без предварително платена резервация.

— Господин съдия, моят дом е и ваш — беше отговорът.

— Вероятно дори ще успея да заслужа тази любезност.

Албърт Армбрустър, председател на Федералната търговска камара, слезе от лимузината си и застана на тротоара пред стръмните стъпала на къщата си в Джорджтаун.

— Провери утре сутринта в офиса — каза той на шофьора, придържайки задната врата. — Както знаеш, аз съм болен човек.

— Да, сър. — Човекът затвори вратата. — Да ви помогна ли, сър?

— Не, по дяволите. Изчезвай оттук.

— Да, сър.

Правителственият шофьор влезе в колата. Внезапното ръмжене на мотора, с което пое по улицата, не бе много любезен начин на тръгване.

Армбрустър изкачи каменните стъпала. Стомахът му и гръдният му кош се повдигаха при всяко пристъпване. Щом видя силуета на съпругата си зад стъклената врата на входа във викториански стил, той започна да ругае приглушено.

— Проклета идиотка — каза Армбрустър, след като изкачи последното стъпало и стисна парапета, преди да застане лице в лице с неприятеля си от тридесет години.

Отнякъде наблизо в тъмнината се чу пукот. Албърт Армбрустър вдигна ръце с извити китки, като че ли се опитваше да определи какво точно бе станало с тялото му. Но беше късно. Председателят на Федералната търговска комисия рухна назад върху каменните стъпала и падна на тротоара с разперени крака и ръце.

Борн се преоблече във френските дочени панталони, надяна тъмна риза с къс ръкав и памучно яке, сложи в джобовете си парите, оръжието и всичките си удостоверения за самоличност — истински и фалшиви, и излезе. Но преди това сложи няколко възглавници върху леглото под завивките и метна дрехите, с които бе пътувал, върху стола на видно място. Мина нехайно покрай богато украсената рецепция и щом излезе на Монталамбер, изтича до най-близката телефонна кабина. Пусна монета и избра домашния номер на Бернардин.

— Обажда се Симон — каза той.

— Така и помислих — отвърна французинът. — Надявах се да е така. Току-що разговарях с Алекс и поисках от него да не ми казва къде се намирате. Човек не може да издаде това, което не знае. Все пак, ако бях на ваше място, щях да отида в друг хотел, поне за тази нощ. Може да са ви забелязали на летището.

— А вие?

— Възнамерявам да бъда canard.

— Птица?

— И то мътеща. Втори отдел наблюдава апартамента ми. Може и да имам посетител; ще бъде подходящо, n’est-ce pas?

— Нали не сте казали в службата си за…

— За вас — прекъсна го Бернардин. — Как бих могъл, мосю, след като не ви познавам? Моят загрижен отдел смята, че съм имал разговор с мой стар противник, известен като психопат, и че той ме е заплашил. Всъщност отдавна съм го преместил в Маритаймс, но не съм приключил случая…

— Трябва ли да ми разказвате всичко това по телефона?

— Мислех, че съм ви споменал, че апаратът е уникален.

— Така е.

— Достатъчно е да ви кажа, че не може да бъде записан. Имате нужда от почивка, мосю. Без нея не сте полезен никому и най-вече на себе си. Намерете легло. За жалост, не мога да ви помогна в това.

— Почивката е оръжие — каза Джейсън, повтаряйки една фраза, за която вярваше, че е жизненоважна истина. Жизненоважна за оцеляването му в един свят, който ненавиждаше.

— Моля?

— Нищо. Ще намеря легло и ще ви се обадя утре сутринта.

— До утре тогава. Bonne chance, mon ami! И за двама ни.

Борн намери стая в „Авьонир“ — един евтин хотел на Рю Гей-Люсак. Зарегистрира се под фалшиво, бързо забравящо се име, изкачи стъпалата до стаята си, свали дрехите и се строполи на леглото. Докосна превръзката около врата си, въпреки че тя не му пречеше особено. Стягащото й присъствие изчезна с настъпването на съня.

Събуди се бавно и внимателно. До прозореца му стигаше шумът от движението по улицата долу. От време на време сред изригванията на гневни мотори се дочуваха клаксони, като грачене на гарвани — в един момент бяха досадно натрапчиви, в следващия млъкваха. Беше обикновена сутрин по тесните улици на Париж. Джейсън спусна крака от неудобното легло и погледна часовника, смаян от това, което видя. За момент се зачуди дали го е нагласил по парижко време. Десет часът и седем минути сутринта — парижко време. Бе спал единадесет часа — факт, потвърден от присвиването, което усещаше в стомаха си. Сега изтощението бе заместено с остър глад.

Но храната трябваше да почака. Извади портфейла от панталоните си, взе визитната картичка на Бернардин и се върна при леглото, за да се обади по телефона.

— Опасявам се, че le canard нямаше посетители — каза ветеранът от Второ. — Нито дори следа от ловец, което, предполагам, е чудесна новина за вас.

— Не е, докато не намерим Панов, ако го намерим. Копелета такива!

— Да, за жалост, това е неизбежно. Той е най-ужасната част от работата ни.

— По дяволите, не мога да си позволя да изгубя човек като Mo, като просто заявя: Това е неизбежно.

— Не го искам от вас. Само отбелязвам, че такава е действителността. Вашите чувства имат значение за вас, но те не променят реалността. Не исках да ви нараня.

— А аз не исках да се заяждам с вас. Извинявам се. Просто този човек е една необикновена личност.

— Разбирам… Какви са плановете ви? Нуждаете ли се от нещо?

— Още не знам — отвърна Борн. — Ще взема колата от Капуцините и след около час ще знам повече. Вкъщи ли ще бъдете или във Втори отдел?

— Докато не ви чуя отново, ще остана вкъщи край моя уникален телефон. При съществуващите обстоятелства предпочитам да не ми се обаждате в службата.

— Заявлението ви е изненадващо.

— Вече не познавам всички в отдела и на моята възраст предпазливостта е не само съществена част от смелостта, но и често я замества. Освен това, ако толкова скоро се изясни, че нямам нужда от охрана, може да тръгнат приказки, че съм стар и изкуфял. Ще се чуем по-късно, mon ami.

Джейсън остави слушалката и почувства изкушение да я вдигне отново и да избере „Пон Роял“. Но това беше Париж, градът на дискретността, в който хотелските служители не бяха склонни да дават информация по телефона и биха отказали да го направят за гости, които не познават. Облече се бързо, слезе долу да плати сметката и излезе на Рю Гей-Люсак. На ъгъла имаше стоянка за такси. Осем минути по-късно влезе във фоайето на „Пон Роял“ и отиде при портиера.

— Je m’appelle Monsieur Simon[16] — обърна ce Джейсън към човека и каза номера на стаята си. — Снощи срещнах една приятелка — продължи той на безупречен френски, — и останах при нея. Знаете ли дали някой ме е търсил, или е питал за мен? — Борн извади няколко едри банкноти, като очите му изразяваха, че е готов щедро да плати за дискретността. — Или пък да е описвал човек като мен — добави той меко.

— Merci bien, monsieur… Разбирам. Ще попитам и нощния пазач, но съм сигурен, че той щеше да ми остави бележка, ако някой ви беше потърсил.

— Защо сте толкова сигурен?

— Защото е оставил бележка да говоря с вас. Започнах да звъня в стаята ви от седем часа тази сутрин, веднага щом застъпих на смяна.

— Какво пише в бележката? — попита Джейсън и затаи дъх.

— Това, което трябва да ви предам: „Да потърси приятеля си оттатък Атлантика. Човекът звъня цяла нощ.“ Мога да гарантирам точността на това, мосю. От централата ми казаха, че последното обаждане е било преди по-малко от половин час.

— Преди тридесет минути? — каза Джейсън, като погледна внимателно портиера, после часовника си. — Там сега е пет сутринта… Казвате — цяла нощ?

Човекът кимна и Борн закрачи към асансьора.

— Алекс, за Бога, какво има? Казаха ми, че си звънял цяла…

— В хотела ли си? — прекъсна го Конклин.

— Да.

— Намери някой уличен телефон и ми се обади. Побързай. Отново в бавния, тромав асансьор. Изтърканото фоайе вече бе позапълнено с говорещи безспир парижани, като много от тях се бяха отправили към бара за предобедните си аперитиви. Отново горещата, слънчева лятна улица и претовареното движение, от което на човек му прилошаваше. Къде имаше телефон? Той закрачи бързо по тротоара към Сена — къде имаше телефон? Ето! От другата страна на Рю дю Бак се виждаше кабина с червен купол, облепена от всички страни с афиши.

Като лавираше между връхлитащите коли и малки камиони, карани от бесни шофьори, той изтича до другата страна на улицата и пое към кабината. Влезе бързо в нея, пусна монета и след няколко мига на мъчително чакане, през които обясни, че не се обажда в Австрия, телефонистката от международните линии прие кредитната му карта AT&T и го свърза с Виена, Вирджиния.

— Защо, по дяволите, не мога да говоря от хотела — попита Борн ядосано. — Миналата вечер ти се обадих оттам!

— Това беше миналата вечер, не днес.

— Някакви новини за Mo?

— Засега нищо, но те са допуснали грешка. Можем да научим нещо за военния лекар.

— Пречупете го!

— С удоволствие. Ще сваля изкуствения си крак и ще го налагам по физиономията, докато започне да се моли да ни помогне. Стига следата към него да е вярна.

— Но ти не си звънял заради това цяла нощ, нали.

— Да, вчера бях пет часа с Питър Холанд. След като разговаряхме по телефона, отидох да го видя и реакцията му беше точно такава, каквато би трябвало да бъде. Падна голям пазарлък с няколко силни словесни атаки.

— „Медуза“?

— Да. Настоява да се върнеш веднага. Ти си единственият, който има преки сведения. Това е заповед.

— Дрън-дрън! Той не може дори да настоява да направя нещо, камо ли пък да ми заповядва.

— Но може да те изолира и ти няма да бъдеш в състояние да направиш каквото и да било. Ако нещо ти потрябва спешно, просто няма как да го получиш. А възможностите на Бернардин са ограничени.

— Каза ли на Холанд, че записвам всичко, което знам, всяко заявление, направено пред мен, всеки отговор на всеки въпрос, зададен от мен?

— Така ли е наистина?

— Ще го направя.

— Питър няма да клъвне. Иска да те разпита и казва, че не можел да разпитва листове хартия. Знае в какво положение се намираш и през какво си преминал, но след седем часа миналата вечер затвори всички врати за теб.

— Защо?

— Армбрустър е смъртно ранен пред дома си. Казват, че е просто обир, което, разбира се, не е вярно.

— О, Господи!

— Има и още няколко неща, които трябва да знаеш. Първо, решихме да оповестим „самоубийството“ на Суейн.

— За Бога, защо?

— За да накараме този, който го е убил, да мисли, че е отървал въжето и, което е по-важно, за да видим кой ще се появи през следващите дни. Призовахме служебно адвоката на Суейн и той потвърди това, което ни бе казала съпругата му — оставил е цялото си имение на някаква фондация.

— Коя?

— Една, за която никога не си чувал, създадена на частни начала преди няколко години от близки заможни приятели на августейшия „богат“ генерал. Много трогателно. Името й е „Самотни войници и моряци“. Управителният съвет вече е на мястото.

— Хора от „Медуза“?

— Или техни заместници. Ще разберем.

— Алекс, кажи на Холанд, че не си могъл да ме намериш.

— Ти се шегуваш.

— Не, съвсем сериозно. Портиерът е мой човек и мога да се скрия. Дай на Холанд името на хотела и му кажи да се обади лично или да изпрати когото иска от посолството да провери. Портиерът ще се закълне, че съм се регистрирал вчера и оттогава не ме е виждал. Дори от централата ще го потвърдят. Издействай ми няколко дни, моля те.

— Въпреки това Холанд може да дръпне щепсела и вероятно ще го направи.

— Няма, ако смята, че ще се върна, щом ме намериш. Просто искам той да продължи да търси Mo и да не свързва името ми с Париж. За добро или за зло — никакъв Уеб, никакъв Симон, никакъв Борн!

— Ще опитам.

— Нещо друго? Имам доста неща за вършене.

— Да. Касет отлита за Брюксел утре сутринта. Ще разобличи Тигартън — не можем да си позволим да изгубим и него, но това няма да засегне теб.

— Добре.

По една странична улица в Андерлехт, намиращ се на четири километра от Брюксел, приближи военна лимузина със знаменца, носещи символите на генерал с четири звезди, и спря до бордюра пред кафенето, разположено на тротоара.

Генерал Джеймс Тигартън — главнокомандващ на НАТО, излезе внимателно от колата в яркото слънце на ранния следобед. Беше облечен с кител, украсен с пет реда ленти. Обърна се и предложи ръка на една поразително красива жена — майор от Женския армейски корпус, който се усмихна в знак на благодарност и слезе. Тигартън пусна галантно, с военна тежест ръката й и я подхвана за лакътя. Съпроводи я, докато пресякоха широкия тротоар в посока към няколкото маси с чадъри над тях, намиращи се зад преграда от сандъчета с цъфнали цветя и представляващи откритата част на кафенето. Стигнаха до входа с арка, богато украсена с розови пъпки, и влязоха вътре. Всички маси бяха заети, с изключение на една в далечния край на покрития тротоар. Бръмченето от разговорите по време на обяда беше подсилено от звънтенето на бутилките с вино, докосващи леко чашите, и тихото потракване на приборите, сведени над порцелановите чинии. Изведнъж децибелите от разговорите стихнаха и генералът, очевидно осъзнаващ, че присъствието му неизбежно е привлякло погледите към него и бе предизвикало приветливи помахвания и нерядко леки аплодисменти, започна да се усмихва мило и неопределено, но все пак на всички, докато водеше дамата си към празната маса, върху която на едно малко прегънато картонче пишеше Reserve.

Собственикът буквално долетя между масите с двама сервитьори по петите му, приличащи на разтревожени чапли, за да поздравят видния гост. След като главнокомандващият бе настанен, му бе донесена бутилка изстудено „Кортон-Шарлман“. Последва обсъждане на менюто. Едно малко белгийче — момче на пет или шест години, отиде срамежливо до масата и вдигна ръка до челото си. Усмихна се и поздрави генерала. Тигартън стана, изпъна се и също поздрави детето.

— Vous êtes un soldat distingué, mon camarade[17] — каза генералът, властният му глас отекна в кафенето, а лъчезарната му усмивка спечели тълпата, която откликна с оценяващи аплодисменти.

Детето се оттегли и посетителите продължиха да се хранят.

След един час, прекаран спокойно, Тигартън и дамата му бяха обезпокоени от шофьора на генерала — военен сержант на средна възраст, чието изражение издаваше безпокойство. Главнокомандващият на НАТО бе получил спешно съобщение по защитения от подслушване телефон в колата, а шофьорът се бе оказал достатъчно досетлив да го запише и да го повтори за сигурност. Предаде бележката на Тигартън.

Генералът се изправи и загорялото му лице пребледня. Огледа вече полупразното кафене с присвити, ядосани и изплашени очи. Бръкна в джоба си, извади сгънати банкноти, отброи няколко от големите и ги остави на масата.

— Хайде — каза той на жената майор. — Да вървим… А ти — обърна се Тигартън към шофьора си, — пали колата.

— Какво има? — попита компаньонката му.

— Лондон. Получих съобщение по телефона. Армбрустър и Десоул са мъртви.

— О, Боже мой! Но как?

— Това няма значение. Каквото и да кажат, знам, че ще е лъжа.

— Какво става?

— Не знам. Знам само, че трябва да се махнем оттук. Хайде! Генералът и неговата дама излязоха, пресякоха широкия тротоар и влязоха във военната кола. От двете страни на предния й капак липсваше по нещо. Сержантът бе свалил знаменцата в червено и златисто, обозначаващи високия ранг на пътуващите в нея — главнокомандващият на НАТО. Автомобилът пое рязко, измина не повече от петдесетина метра и тогава се случи.

Силна експлозия хвърли във въздуха военната кола и парчета стъкло и метал, късове човешка плът и петна от кръв изпълниха тясната улица в Андерлехт.

— Мосю! — извика вцепененият от ужас сервитьор, докато екипите от полицаи, пожарникари и работници по почистването продължаваха на пътя страшната си работа.

— Какво има? — попита го обърканият собственик на кафенето, все още потръпващ от грубия разпит, на който бе подложен от полицията и вече оредяващите тълпи на журналистите. — Разорен съм. Ще станем известни като Кафенето на смъртта.

— Мосю, вижте! — Сервитьорът посочи масата, на която бяха седели генералът и неговата дама.

— Но полицията вече разгледа подробно всичко — каза неутешимият собственик.

— Не мосю! Сега!

Върху стъклото, покриващо масата, с блестящо червено червило с главни букви бе надраскано… ДЖЕЙСЪН БОРН

20

Мари гледаше шокирана телевизора, по който вървяха новините от сателитната програма, излъчвана от Маями. Изведнъж изпищя — камерата се бе спряла на една маса, покрита със стъкло в някакъв град в Белгия, наречен Андерлехт, и на името, написано с червено върху нея.

— Джони!

Сен Жак се втурна през вратата на спалнята на апартамента, който бе построил за себе си на втория етаж на Транкуилити Ин.

— Господи, какво има?

По лицето на Мари се стичаха сълзи. Тя посочи ужасена телевизора. Говорителят на презокеанските новини четеше с монотонен глас, присъщ за сателитните предавания:

— …Като че ли се е завърнал жестокият кървав престъпник от миналото, за да тероризира цивилизованото общество. Известният убиец Джейсън Борн, отстъпващ на пазара на наемните убийци само на Карлос Чакала, пое отговорността за експлозията, отнела живота на Джеймс Тигартън и неговите придружители. От разузнавателните ведомства на Вашингтон и Лондон и от полицейските власти постъпиха противоречиви сведения. Вашингтон твърди, че наемният убиец, известен като Джейсън Борн, е бил открит и ликвидиран преди пет години в Хонконг при една съвместна англо-американска операция. Но говорителите на Форин Офис и британското разузнаване отрекоха, че знаят за такава операция и казват, че едно такова съвместно начинание е твърде невероятно. Същевременно други източници, като например щабът на Интерпол в Париж, заявяват, че в техния клон в Хонконг знаели за предполагаемата смърт на Джейсън Борн, но тъй като широко разпространените доклади и снимки били толкова общи и неразличими, те не повярвали особено на тази история. По-скоро предположили, както между другото било и съобщено, че Борн е изчезнал в Китайската народна република, за да изпълни един последен договор, оказал се фатален за него. Това, което сега е ясно, е, че в старинния град Андерлехт в Белгия генерал Джеймс Тигартън — главнокомандващ на НАТО, е бил ликвидиран и че някой, нарекъл себе си Джейсън Борн, е поел отговорността за убийството на този голям и известен войник… Сега ще ви покажем един стар портрет по описание от картотеката на Интерпол, изготвен по думите на хора, които претендират, че са виждали Борн отблизо. Запомнете, че това е портрет по описание, като отделните черти на лицето му са били събрани от множество други снимки, и че може би той няма особено значение, като се има предвид славата на убиеца относно способностите му да променя външния си вид.

Изведнъж екранът бе запълнен с лицето на мъж, малко неправилно и с неопределени черти.

— Това не е Дейвид — каза Джон Сен Жак.

— Но би могъл да бъде — каза сестра му.

— А сега другите новини. Страшната суша, обхванала голяма част от територията на Етиопия…

— Спри това проклето нещо! — изкрещя Мари, приведе се напред, стана от стола и пое към телефона, а брат й изключи телевизора. — Къде е номерът на Конклин? Записах го тук някъде на бюрото ти… Ето го, на бележника е. Свети Алекс ми дължи обяснение!

Избра номера бързо, но точно, седна в стола на Сен Жак и удари със стиснат юмрук. Сълзите продължаваха да се стичат по страните й. Сълзи на гняв и ярост.

— Аз съм, копеле такова!… Ти го уби! Ти го остави да замине, помогна му да замине и ти го уби!

— Не мога да разговарям сега с теб, Мари — каза спокойно Александър Конклин. — Говоря с Париж по другия телефон.

— Къде е той? Претърси Париж! Измъкни го!

— Вярвай ми, опитваме се да го намерим. Като че ли адът се е преместил тук! Англичаните искат главата на Питър Холанд за това, че се е осмелил само да намекне за някаква връзка с Далечния изток, а французите са готови всеки момент да се развикат за нещо, за което нямат представа, но имат подозрения, като например специалния товар на Втори отдел на самолет, пристигнал от Мартиника, който първоначално беше отказан да бъде превозен. Ще ти се обадя, заклевам ти се!

Връзката прекъсна и Мари затръшна слушалката.

— Заминавам за Париж, Джони — каза тя, като дишаше дълбоко и бършеше сълзите от лицето си.

— Какво?

— Чу ме. Кажи на госпожа Купър да дойде тук. Джейми я обича, я тя умее да се грижи за Алисън много по-добре от мен. Нищо чудно — отгледала е седем деца, всичките вече са големи и все още идват при нея всяка неделя.

— Ти си луда! Няма да те пусна!

— Не знам защо — каза Мари, като гледаше брат си смразяващо, — но предполагам, че си казал нещо подобно и на Дейвид, когато ти е заявил, че заминава за Париж.

— Да, така е!

— И след като не си могъл да спреш него, още по-малко ще успееш да спреш мен.

— Но защо?

— Защото познавам всяко място в Париж, което знае и той, всяка улица, всяко кафене, всяка алея — от Сакре Кьор до Монмартр. Той сигурно ще ги използва и аз ще го намеря, доста преди това да сторят Втори отдел и Сюрте.

Телефонът иззвъня и Мари го взе.

— Казах ти, че ще се обадя — чу се гласът на Алекс Конклин. — Бернардин има идея, която може и да сработи.

— Кой е Бернардин?

— Един мой стар колега от Втори отдел и добър приятел, който помага на Дейвид.

— Каква е идеята му?

— Дал е на Джейсън… Дейвид автомобил под наем. Знае номера и го е съобщил на всички полицейски патрули в Париж, за да известят, ако го видят. Но е наредил да не спират колата и да не безпокоят шофьора. Просто да го държат под око и да съобщават за всяка негова стъпка.

— И ти мислиш, че Дейвид… Джейсън няма да забележи? Има ужасна памет, по-лоша от тази на съпруга ми.

— Това е само една от възможностите, има и други.

— Като?

— Ами… той е длъжен да ми се обажда. Сигурен съм, че ще позвъни, щом чуе новините за Тигартън.

— Защо?

— Както ти казах — за да го измъкна!

— И смяташ, че ще се откаже от идеята за Карлос? Не се надявай, глупако. Имам по-добра идея. Заминавам за Париж.

— Не можеш!

— Не искам да слушам повече това, няма да те слушам. Ще ми помогнеш ли, или да се оправям сама?

— Във Франция не можах да си взема пощенска марка от автомат, а Холанд не успя да научи адреса на Айфеловата кула.

— Тогава поемам сама, което, честно казано, при създалите се обстоятелства, ме кара да се чувствам много по-безопасно.

— Но какво можеш да направиш ти, Мари?

— Нямам намерение да ти държа проповед, но смятам, че мога да отида на всички онези места, където сме били с него, когато се криехме. Той ще ги използва отново по някакъв начин. Трябва да го направи, защото, на вашия нормален жаргон, те са „сигурни“ и в налудничавото състояние, в което се намира, ще се върне там, тъй като знае, че са безопасни.

— Господ да те благослови, ти си прекрасна жена.

— Той ни е изоставил, Алекс. Бог не съществува.

Префонтен мина през терминала на бостънското летище „Лоуган“, излезе от него и вдигна ръка, за да повика такси. Но след като се огледа, я свали и застана на опашката. Всичко бе превърнато в кафенета, включително и летищата. Човек трябваше да се реди на опашка както за чиния долнокачествена яхния, така и за такси.

— Риц-Карлтън — каза съдията на шофьора.

— Никакъв багаж ли нямаш? — попита го мъжът. — Нищо друго, само малката чанта?

— Нямам — отвърна Префонтен. Не можа да се удържи и добави: — Имам пълен гардероб навсякъде, където отида.

— Ала-бала, а? — каза шофьорът.

— Имате ли резервация, сър? — попита служителят в смокинг на рецепцията в „Риц“.

— Надявам се, че един от сътрудниците ми я е направил. Името ми е Скофийлд, съдия Уйлям Скофийлд от Върховния съд. Не бих желал да си помисля, че „Риц“ е загубил резервацията ми, особено в наши дни, когато всеки плаче за защита на интересите на потребителите.

— Съдия Скофийлд? Сигурен съм, че е някъде тук, сър.

— Специално помолих за трети апартамент, сигурен съм, че го има в компютъра ви.

— Трети… е зает…

— Какво?

— Не, не, сбъркал съм, господин съдия. Те не са пристигнали… искам да кажа, че има грешка… настанени са в друг апартамент. — Служителят заблъска свирепо по звънеца. — Пиколо, пиколо!

— Няма нужда, младежо, пътувам без багаж. Само ми дайте ключа и ми покажете посоката.

— Да, сър!

— Надявам се, че сте се погрижили както обикновено да подсигурите няколко бутилки сносни питиета?

— Дори и да не е направено, ще ви бъдат донесени веднага, господин съдия. Имате ли предпочитания относно марката?

— Хубаво уиски, хубав бърбън и хубав коняк. Белият боклук е за мухльовците, нали?

— Да, сър, точно така!

Двадесет минути по-късно, след като си бе измил лицето и налял питие, Префонтен взе телефона и набра доктор Рандълф Гейтс.

— Домът на лорд Гейтс — каза жената от другия край на линията.

— О, хайде, Иди, бих познал гласа ти дори под водата, въпреки че са изминали почти тридесет години.

— Твоят също ми е познат, но просто не мога да се сетя.

— Опитай се да си спомниш един помощник на професора, който бе голям грубиян и непрекъснато тормозеше съпруга ти, макар че това не му правеше впечатление. И може би бе прав, тъй като аз свърших в затвора. Първият местен съдия, пратен в затвора, и то справедливо.

— Брендън? Мили Боже, това си ти! Никога не повярвах на всичко онова, което разправяха за теб.

— А трябва, защото е истина. Но сега искам да говоря веднага с лорд Гейтс. Там ли е?

— Предполагам, че да, въпреки че всъщност не съм сигурна. Той не разговаря много-много с мен. Ще то потърся по интеркома.

— Не му казвай, че съм аз, Едит. Предай му, че го търси някакъв човек на име Блакбърн от остров Монсера в Карибско море.

— Какво?

— Направи както ти казвам, скъпа Иди. Това е от негова полза, както и от твоя… И може би повече от твоя, ако трябва да бъда искрен.

— Почакай.

Последвалата тишина продължи като че ли безкрайно. Двете минути му се сториха като два часа, докато прозвуча режещият глас на Рандълф Гейтс.

— Кой се обажда? — прошепна прочутият адвокат.

— Успокой се, Ранди. Брендън е. Едит не ме позна, но аз не съм забравил гласа й. Късметлия си ти.

— Какво искаш? Какво е това за Монсера?

— Ами аз току-що идвам оттам…

— О, не!… — сега шепотът на Гейтс бе всъщност панически вик.

— О, да, и затова животът ти ще се промени. Знаеш ли, срещнах жената и двете деца, от които ти толкова се интересуваше, помниш ли ги? Ти предопредели те да бъдат убити, Дан-ди-Ранди, а това е ужасно. Толкова ужасно.

— Не знам за какво говориш! Никога не съм чувал нито за Монсера, нито за някаква жена с две деца. Ще отрека налудничавите ти голословни твърдения. Това са алкохолни фантазии на един осъждан углавен престъпник.

— Добре измислено, адвокат. Но не в това е проблемът. Той е в Париж.

— Париж?…

— Един мъж в Париж, някой, за когото смятах, че не е реална личност, но разбрах, че не е така. Не ми е съвсем ясно какво точно става, но в Монсера ми се случи нещо странно. Объркаха ме с теб.

— Какво, объркаха те… — тънкият треперлив глас на Гейтс едва се чуваше.

— Да. Странно, нали? Предполагам, че въпросният човек от Париж се е опитал да те намери тук, в Бостън, някой му е казал, че височайшата ти персона отсъства, и така е започнала бъркотията. Двама изключителни прависти, и двамата неясно свързани с една жена и двете й деца, и Париж е помислил, че аз съм ти.

— И какво стана?

— Успокой се, Ранди. В момента той по всяка вероятност смята, че съм мъртъв.

— Какво?

— Опита се да ме убие — по-точно да убие теб. Заради някакво прегрешение.

— О, Боже мой!

— И щом разбере, че си жив и добре си похапваш в Бостън, няма да позволи вторият опит да се провали.

— Господи!…

— Може би има някакъв изход, Ранди, и затова трябва да дойдеш при мен. Съвсем случайно съм отседнал в същия апартамент в „Риц“, в който беше ти, когато дойдох да те видя. Три-В. Чакам те да дойдеш до половин час и запомни — не съм особено търпелив с клиенти, които закъсняват, тъй като съм много зает човек. Между другото, таксата ми е двадесет хиляди долара на час, така че вземи пари със себе си, Ранди. Много пари. В брой.

„Готов съм“ — помисли Борн, като се изучаваше в огледалото, доволен от това, което видя. Бе прекарал последните три часа в подготовка за пътуването до Аржантьой, до един ресторант, наречен „Сърцето на войника“ — съобщителният център на „черната птица“ — Карлос Чакала. Хамелеона се бе облякъл подходящо за средата, в която се канеше да се потопи вече. Дрехите бяха прости, тялото и лицето му — още повече. За първото се бе наложило да направи едно пътешествие из магазините за стари дрехи и заложните къщи в Монмартр, където бе намерил овехтели панталони, още една риза от френската армия и също такава овехтяла малка бойна лента, която бе отличителен белег за ранен ветеран. Второто бе малко по-сложно и налагаше боядисване на косата, еднодневна брада и още една превръзка, този път около дясното му коляно, която бе толкова стегната, че не можеше да забрави за накуцването, бързо усвоено до съвършенство от него. Косата и веждите му бяха в червеникав цвят, който подхождаше на новата му среда — евтин хотел в Монпарнас, чиято рецепция налагаше възможно най-ограничен контакт с клиентелата.

Вратът му вече по-скоро го дразнеше, отколкото му пречеше. Или вече се приспособяваше към скованите ограничени движения, или процесът на оздравяване вършеше загадъчното си дело. И това ограничение в движенията му не беше в разрез със сегашния му вид. Всъщност, беше предимство. На един огорчен ранен ветеран, един отхвърлен син на Франция, би му било трудно да забрави двойната неподвижност на тялото си. Джейсън мушна автоматичния пистолет на Бернардин в джоба на панталона си, провери парите, ключовете на колата и калъфа на ловджийския нож, купен от магазин за спортни стоки и пристегнат с колан под ризата му, и закуцука към вратата на малката, отвратителна, потискаща стая. Следващата спирка бе при Капуцините и незабележимото пежо в подземния гараж. Беше готов.

Щом се озова на улицата, Джейсън разбра, че ще му се наложи да извърви пеш доста пресечки, докато намери стоянка за такси. Този превоз не бе характерен за тази част на Монпарнас… Както и вълнението, което забеляза около павилиона за вестници на втория ъгъл. Хората крещяха, много от тях размахваха ръце, стиснали вестници в юмруците си, а в гласовете им се долавяше гняв и ужас. Той забърза инстинктивно, приближи павилиона, хвърли монетите и сграбчи един вестник.

Дъхът му секна, щом се опита да потисне разтърсващите вълни, които се надигаха у него. Тигартън убит! Убиецът е Джейсън Борн! Джейсън Борн! Това беше лудост, безумие! Какво бе станало? Нима възкръсваха Хонконг и Макао? Нима загубваше остатъка от разсъдъка си? Дали сънуваше някакъв кошмар, толкова реален, като че ли бе навлязъл в измеренията му, и ужасът на този побъркан сън, фантазията на измислицата и импровизирания терор се бяха превърнали в реалност? Измъкна се от тълпата, пресече тротоара и се облегна на каменната стена на едно здание, като поемаше задъхано въздух. Сега вратът го болеше и Борн се опитваше отчаяно да се вкопчи в някаква разумна мисъл. Алекс! Телефон!

— Какво се е случило? — извика той в слушалката на Виена, Вирджиния.

— Ела на себе си и се успокой — каза Конклин с нисък, монотонен глас. — Слушай ме. Искам да знам точно къде си. Бернардин ще те вземе и ще те измъкне. Ще направи всичко необходимо и ще те качи на конкорда за Ню Йорк.

— Почакай… почакай!… Направил го е Чакала, нали?

— От това, което знаем, е ясно, че се касае за договор с някаква фракция от Бейрут, обявила свещена война. Твърдят, че убийството е тяхно. Личността на екзекутора няма значение. Това може да е истина, а може и да не е. Отначало не повярвах, не и след това, което стана с Десоул и Армбрустър. Но нещата май изглеждат правдоподобни. Тигартън вечно настояваше да бъдат изпратени сили на НАТО в Ливан и да бъде изравнен със земята всеки палестински анклав. Бил е заплашван и преди. Всичко се заключава в това, че за мен връзката с „Медуза“ е дяволско съвпадение. Но да отговоря на въпроса ти. Разбира се, че е бил Чакала.

— Значи той го е прехвърлил на мен, Карлос ми го е прехвърлил!

— Бих казал, че Чакала е изобретателно копеле. Ти тръгваш по следите му и той използва договор, с който ти връзва ръцете в Париж.

— Тогава ще преобърнем нещата!

— За какво, по дяволите, говориш? Ти трябва да изчезнеш.

— Невъзможно. Докато той смята, че бягам, че се крия и се изплъзвам, аз ще отида в гнездото му.

— Ти си се побъркал! Трябва да се махнеш, докато все още можем да те измъкнем!

— Не, оставам тук. Първо, Карлос смята, че ще го направя, за да го намеря, но, както ти каза, той разчита, че ме е блокирал. Мисли, че след като са минали толкова години, аз ще се паникьосам и ще предприема някои глупави стъпки — Бог ми е свидетел, че направих доста такива на Транкуилити. Толкова глупави, че неговата армия от старци ще успее да ме открие, като търси там, където трябва и като знае какво да търси. Господи, признавам, че го бива! Разтърси копелето, за да допусне грешка! Познавам го, Алекс. Познавам начина му на мислене, но аз ще го надхитря. Оставам и излизам от безопасната пещера.

— Пещера? Каква пещера?

— Образно казано, забрави го. Вече бях поел, преди да разбера новините за Тигартън. Всичко е наред.

— Съвсем не е наред! Ти си тиквеник! Изчезвай!

— Съжалявам, Свети Алекс, но точно тук е мястото, където искам да бъда. Тръгвам след Чакала.

— Е, добре. Може би все пак ще успея да те извадя от това място, за което така си се залепил. Говорих с Мари преди няколко часа. И знаеш ли какво, остаряващ неандерталецо? Тя отлита за Париж. За да те търси.

— Не може да го направи!

— И аз й го казах, но тя не бе в режим на приемане. Каза, че знае всички места, които двамата сте използвали, когато сте се криели преди тринадесет години, и че ти ще ги използваш отново.

— Така е, вече го направих няколко пъти. Но тя не трябва да идва!

— Кажи го на нея, не на мен.

— Какъв е телефонният номер в Транкуилити? Честно казано, страхувах се да й се обадя. Стараех се с всички сили да не мисля за нея и за децата.

— Това е най-разумното от всичко, което каза досега. Ето телефона й. — Конклин издиктува един номер, започващ с код 809, и веднага, щом свърши, Борн остави слушалката.

Джейсън премина като обезумял през мъчителния процес на препредаване на местоназначението на обаждането и номера на кредитната карта, съпроводен от писуканията и запъванията на презокеанския разговор с района на Карибско море, и накрая, след като успя да се справи с някакъв идиот от рецепцията на Транкуилити Ин, чу гласа на зет си.

— Дай ми Мари! — заповяда Джейсън.

— Дейвид?

— Да… Дейвид е. Дай ми Мари.

— Тя замина. Тръгна преди около час.

— За къде?

— Не ми каза. Нае някакъв самолет, за да се измъкне от Блакбърн, но не ми каза на кой международен остров отива. Пое към Париж.

— Не можа ли да я спреш?

— Господи, Дейвид, опитах се. По дяволите, наистина се опитах!

— А не помисли ли да я заключиш?

— Да заключа Мари?

— Разбирам те… Не би могла да пристигне по-рано от утре сутринта.

— Чу ли новините? — извика Сен Жак. — Генерал Тигартън е бил убит и разправят, че го е направил Джейсън…

— Млъкни — каза Борн, остави телефона, излезе от кабината и тръгна по улицата, за да събере мислите, които можеше да роди главата му.

Питър Холанд — директор на Централното разузнавателно управление, скочи на крака зад бюрото си и изрева на сакатия човек пред него.

— Нищо не можеш да направиш? Нима си си изгубил акъла?

— А ти беше ли изгубил твоя, когато пусна онова съобщение за съвместната англо-американска операция в Хонконг?

— Но такава беше проклетата истина!

— Има истина и истини, които трябва да бъдат отричани, ако не са от полза на работата.

— Глупости! Честни политици!

— Не твърдя това, Чингиз хан. Чувал съм за мъже, които са заставали до стената, предпочели екзекуцията, вместо да издадат истината… Питър, ти просто си объркан.

Холанд се отпусна вбесен на стола си.

— Може би наистина не съм си на мястото.

— Може и така да е. Просто си дай време. Вероятно ще успееш да се омърсиш колкото всички нас — би могло да стане.

Директорът се облегна назад и отпусна главата си на облегалката. После заговори неравномерно.

— Като полеви офицер бях измърсен повече от който и да е от вас, Алекс. Все още се будя нощем и виждам лицата на млади мъже, които ме гледат, докато им разпарям с нож гърдите, докато отнемам живота им, съзнавайки непонятно защо, че те нямат никаква представа какво правят там.

— Въпросът е бил или ти, или те. Ако са можели, са щели да ти пръснат главата с куршум.

— Да, предполагам, че е така. — Директорът се наведе рязко напред и погледна Конклин. — Но не за това говорехме, нали?

— Може да се каже, че това е вариация по темата.

— Хайде, без глупости.

— Това е музикален термин. Харесвам музиката.

— Тогава давай по основния мотив на симфонията, Алекс. Аз също харесвам музиката.

— Добре. Борн е изчезнал. Каза ми, че смята, че е намерил някаква пещера — изразът е негов, не мой, и е убеден, че може да открие Чакала. Не каза къде е мястото и един Господ знае кога ще ми се обади отново.

— Изпратих наш човек от посолството в „Пон Роял“ да попита за Симон. Това, което са ти казали, е вярно. Той се е регистрирал там, излязъл е и повече не се е връщал. Къде е?

— Крие се. Бернардин има някаква идея, но тя се пръсна като балон в лицето му. Мислеше, че може да се добере тихичко до Борн, като разпространи в полицията номера на колата под наем, но той не я е взел от гаража и двамата смятаме, че няма да го направи. Вече не се доверява никому, дори и на мен, и мисля, че е напълно прав, като имам предвид миналото му.

Очите на Холанд бяха студени и гневни.

— Надявам се, че не ме лъжеш, а, Конклин?

— Защо ще те лъжа в такъв момент за такъв човек?

— Това не е отговор, а въпрос.

— Тогава отговорът е не — не те лъжа. Не знам къде е. Което беше истина.

— Значи смяташ, че не трябва да правим нищо.

— Защото нищо не можем и да направим. Той ще ми се обади — рано или късно.

— Представяш ли си какво ще каже сенатската комисия след няколко седмици или месеци, когато всичко изскочи наяве, а то няма причини да не изскочи? Изпращаме тайно в Париж един човек, известен като Джейсън Борн, толкова близо до Брюксел, колкото е Ню Йорк до Чикаго…

— Мисля, че е по-близо.

— Благодаря за поправката… Знаменитият главнокомандващ на НАТО е убит, като въпросният Джейсън Борн поема отговорността за това, а ние не обелваме пред никого нито дума! Господи, сигурно ще ме пратят да чистя клозетите на някой влекач!

— Но той не го е убил.

— Ти го знаеш и аз го знам, но като говорим за неговото минало, веднага щом бъдат извадени клиничните документи, ще изскочи въпросът за едно умствено заболяване.

— То се нарича амнезия и няма нищо общо с насилието.

— По дяволите, това е още по-лошо. Той не помни какво върши.

Конклин стисна бастуна си. Очите му шареха напрегнато.

— Не давам пет пари за това как изглеждат нещата. Смятам, че остава някаква празнина. Моят инстинкт ми казва, че убийството на Тигартън е свързано с „Медуза“. По някакъв начин някъде жиците са се преплели. Някакво съобщение е било заловено и в плана на играта е направено отклонение за отвличане на вниманието.

— Смятам, че говоря английски и че този език ми е ясен толкова, колкото и на теб — каза Холанд, — но точно сега не те разбирам.

— Няма нищо за разбиране, никаква аритметика, никаква прогресия. Не знам защо… но смятам, че това е „Медуза“.

— С твоите показания мога да арестувам Бъртън и да го призова пред Обединеното командване, а сигурно и Аткинсън в Лондон.

— Не, по-добре ги остави на спокойствие. Наблюдавайте ги, но не потопявайте гумените им лодчици, адмирале. Мухите ще кацнат на меда рано или късно, както при „оттеглянето“ на Суейн.

— И какво предлагаш?

— Това, което казах, като дойдох тук. Нищо. Това е игра на изчакване. — Алекс внезапно удари с бастун по масата. — Гадното му копеле! Това е „Медуза“!

Плешивият старец със сбръчкано лице се изправи бавно на крака от пейката в църквата „Светото причастие“ в Ноли-сюр-Сен в покрайнините на Париж. Стъпка след стъпка той се придвижи с мъка до втората изповедалня отляво. Дръпна черната завеса и коленичи пред черната решетка, покрита с черна тъкан. Краката го боляха ужасно.

— Ангелус Домини, чадо Божие — каза гласът иззад решетката. — Добре ли си?

— Много по-добре, благодарение на вашата щедрост, Монсеньор.

— Това ме радва, но ми трябва повече, както знаеш… Какво стана с Андерлехт? Какво ще ми каже моята обичана и добре платена армия? Кой предполагате, че е извършителят?

— Разпръснахме се и работихме непрестанно през последните осем часа, Монсеньор. Доколкото можахме да разберем, от Съединените щати са пристигнали двама души — така се предполага, тъй като са говорили само американски английски, и наели стая в един pension de famille[18] срещу ресторанта. Напуснали са зданието минути след убийството.

— Станало е с честотно детониран експлозив!

— Очевидно, Монсеньор. Не можахме да научим нищо повече.

— Но защо. Защо?

— Не можахме да надникнем в мислите на хората, Монсеньор.

Оттатък Атлантическия океан, в един разкошен апартамент на Бруклинските хълмове, от чиито прозорци се виждаха примамливо блестящите светлини на Ийст Ривър и Бруклин Бридж, капо супремо се беше излегнал на меката кушетка с чаша „Перие“ в ръка. Говореше на приятеля си, седнал срещу него на едно кресло, който пиеше джин с тоник. Младежът беше слаб, тъмнокос.

— Знаеш ли, Франки, аз съм не само умен — просто съм изключителен. Разбираш ли какво искам да ти кажа? Обръщам внимание на нюансите — те показват кое е важно и кое — не, и съм много разумен. Чух, как шпионинът paisan говори за разни неща, пресметнах колко е четири и четири и вместо осем получих дванадесет. Bingo! Това е отговорът. Имаме онзи котарак, който се нарича Борн, един мръсник, дето се прави на най-важния стрелец, а всъщност не е. Но именно него искаме, нали? И тогава психиатърът-евреин, както си беше много зле, започна да излива всичко, което ми трябва. Този cannoli има само половин глава, testa balzana[19]. Доста често не знае кой е и може би какво прави, ясно ли ти е?

— Да, Лу.

— Та този Борн е в Париж, Франция, съвсем недалеч от един човек, който е истинска, голяма пречка, един генерал, когото тихите момчета оттатък искаха да пречукат, както двамата дебелаци, които вече оправихме. Capisce[20]?

— Да, Лу — каза младият мъж с чисти черти на лицето. — Наистина си интелигентен.

— Ти въобще не знаеш за какво говоря, zabaglione[21]. Мога да се възползвам от това — защо тогава да не го направя?… Затова вземам моите дванадесет и смятам да хвърля на масата заровете, които ще ми донесат пари, разбираш ли?

— Разбирам, Лу.

— Трябваше да премахнем този тъп генерал, защото той беше препятствие за луксозната тълпа, която има нужда от нас, ясно ли ти е?

— Да, Лу.

— И така, аз си казвам — хайде да го пречукаме и да кажем, че го е направил онзи Джейсън Борн, който съвсем не е там, разбираш ли? Ако ние не го пипнем и ако този Чакал не го пречука, федералните власти ще го направят, ясно ли ти е?

— Хей, това е страхотно, Лу! Трябва да ти кажа, наистина те уважавам.

— Забрави за уважението, bellloo ragaazzo[22]. В тази къща има други правила. Ела при мен, искам да правим хубава любов.

Младият мъж стана и отиде до кушетката.

Мари седеше в задната част на самолета, пиеше кафе и се опитваше отчаяно да си припомни местата, където се бяха крили или почивали с Дейвид преди тринадесет години. Това бяха долнопробни кафенета в Монпарнас и евтини хотели. А също и някакъв мотел — къде ли точно беше той? — на петнадесетина километра извън Париж, и една странноприемница с балкон в Аржантьой, където Дейвид — Джейсън й каза за първи път, че я обича, но че не могъл да остане с нея именно защото я обича! Припомни си и Сакре Кьор, високо горе по стъпалата, където Джейсън — Дейвид, срещна в тъмната алея онзи човек, който им предаде информацията, от която се нуждаеха. Каква беше тя, кой беше той?

— Mesdames et messieurs — чу ce глас от високоговорителя. — Je suis votre capitaine. Bienvenu[23].

Пилотът продължи първо на френски, после на английски, немски, италиански и накрая с помощта на преводачка — на японски.

— Очакваме полетът до Марсилия да протече съвсем спокойно. Приблизителната му продължителност е седем часа и четиринадесет минути и ще се приземим малко преди или според графика в шест часа сутринта парижко време. Приятен полет.

Мари Сен Жак-Уеб погледна през прозореца и видя долу океана, окъпан от утринна светлина. Беше пристигнала със самолет в Сан Хуан, Пуерто Рико, и бе взела нощния полет до Марсилия, където френските имиграционни служби представляваха в най-добрия случай невъобразими мотльовци, а в най-лошия бяха нарочно немарливи. Поне така беше преди тринадесет години — време, към което тя отново се връщаше. После щеше да вземе вътрешен полет до Париж и щеше да го намери. Както преди тринадесет години, щеше да го намери. Трябваше! Както и преди тринадесет години, ако не успееше, човекът, когото обичаше, щеше да е мъртъв.

21

Морис Панов седеше отпуснат на един стол край прозореца и гледаше пасищата край фермата отвън, за която предполагаше, че се намира някъде в Мериленд. Самият той беше в малка спалня на втория етаж, облечен в болнична пижама, а оголената му дясна ръка бе доказателство за една история, която познаваше твърде добре. Не за пръв път биваше дрогиран, и той бе летял до луната, както се изразяваха хората, които обикновено предписваха такива наркотици. Беше изнасилен умствено, бяха проникнали в мозъка му против волята му и неговите най-съкровени мисли и тайни бяха изкарани на повърхността и изложени на показ.

Вредата, нанесена на него, бе неопределима — той го разбираше. Това, което не му беше ясно, бе защо още е жив. Дори по-озадачаващ беше фактът, че с него се държаха почтително. Защо неговият пазач с глупавата черна маска на лицето бе толкова любезен, а храната — обикновена и съвсем сносна? Като че ли сега принудителното му пленничество имаше за цел да възстанови силите му — дълбоко изцедени от опиатите, и да го накара да се почувства колкото се може по-удобно при изключително тежките обстоятелства. Защо?

Вратата се отвори и в стаята влезе маскираният му пазач — нисък, набит мъж със стържещ глас, по който Панов определи, че произхожда някъде от североизточните щати или може би от Чикаго. В друга ситуация той би му изглеждал забавен — едрата му глава бе твърде голяма поради тъпото покривало на самотен рейнджър, което в никакъв случай не би му пречило да го разпознае мигновено. Но при сегашното положение на нещата пазачът съвсем не беше забавен. В сервилността му имаше нещо заплашително. На лявата му ръка бяха преметнати дрехите на психиатъра.

— Е, докторе, трябва да се обличаш. Погрижих се всичко да бъде изпрано и изгладено, дори и долните ти гащи. Какво ще кажеш?

— Нима имаш собствена пералня и сушилня тук?

— Ама не, разбира се, ние ги занесохме в… О, не, няма да ме прекараш, докторе! — Пазачът се усмихна и жълтеникавите му зъби се показаха. — Много умно, а? Мислиш, че ще ти кажа къде сме, а?

— Просто бях любопитен.

— Да, сигурно. Като моя племенник, синът на сестра ми, който все е „просто любопитен“ и ме пита разни работи, на които не искам да отговарям. Като например: „Хайде, вуйчо, как ще ме издържаш в медицинското училище, а?“ Да! Той е лекар като теб, какво ще кажеш?

— Бих казал, че братът на майка му е много великодушен човек.

— Да, ти какво би направил, а?… Хайде, докторе, обличай тия работи, тръгваме на малко пътешествие.

Пазачът подаде дрехите на Mo.

— Предполагам, че ще е глупаво, ако попитам къде отиваме — каза Панов, стана от стола, свали болничната пижама и облече долните си гащета.

— Много глупаво.

— Но, предполагам, не толкова, колкото фактът, че племенникът ти не ти е казал нищо за един симптом, който аз бих сметнал за малко обезпокоителен, ако бях на твое място.

— За какво говориш?

— Може би нищо особено — отвърна Панов, докато обличаше ризата си. Седна отново и обу чорапите си. — Кога за последен път си виждал племенника си?

— Преди няколко седмици. Давам му малко пари за издръжката. Хей, това майките са отвратително нещо! Що ме питаш кога съм видял никаквеца за последно?

— Просто се чудех дали ти е казал нещо.

— За какво?

— За устата ти. — Mo връзваше обувките си и посочи с глава. — Над бюрото има огледало, иди при него.

— И какво? — Капо субординато[24] отиде бързо до огледалото.

— Усмихни се.

— На какво?

— На себе си… Погледни жълтото по зъбите си, тъмночервените си венци, виждаш ли как са се откроили?

— Е, и какво от това? Винаги са били такива…

— Може и нищо да не е, но би трябвало той да го е забелязал.

— За Бога, какво да забележи?

— Оролната амелобластома. По всяка вероятност.

— Какво, по дяволите, е това? Не си мия често зъбите и не обичам зъболекарите. Те са касапи!

— Искаш да кажеш, че не си бил на зъболекар от доста време?

— Е, и? — Капо оголи зъби срещу огледалото.

— Това вероятно обяснява защо племенникът ти не ти е казал нищо.

— И защо?

— Може би смята, че ходиш редовно на прегледи, и е решил, че там трябва да ти обяснят всичко.

Панов се изправи с вързани обувки.

— Нещо май не схващам.

— Ами сигурно той е много благодарен за всичко, което си направил за него, и оценява щедростта ти. Мога да разбера колебанието му сам да ти каже.

— Какво да ми каже? — Пазачът му се извърна от огледалото.

— Може и да греша, но ти наистина трябва да отидеш на периодентист. — Mo облече сакото си. — Готов съм. Какво ще правим сега?

Очите на капо субординато бяха присвити, а сбръчканото му чело издаваше объркването и подозрението му. Той бръкна в джоба си и извади голяма черна кърпа.

— Съжалявам, докторе, но трябва да ти вържа очите.

— За да можеш да ми пръснеш черепа в момент, в който нищо не подозирам?

— Не, докторе. Никакво бам-бам за тебе. Ти си твърде ценен.

— Ценен? — риторично попита капо супремо в разкошната си всекидневна на Бруклин Хайтс. — Той е като златна жила, внезапно появила се на земята и кацнала в чинията със супата ти. Този евреин е работил по главите на някои от най-големите лазани във Вашингтон. Папките му сигурно струват колкото целия Детройт.

— Ти никога няма да ги получиш, Луис — каза привлекателният мъж на средна възраст, облечен в скъп камгарен костюм, седнал срещу своя домакин. — Те ще бъдат запечатани и откарани и ти не би могъл да се добереш до тях.

— Е, добре, господин Парк Авеню, Манхатън, но ние работим над този въпрос. Кажи ми — ей така, майтап да става, ако ги докопаме — каква стойност имат те за теб?

Гостът си позволи тънка аристократична усмивка.

— Може би колкото целия Детройт — отвърна той.

— Va bene! Харесваш ми, имаш чувство за хумор. — Мафиозът стана сериозен така внезапно, както беше развеселен, и дори придоби застрашителен вид. — Все още е в сила предложението ми за пет милиона за онзи герой Борн-Уеб, ясно ли е?

— При едно условие.

— Не обичам условията, господин адвокат. Никак не ги обичам.

— Можем да потърсим другиго. Не си единственият в града.

— Нека ти обясня нещо, синьор авокато. По много начини ние — всички ние, сме единствените в града. Не се бъркаме в ударите на другите фамилии, разбираш ли какво искам да ти кажа? Нашите съвети решиха, че ударите са твърде лична работа; те са свързани с омразата.

— Ще изслушаш ли условието? Мисля, че то ще ти хареса.

— Казвай.

— Бих желал да използваш друга дума…

— Хайде, давай.

— Ще получиш още два милиона долара, тъй като настояваме да се заемеш и с жената на Уеб и неговия приятел от правителството Конклин.

— Дадено, господин Парк Авеню, Манхатън.

— Добре. Сега да се върнем към останалата част от нашата работа.

— Искам да поговорим за евреина.

— Ще стигнем и до него…

— Сега.

— Моля те, не ми заповядвай — каза адвокатът от една от най-престижните фирми на Уолстрийт. — Наистина не можеш да си го позволиш, навлек такъв.

— Хей, farabutto[25]! Да не си посмял да ми говориш по този начин!

— Ще говоря както си искам… На външен вид и според поведението на преговорите изглеждащ доста мъжествен, истинско мъжко момче. — Адвокатът свали спокойно крак от коляното си и отново го преметна. — Но отвътре нещата са доста различни, а? Имаш меко сърце, или може би трябва да кажа твърди слабини по отношение на хубавите млади мъже.

— Silenzio![26] — Италианецът скочи от кушетката.

— Нямам никакво желание да се възползвам от информацията, с която разполагам. От друга страна, не смятам, че Гей Рийте са много нависоко в Коза Ностра, а?

— Ти, кучи сине!

— Знаеш ли, когато бях млад армейски адвокат в Сайгон, трябваше да защитавам един лейтенант от кариерата, хванат на flagrrante delicato[27] с едно виетнамско момче — очевидно мъжка проститутка. Чрез правни маневри и използвайки двусмислени фрази от военния кодекс, касаещи цивилните, аз го спасих от позорно уволнение, но беше очевидно, че той трябва да напусне. За жалост, никога не бе работил нищо друго. Застреля се два часа след решението на съда. Разбираш ли, беше станал парий, унижен пред равните нему, и не можа да го понесе.

— Хайде, върни се на въпроса за работата — каза с нисък и равен, изпълнен с омраза глас капо супремо на име Луис.

— Благодаря ти… Първо, на масата във фоайето оставих един плик. В него е заплащането за трагичната случка с Армбрустър в Джорджтаун и също толкова трагичното убийство на Тигартън в Брюксел.

— Според евреина — доктор по главите — прекъсна го мафиозът, — те знаят за още двама. Един посланик в Лондон и онзи адмирал от Обединеното командване. Ще прибавиш ли още към сумата?

— Може би по-късно, не сега. И двамата знаят твърде малко и съвсем нищо за финансовите ни операции. Бъртън смята, че всъщност сме свръхконсервативно лоби от ветерани, родило се от виетнамския позор, а неговите патриотични чувства са много силни. Аткинсън е един богат дилетант. Прави това, което му се каже, но не знае защо, нито с кого си има работа. Готов е на всичко, за да се задържи на мястото си. Единствената му връзка бе Тигартън… Конклин направи мръсен удар при Суейн, Армбрустър, Тигартън и, разбира се, Десоул, но другите двама са само параван, доста уважаван параван. Просто се чудя как можа да се случи.

— Когато разбера — а аз ще разбера, ще ти го разкажа, при това гратис.

— О? — адвокатът повдигна вежди: — И как?

— Ще го постигна. Какво остава?

— Две неща, и двете жизненоважни, като първото ще ти го кажа гратис. Освободи се от сегашния си приятел. Появява се на места, на които не би трябвало да го виждат, и пръска пари като някой евтин гангстер. Разбрахме, че се хвали с връзките си на разни високи места. Не знам още какво разправя, какво знае и какво е успял да подразбере, но това ни безпокои. Мисля, че би трябвало да безпокои и теб.

— Il prostituto![28] — изрева Луис и удари с юмрук по облегалката на кушетката. — Il pinguino![29] Мъртъв е!

— Приемам благодарността ти. Другият въпрос е много по-важен, поне за нас. Къщата на Суейн в Манасас. От офиса му е изчезнала една книга — ежедневник. Адвокатът на Суейн от Манасас — нашият адвокат от Манасас, не е могъл да я намери. Била е на лавицата, подвързията й е еднаква с тези на останалите книги от редицата — цялата редица върху лавицата. Човек би трябвало да знае точно коя да вземе.

— И какво искаш от мен?

— Градинарят е бил твой човек. Бил е поставен на това място, за да свърши работата си, и е разполагал с един-единствен сигурен номер, а именно този на Десоул.

— Е, и?

— За да свърши работата си и да монтира автентично самоубийство е трябвало да изучи всяка стъпка на Суейн. Ти самият ми обясни това, когато обяви безбожната си такса. Не е трудно да си представим как твоят човек е надзъртал през прозореца и е наблюдавал Суейн в кабинета му — мястото, където е трябвало да приключи живота си. Постепенно е разбрал, че генералът взема точно определена книга от лавицата, записва нещо в нея и я връща на същото място. Това трябва да го е заинтригувало. Разбрал е, че тази книга е ценна. Защо тогава да не я вземе? Аз бих го направил, ти също. Къде е тя?

Мафиозът се изправи бавно на крака, като гледаше заплашително.

— Слушай ме, авокато, ти разправяш много завързани приказки, които намекват за някои изводи, но ние не сме намирали никаква такава книга и ще ти обясня как мога да го докажа! Ако някъде имаше нещо написано, което би ти припарило под задника, аз щях да ти го натикам веднага в лицето, capisce?

— В това има логика — каза добре облеченият адвокат, като отново свали крак от коляното си и пак го преметна. Изпълненият с негодувание капо се върна навъсен на кушетката. — Фланаган — добави адвокатът от Уолстрийт. — Естествено… разбира се, че е Фланаган. Той и онази мръсница фризьорката гледат без съмнение да се подсигурят, за да ни изнудват при пазарлъка. Всъщност, сега се чувствам успокоен. Не биха могли да я използват, без да се издадат. Приеми извиненията ми, Луис.

— Свърши ли?

— Смятам, че да.

— А сега — психиатърът евреин. Както вече казах, той е златна мина.

— Мисля, че без досиетата на пациентите му е доста под двадесет и четири карата.

— Тогава грешиш — възрази Луис. — Както казах на Армбрустър, преди да се превърне в нова голяма пречка за теб, ние също имаме лекари. Специалисти по всички медицински работи, включително и по онова, което те наричат моторни реакции и, как беше — „отприщване на мисловното припомняне под състояние на външен контрол“ — това съм го запомнил специално. То е един напълно различен начин да пръснеш мозъка на някого, само че без кръв. Ще преместим евреина на едно място в Пенсилвания, нещо като частна клиника, в която отиват само най-богатите, за да се оправят, ако разбираш какво искам да кажа.

— Мисля, че да. Модерно медицинско оборудване, изключително добър персонал, добре охраняван парк.

— Да, всичко ти е ясно. Според моите специалисти — нарочно използвах думата „мои“, ако добре ме слушаш, по предварителен график на всеки четири или пет дни новият пациент се изпраща „на луната“ — изразът е техен, не мой. Между сеансите с него се отнасят наистина добре. Храни се с необходимите неутерминти или както там се казват, прави съответните упражнения, спи много и всякакви такива работи… И всеки път, щом го боцнат, умът му е съвсем бистър и той пуска име след име, име след име. При всяко име те започват проба — така го наричат, получават късчета и парчета информация, която е достатъчна, за да изкара акъла на тази лазаня, щом го потърсим. Нали разбираш, времената са тежки, изпълнени със стрес, а този лекар евреин се занимава с някои от най-тлъстите котараци във Вашингтон — ви извън правителството. Как ти се струва това, господин Адвокат?

— Наистина изключително — отговори бавно гостът, като гледаше внимателно капо супремо. — Разбира се, че досиетата му биха били безкрайно интересни.

— Да, така е, и както ти казах, ние работим по това, но ще е необходимо време. И ще започнем сега, immediato[30]. Той ще бъде тук, в Пенсилвания, след няколко часа. Искаш ли да сключим сделка? Ти и аз?

— За какво? За нещо, което нямаш и което може би никога няма да имаш?

— Хей, слушай, за кого ме смяташ?

— Сигурен съм, че не искаш да го чуеш…

— Стига глупости. Да кажем, ако се видим след някой и друг ден и аз ти дам списък с имена, за всяко от които имаме информация и които мисля, че ще те заинтересуват; ти вземаш едно или две от тях, а може и никое — какво би загубил от това? Аз ще определям таксата в зависимост от информацията. Тя може да е само една или две хилядарки, може да е двадесет, а може да е и гратис, кой знае? Ще бъда честен, тъй като искам да работя с теб, capisce?

— Разбирам те напълно — отговори адвокатът, — но е време да вървя… Донеси ми списъка, Луис.

Гостът тръгна към малкото мраморно фоайе.

— Нямаше ли дипломатическо куфарче със себе си, а, синьор авокато?

— И да разстроя не чак толкова деликатния механизъм на входната ти врата?

— Хей, светът навън е пълен с насилие.

— Нямах представа за това.

Адвокатът от „Уолстрийт“ си тръгна и при звука от затварящата се входна врата, Луис се втурна през стаята към инкрустираното бюро в стил „Кралица Ана“ и буквално се нахвърли на френския телефон от слонова кост. Както винаги, потропа два пъти по високия, тънък инструмент, преди да хване поставката с едната ръка и да започне да избира с другата.

— Педераст скапан! — измърмори той. — Проклет бояджия!… Марио?

— Здрасти, Лу — отвърна приятният глас в Ню Рошел. — Обзалагам се, че се обаждаш, за да кажеш честит рожден ден на Антъни, а?

— На кого?

— На моето момче, Антъни. Днес става на петнадесет години, забрави ли? Цялото семейство е в градината и само теб те няма. Липсваш ни, братовчеде. Лу, да знаеш каква градина! Аз съм истински художник.

— А може би и още нещо.

— Какво?

— Купи един подарък за Антъни и ми изпрати сметката. Щом става на петнадесет, може би трябва да му осигуриш някоя курва. Готов е да стане мъж.

— Лу, прекаляваш. Има други неща…

— Има само едно нещо, Марио, и искам да чуя истината, иначе ще ти откъсна носа!

Последва кратка пауза, преди да прозвучи приятният глас на палача от Ню Рошел.

— Не заслужавам да ми говориш по този начин, cugino[31].

— Може би да, може би не. От къщата на онзи генерал в Манасас е била взета някаква книга, много ценна книга.

— Разбрали са, че я няма, така ли?

— Мамка му! Ти ли я взе?

— Да, Лу. Исках да ти я подаря, но я изгубих.

— Изгубил си я? Какво, по дяволите, си направил? Да не си я оставил в някое такси?

— Не, тичах, за да спася живота си. Онзи маниак с ракетите, как му беше името — Уеб, стреляше подире ми по пътя. Един куршум ме одраска, паднах и гадната книга изхвръкна от ръката ми — точно тогава пристигна полицейската кола. Той я взе, а аз побягнах с все сила към оградата.

— Уеб я е взел?

— Предполагам.

— Боже Господи!

— Има ли нещо друго, Лу? Точно се канехме да запалим свещичките на тортата.

— Да, Марио, може би ще имам нужда от теб във Вашингтон. Трябва ми един голям шпионин без един крак, но с една книга.

— Хей, cugino, почакай. Знаеш правилата ми. Винаги месец почивка между две делови пътувания. Колко време бях в Манасас? Шест седмици. А миналия май в Кий Уест — три, че даже почти четири седмици. Не мога да се обаждам, не мога да напиша даже една картичка — не, Лу, един месец. Имам задължения към Анджи и децата. Не искам да бъда родител, който все отсъства. Децата трябва да имат модел на ролята, разбираш ли какво искам да кажа?

— Имал съм братовчед като Ози Нелсън[32]!

Луис тръшна телефона и моментално го сграбчи, щом падна на бюрото. Върху деликатната дръжка се появи пукнатина.

— Най-добрият стрелец в бизнеса, а е хахо — промърмори капо супремо, докато избираше вбесен нов номер. Щом чу сигнала „свободно“, ядът и безпокойството изчезнаха от гласа му. Но макар и да не се забелязваше, той още не се беше успокоил напълно. — Здрасти, Франк, как е най-близкият ми приятел?

— О, здрасти, Лу — дочу се плавен, но колеблив и отпаднал глас от скъпия апартамент в Гринуич Вилидж. — Може ли да ти се обадя след две минути? Току-що дойде такси да вземе майка ми, връща се в Джърси. Става ли?

— Разбира се, момчето ми. След две минути.

Майка му? Мръсник такъв! Il pinguino! Луис отиде до огледалния бар с мраморен плот и розови ангели, летящи над бутилките уиски. Наля си пиене и пое няколко пъти дъх, за да се успокои. Телефонът на бара иззвъня.

— Да? — каза той, като взе внимателно крехката слушалка.

— Аз съм, Лу, Франки. Казах довиждане на мама.

— Добро момче си, Франки. Не забравяй майка си.

— О, никога, Лу, ти ме научи на това. Разказа ми как си устроил най-голямото погребение на майка си в Ийст Хартфорд.

— Да, откупих цялата църква.

— Колко хубаво наистина.

— Хайде сега да преминем към нещо наистина хубаво, а? Днес беше един от онези дни, Франки — много бъркотия, шум, разбираш какво искам да кажа?

— Естествено, Лу.

— И сега изпитвам силно желание. Искам да се успокоя. Ела при мен, Франки.

— Възможно най-бързо, Лу.

Prostituto! Това щеше да е последната услуга на Франки Голямата уста към него.

Вън на улицата добре облеченият адвокат извървя пеш две пресечки на юг и една на изток, докато стигна лимузината, която чакаше, паркирана под навеса пред входа на друга импозантна сграда в Бруклин Хайтс. Якият му шофьор на средна възраст разговаряше приятно с униформения портиер, когото вече великодушно потупваше по рамото. Щом забеляза работодателя си, той отиде бързо до задната врата на лимузината и я отвори. След няколко минути вече се бяха включили в движението и напредваха към моста.

Седнал спокойно на задната седалка, адвокатът разкопча колана си от кожа на алигатор, натисна токата отгоре и отдолу и между краката му падна малка касетка. Взе я и закопча колана.

Като държеше касетата срещу процеждащата се светлина, той разгледа миниатюрния записващ прибор, включващ се от звука на гласа. Това беше една изключителна машинка, достатъчно малка и с акрилен механизъм, който позволяваше да остане неоткрита и от най-съвършените детектори. Адвокатът се наведе напред и заговори на шофьора.

— Уйлям?

— Да, сър.

Шофьорът погледна в огледалото за обратно виждане и видя протегнатата ръка на работодателя. Пресегна се назад.

— Отнеси това вкъщи и го постави в кутийка, ще можеш ли?

— Добре, майоре.

Манхатънският адвокат се облегна, усмихнат на себе си. Отсега нататък Луис щеше да му дава всичко, което му поиска. Един капо не сключва двустранни споразумения в случаи, когато е засегната фамилията, да не говорим, че не би признал никога определени сексуални предпочитания.

Морис Панов седеше с вързани ръце на предната седалка на седана. Ръцете му бяха вързани хлабаво, почти любезно, като че на капо субординато му се струваше, че изпълнява излишни разпореждания. Пропътуваха около половин час в мълчание и тогава пазачът проговори.

— Какво е пе-ри-о-дентист? — попита той.

— Устен хирург, лекар, обучен да оперира вътре в устата на пациентите при проблеми, свързани със зъбите и тъканта на венците.

Тишина. Седем минути по-късно:

— Какви проблеми?

— Всякакви — от инфекции и остъргване на корените до по-сложна хирургическа намеса, обикновено в екип с онколог.

Тишина. Четири минути по-късно:

— Какво беше туй последното — екипа с онко…

— Лекар по рак в устата. Ако ракът се открие навреме, може да бъде спрян чрез отстраняване на част от костта… Но ако това не стане, може да се наложи да се махне цялата челюст.

Панов почувства как колата леко се отклони — шофьорът бе изгубил за момент контрол над нея. Тишина. Минута и половина по-късно:

— Цялата челюст? Половината лице?

— Трябва да се избира между това и живота на пациента.

Тридесет секунди по-късно:

— Мислиш ли, че ми има нещо такова?

— Аз съм лекар, а не алармаджия. Забелязах симптомите, но не съм поставял диагноза.

— Дрън-дрън. Ами постави я.

— Нямам такава квалификация.

— Глупости! Та ти си доктор, така ли е? Искам да кажа — истински доктор, а не някакъв fasullo, който се хвали, че е, ама няма законна фирма.

— Ако имаш предвид, че съм завършил медицинско училище — да, лекар съм.

— Ами виж ме тогава!

— Не мога. Очите ми са вързани.

Изведнъж Панов почувства на главата си дебелата, силна ръка на пазача, която дръпна кърпата. Мракът в автомобила даде отговор на един въпрос, който Mo си задаваше: как можеше да пътува някой в кола с пътник с вързани очи? В тази кола това не беше проблем — с изключение на предното стъкло, всички останали бяха не само оцветени — те бяха почти непрозрачни. Което означаваше, че отвън са непрозрачни. Никой не можеше да види какво става вътре.

— Хайде, гледай!

Капо субординато бе извърнал смешно към Панов огромната си глава с очи, приковани към пътя. Дебелите му устни бяха разтворени и той бе оголил зъби като дете, което се прави на чудовище пред огледалото.

— Кажи — какво виждаш! — извика отново той.

— Много е тъмно тук — отвърна Mo, който видя през предното стъкло това, което искаше. Пътуваха по селски път, толкова тесен и толкова селски, че следващото ниво след него беше черен път. Където и да го караха, това ставаше по много заобиколен маршрут.

— Отвори оня шибан прозорец! — изрева пазачът. Главата му все още беше извърната, очите му гледаха към пътя, а зейналата му уста приличаше на карикатура на Орка — китът, който се кани да повърне. — Не крий нищо от мен. Ще му строша проклетите пръсти на онзи никаквец! Ще прави шибаните си операции с лакти!… Казах на загубената си сестра, че никакъв го няма — честно. Макар че все чете разни книжки и въобще не се появява на улицата — разбираш ли какво искам да кажа?

— Ако спреш да крещиш за малко, ще мога да погледна по-добре — каза Панов, докато сваляше прозореца от своята страна и видя само дървета и диви шубраци край определено селския път, който едва ли можеше да бъде намерен на много карти. — Ето сега — продължи Mo и вдигна хлабаво вързаните си ръце към устата на пазача. Очите му обаче не гледаха към него, а останаха приковани към пътя.

— О, Господи! — извика Панов.

— Какво? — изпищя капо субординато.

— Гной. Навсякъде виждам джобове, пълни с гной. И на горната, и на долната челюст. Най-лошият признак.

— Боже мой!

Колата се отклони рязко, но недостатъчно.

Огромно дърво. Там отпред. От лявата страна на пустия път! Морис Панов метна вързаните си ръце върху кормилото, надигна тялото си от седалката и завъртя волана наляво. И точно преди колата да се удари в дървото, се хвърли надясно, свит като ембрион.

Сблъсъкът беше страхотен. Звукът от разбито стъкло и смачкан метал бе съпроводен от съскането на парата, излитаща през спуканите цилиндри, а все по-силните пламъци, идващи изпод тях, щяха скоро да стигнат до резервоара. Пазачът стенеше в полусъзнание, лицето му кървеше. Панов го издърпа от останките колкото можа по-далеч от колата. Накрая изтощението му взе връх — точно преди колата да експлодира.

Постепенно дишането му се успокои, но страхът все още не си беше отишъл. Mo освободи хлабаво вързаните си ръце и извади парчетата стъкло от лицето на пазача. После провери за счупвания — дясната ръка и левият крак бяха кандидати, и написа с писалката на капо субординато на извадените от джоба му листчета, откраднати от някакъв хотел, за който никога не бе чувал, диагнозата си. Между нещата, които взе, беше един пистолет, който бе тежък и твърде голям за джоба му, затова го втъкна в колана си.

Достатъчно. И за Хипократ има граници.

Панов претърси дрехите на пазача, удивен от сумата, която намери в него — около шест хиляди долара, и от различните шофьорски книжки — на пет различни лица от пет различни щата. Взе парите и книжките, които възнамеряваше да предаде на Алекс Конклин, но остави непокътнат портфейла на капо субординато. В него имаше снимки на семейството му, на децата, внуците и различните роднини. Някъде между тях беше един млад хирург, който той издържаше в медицинското училище. „Ciao, anoco“ — помисли си Mo и се заизкачва към пътя. Изправи се, приглади дрехите си и се опита да си придаде колкото може по-представителен вид.

Здравият разум му казваше, че трябва да продължи на север — в посоката, в която пътуваше колата. Да се връща на юг бе не само безсмислено, но евентуално и опасно. И изведнъж осъзна всичко.

Мили Боже! Какво направих току-що!

Mo започна да трепери. Опитният психиатър в него му казваше, че това бе посттравматичен стрес.

Глупости, голям тъпак си! Това не беше ти!

Започна да върви, после продължи и ходеше, ходеше и ходеше. Пътят не бе селски, а забравено от Бога шосе. Наоколо нямаше никакви следи от цивилизация, никаква кола и в двете посоки, никаква къща — даже и останки от някоя стара ферма, никоя примитивна каменна стена, която поне би доказала, че по тези места е имало човешки същества. Изминаваше миля след миля и постепенно Mo се пребори с проявите на изтощението, дължащо се на наркотиците. Колко ли време го бяха държали? Бяха взели часовника му, който показваше деня и датата с невероятно ситни символи, така че нямаше никаква представа нито за датата, нито колко време бе минало, откакто го бяха отвлекли от болницата „Уолтър Рийд“. Трябваше да намери телефон. Трябваше да се обади на Алекс Конклин. Скоро трябваше да се случи нещо!

И то се случи.

Морис чу усилващото се ръмжене на двигател и се обърна. От юг бързо се задаваше червена кола. Не, тя не се задаваше — тя направо летеше с педал на газта, натиснат до пода. Той замаха неистово ръце — израз на безсилие и зов за помощ. Безрезултатно. Автомобилът се стрелна край него като размазано петно… после, за негова приятна изненада, въздухът се изпълни с прах и писък на спирачки. Колата спря! Той се затича, припомняйки си думите на майка си, повтаряни неспирно, когато беше дете в Бронкс: „Винаги казвай истината, Морис. Това е щит, който Господ ни дава, за да запазим добродетелта си.“

Панов не спазваше изцяло този съвет, но имаше моменти, в които разбираше неговото значение в социалното общуване. Може би и сега случаят беше такъв. Mo приближи леко задъхан отворения прозорец на дясната предна врата на червения автомобил. Погледна жената, която шофираше — платинена блондинка на около тридесет и пет години с доста силен грим и огромни гърди, обгърнати от деколте, по-подходящо за порно-филм, отколкото за селския път в Мериленд. Все пак думите на майка му кънтяха в ушите му и затова той започна с истината.

— Разбирам, че изглеждам зле, мадам, но ви уверявам, че това впечатление е само повърхностно. Аз съм лекар и претърпях катастрофа…

— Скачай, за Бога!

— Много ви благодаря.

Едва Морис бе затворил вратата и жената включи на скорост. Натисна педала докрай, колата направо излетя от банкета и пое по пътя.

— Очевидно бързате — предположи Панов.

— И ти щеше да бързаш, друже, ако беше на мое място. Имам съпруг, който сега си сглобява камиона, за да ме пипне!

— О, така ли?

— Тъпанар! Търкаля се из страната три седмици в месеца, сваля де що курва срещне по магистралите, а после е готов да ме утрепе, щом разбере, че и аз съм се позабавлявала.

— О, ужасно съжалявам.

— Ще съжаляваш още повече, ако ни хване.

— Моля?

— Наистина ли си доктор?

— Да.

— Май ще можем да свършим една работа с теб.

— Моля?

— Можеш ли да се справиш с един аборт? Морис Панов затвори очи.

22

Борн вървя близо час из улиците на Париж, като се опитваше да избистри мислите си. Накрая стигна до Пон дьо Солферино над Сена — мостът, който водеше към Ке де Тюйлери и парка. Облегна се на парапета, загледан разсеяно в лодките, които пореха лениво водите, а въпросът продължи да нахлува в главата му: Защо, защо, защо? Какво смята, че прави Мари? Да дойде в Париж! Това бе не само неразумно, а и глупаво. И все пак съпругата му не бе нито неразумна, нито идиот. Тя бе изключително интелигентна, с изключително самообладание и бърз, аналитичен ум. И именно това правеше решението й несъстоятелно. Какво ли се надяваше да постигне? Би трябвало да знае, че той се чувства много по-безопасно, ако работи сам, вместо да се притеснява за нея, докато търси Чакала.

Съществуваше само един възможен отговор, който го вбесяваше. Явно Мари мислеше, че Джейсън ще премине границата, както бе станало в Хонконг, където тя самата бе успяла да му възвърне разсъдъка и реалността. Господи, колко много я обичаше! Толкова я обичаше! И фактът, че бе взела това неразумно, глупаво, несъстоятелно решение само подклаждаше тази любов, защото то бе израз на… на такова себеотдаване, на такова нечувано самопожертвование. Когато бяха в Далечния изток, бе имало моменти, в които се бе молил за собствената си смърт, само и само да заличи чувството за вина, задето я поставя в такива опасни, може би и несъстоятелни положения. Не можеше ли Мари да разбере това и да го остави сам?

Не. И тя не идваше в Париж, за да спаси неговия живот — в това отношение тя имаше голямо доверие на Джейсън Борн. Тя пристигаше в Париж, за да спаси разсъдъка му. Ще се справя, Мари. Мога да го направя и ще го направя.

Бернардин. Той може да му помогне. Да я намери на „Орли“ или „Шарл дьо Гол“ чрез Втори отдел. Да я намери, да я прибере, да я постави под охрана в някой хотел и да й каже, че никой не знае къде се намира той. Джейсън затича от Пон дьо Солферино към Ке де Тюйлери и първия телефон, който успя да намери.

— Можеш ли да го направиш? — попита Борн. — Тя има само един паспорт и той е американски, не канадски.

— Ще опитам — отвърна Бернардин, — но без каквато и да е помощ от Втори отдел. Не знам какво е казал Свети Алекс, но в този момент консултантският ми статус е анулиран и предполагам, че бюрото ми е било изхвърлено през прозореца.

— Отвратително!

— Така е — merde, mon ami. На Ке д’Орсе искат да ме изгорят и ако не притежавах определена информация за някои членове на Асамблеята, без съмнение щяха да възстановят гилотината.

— Можеш ли да пуснеш малко пари в имиграционните служби?

— Ще е по-добре, ако действам от досегашната си служебна позиция, като предположим, че във Втори отдел не са били толкова пъргави. Моля те, кажи ми пълното й име.

— Мари Елиз Сен Жак-Уеб…

— А, да, сега си спомням — поне Сен Жак ми е познато — прекъсна го Бернардин. — Прочутата канадка-икономист. Вестниците бяха пълни с нейни снимки. La belle mademoiselle!

— Това беше внимание, без което тя можеше да мине.

— Убеден съм, че е така.

— Каза ли ти Алекс нещо за Mo Панов?

— Вашият приятел лекарят?

— Да.

— Страхувам се, че не.

— По дяволите!

— Сега би трябвало да мислиш за себе си, ако смея да забележа.

— Разбирам те.

— Ще вземеш ли колата?

— Трябва ли?

— Честно казано, нямаше да го направя, ако бях на твое място. Биха могли по фактурата да стигнат до мен, макар че не съществува голяма вероятност за това.

— Аз също се сетих за това. Купих си карта за метрото. Ще използвам влаковете… Кога да ти се обадя?

— Дай ми четири, може би пет часа, за да успея да се прибера от летищата. Както ми обясни нашият светец, твоята съпруга би могла да тръгне от няколко различни места. Ще е необходимо време, за да се обработят митническите декларации на всички пътници, пристигнали оттам.

— Съсредоточи вниманието си върху полетите, които пристигат утре рано сутринта. Тя не би могла да си подправи паспорта — не знае как.

— Според Алекс, човек не бива да подценява Мари Елиз Сен Жак. По този повод той дори проговори на френски. Каза, че била formidable[33].

— Трябва да ти кажа, че Мари може да преодолее обективните граници.

— Qu’est-ce que c’est[34]?

— Тя е необикновена, това е.

— А ти какво ще правиш?

— Ще хвана метрото. Стъмва се. Ще ти се обадя след полунощ.

— Bonne chance.

— Merci.

Борн излезе от кабинката, като знаеше много добре каква ще бъде следващата му стъпка, и закуцука по Ке. Превръзката около коляното му го караше да не забравя, че е сакат с единия крак. Край Тюйлери имаше станция на метрото, където възнамеряваше да хване влак до Харв Комартен и там да се прехвърли на северната линия на регионалния експрес, който минава през Сен Дьони-Базилик и отива до Аржантьой. Аржантьой — град от тъмни векове, основан преди петнадесет века от Шарл-ман в чест на женски манастир, превърнал се по-късно в съобщителен център на един убиец, брутален като всеки, който е скитал въоръжен с широка сабя из напоените с кръв поля във варварските времена на Шарлман. Един убиец, възцарил и узаконил както някога бруталността си в сенките на религиозността.

„Сърцето на войника“ не се намираше нито на улица, нито на булевард или основен път. То беше в една алея без изход на ъгъла срещу отдавна затворена фабрика, чиито избелели табели показваха, че някога това е било процъфтяващ металургичен завод, разположен в едно от най-грозните места на града. Освен това заведението не бе упоменато и в телефонния указател. Борн стигна до него, като разпитваше невинно непознатите къде се намира то, тъй като в този неоткриваем pissoir[35] предстояла une grosse secousse[36]. Колкото по-разбити и мръсни ставаха улиците, толкова по-уверени ставаха упътванията.

Борн стоеше в тъмната, тясна алея, облегнал се на овехтялата тухлена стена на зданието срещу входа на бистрото. Над дебелата масивна врата имаше тъмночервен надпис от квадратни букви, няколко от които липсваха: „С рцето н в йника“. Вратата се отваряше от време на време от влизащите или излизащи посетители и в алеята нахлуваше военна музика. Клиентите не бяха изискано облечени. „Видът ми е подходящ“ — помисли Джейсън, драсна една кибритена клечка в тухлената стена, запали тънка черна пура и закуцука към входната врата.

„Ако се изключи езикът, на който се разговаря, и оглушителната музика, човек спокойно може да помисли, че се намира в някой бар на брега на Палермо — Сицилия“ — помисли Борн, докато отиваше към претъпкания бар, а погледът му се стрелкаше, обхождаше и поглъщаше всичко, което можеше да забележи. За малко се почувства объркан и се запита кога ли е бил в Палермо, Сицилия.

От един стол се надигна едър мъж с фланелена риза и Джейсън седна там. Усети как някаква ръка го стисна за рамото като щипка, стисна китката и я завъртя по посока на часовниковата стрелка. Едновременно с това избута стола настрани и се изправи в цял ръст.

— Какво те вълнува? — попита той спокойно на френски, но достатъчно високо, за да бъде чут.

— Това е моето място, свиньо! Само отивам да се изпикая!

— Ами може би докато свършиш, ще си намеря друго — каза Джейсън, пронизвайки с поглед мъжа, а силата на хватката му беше точно преценена и подсилена с палеца, с който притискаше един нерв, и това нямаше нищо общо със силата.

— А, ти си някакъв скапан инвалид!… — извика мъжът, като се мъчеше да не изохка. — Аз не се заяждам с инвалиди.

— Знаеш ли какво — каза Борн и махна палеца си, — като се върнеш, ще се редуваме, а аз ще те черпя по едно всеки път, когато успееш да ме повалиш, става ли?

Набитият мъж се засмя лека-полека, загледан в Джейсън.

— Хей, бива си те теб.

— Не ме бива кой знае колко, но определено не съм човек, който налита на бой. Майната му, та ти ще ме строполиш на пода.

Борн пусна мускулестата ръка.

— Не съм особено уверен в това — каза мъжът, който вече се смееше, хванал китката си. — Сядай, сядай! Ще пусна една вода и като се върна, аз ще почерпя. Не ми изглеждаш на човек, фрашкан с пари.

— Е, както казват хората — понякога външността лъже — отвърна Джейсън и седна отново. — Имам и други, по-хубави дрехи. Но един стар приятел ми определи среща тук и ми каза да не ги нося… Току-що се завърнах с добри пари от Африка. Нали разбираш — обучавах диваците.

Очите на мъжа се разшириха.

— Африка? — прекъсна го непознатият. — Знаех си! Бил си в ЛПН.

Това, което бе останало от банките с данни в паметта на Хамелеона, му разшифрова съкращението. Легион Патриа Ностра. Френският Чуждестранен легион — наемниците на света. Не бе имал точно това предвид, но щеше да свърши работа.

— Господи, и ти ли? — попита той отново с груб глас, но съвсем невинно.

— La Legion étrangère! „Легионът на нашето отечество!“

— Тихо! Ти си луд!

— Разбира се, ние не се издаваме. Завиждат ни много и това е естествено, тъй като бяхме най-добрите и ни плащаха за това. Но все пак тук наоколо са наши хора. Soldieres!

— Кога напусна Легиона? — попита Борн и почувства как облак обгръща мозъка му, което можеше да се окаже обезпокоително.

— А, преди девет години! Изхвърлиха ме преди да ме наемат за втори път. Бях прекалено тежък. Бяха прави и вероятно така ми спасиха живота. Аз съм от Белгия, ефрейтор.

— Аз бях уволнен преди месец, преди да изтече първия ми срок. Раниха ме по време на нашествието в Ангола и разкриха, че съм по-възрастен от посоченото в документите. Не плащат за продължително лечение.

Колко лесно излизаха думите от устата му.

— Ангола? Ние ли го направихме? Какво смятат за това на Ке д’Орсе?

— Не знам. Аз съм войник, изпълнявам заповедите и не задавам въпроси на тези, които не разбирам.

— Седни! Ще ми се пръсне мехурът. Връщам се веднага. Може да се окаже, че имаме общи познати… Никога не съм чувал за операция в Ангола.

Джейсън се облегна на издадения бар-плот и си поръча бира, доволен, че музиката бе прекалено висока, а барманът твърде зает, за да чуе разговора им. При все това беше безкрайно благодарен на Свети Алекс Конклински, чийто най-важен съвет към полевите агенти бе „гледай първо да получат лошо впечатление от теб, а след това — добро“, като неговата теория твърдеше, че преходът от враждебност към приятелство е много по-сигурен, отколкото обратното. Успокоен, Борн отпи от бирата. Беше спечелил един приятел в „Сърцето на войника“. Бе нещо незначително и постигнато чрез лек сблъсък, но бе жизненоважно и може би не чак толкова незначително.

Човекът се върна, преметнал яката си ръка върху рамото на един младеж — на малко повече от двадесет години, среден на ръст, на вид доста силен физически. Беше облечен с американско яке. Джейсън понечи да стане.

— Стой, стой! — извика новият му приятел, като се наведе напред, за да може Борн да го чуе на фона на разговорите и музиката.

— Доведох ти един девственик.

— Какво?

— Толкова бързо ли си забравил? Готви се да стане наемник на Легиона.

— О, така ли — засмя се Джейсън, за да прикрие гафа си. — Почудих се, че на такова място…

— На такова място — прекъсна го мъжът, — хората могат да приемат или да се откажат, ако не им стиска. Мисля, че той иска да разговаря с теб. Американец е и френският му е отчайващ, но ако говори бавно, можеш да го разбереш.

— Не е необходимо — каза Джейсън на английски с лек акцент. — Израсъл съм в Нюшател, но прекарах и няколко години в Щатите.

— Радвам се да го чуя.

Говорът на американеца бе силно южняшки, усмивката му беше искрена и очите му нащрек, но в тях не се четеше страх.

— Тогава да започнем отначало — каза със силен акцент белгиецът на английски. — Аз се казвам… Морис — хубаво име, като всяко друго. Моят млад приятел се казва Ралф — поне така твърди. Как се казва нашият ранен герой?

— Франсоа — отвърна Борн, като мислеше за Бернардин, и се запита как ли се оправя той на двете летища. — И съвсем не герой — героите умират бързо… Поръчайте си нещо за пиене, аз плащам.

Докато изпълнят поръчката, Борн мислеше трескаво, като се опитваше да си припомни малкото, което знаеше за Френския чуждестранен легион.

— Много неща са се променили за девет години, Морис.

„Колко лесно излизат думите от устата ми“ — помисли си Хамелеона.

— Ти защо искаш да се запишеш, Ралф?

— Смятам, че това е най-умното, което мога да направя — това е начин да изчезна за няколко години, като под няколко разбирам минимум пет.

— Ако оцелееш през първата, mon ami! — вметна Морис.

— Морис е прав. Трябва да го слушаш. Офицерите са ужасни…

— И всичките са французи! — добави белгиецът. — Поне деветдесет процента. Може би на триста чужденци един успява да стане офицер. Не трябва да се заблуждаваш в това отношение.

— Но аз съм висшист. Инженер.

— Тогава ще те накарат да направиш чудесни нужници за лагерите и да проектираш идеални дупки в тях — разсмя се Морис. — Кажи му, Франсоа. Обясни му как се отнасят със savants[37].

— На първо място образованите трябва да знаят как да се бият — каза Джейсън, като се надяваше да е прав.

— Точно така! — възкликна белгиецът. — Тъй като тяхната ученост е подозрителна. Дали ще се съмняват? Дали ще размишляват, след като им се плаща само за да изпълняват заповеди?… О, mon ami, на твое място не бих изтъквал своята erudition[38].

— Разкрий я постепенно — добави Борн. — Когато имат нужда от нея, а не когато ти се иска да я покажеш.

— Bien! — извика Морис. — Той знае какво говори. Истински legionnaire е!

— Умееш ли да се биеш? — попита Джейсън. — Можеш ли да убиеш човек?

— Аз убих моята годеница, двамата й братя и техен братовчед — само с един нож в ръцете. Тя беше голям банкер в Нешвил, а те я криеха, защото им даваше доста пари… Да, господин Франсоа, мога да убивам.

Полицейска хайка за лудия убиец от Нешвил.

Млад инженер с обещаващо бъдеще се изплъзва от полицейската мрежа…

Докато гледаше лицето на младия американец, Борн си спомни заглавията на вестниците отпреди няколко години.

— Отивай в Легиона — каза той.

— Ако се наложи, господин Франсоа, мога ли да ви използвам като поръчител?

— Това няма да ти помогне, млади човече, по-скоро може да ти навреди. Ако те притиснат, кажи истината. Тя е твоята препоръка.

— Aussi bien![39] Той познава добре Легиона. Те не вземат маниаци, но — как се казваше?

— Oui. Гледат на това по различен начин, когато — encore, Франсоа?

— Когато има смекчаващи вината обстоятелства.

— Разбираш ли? Моят приятел Франсоа не е глупав. Чудя се как ли е оцелял.

— Като не съм го показвал, Морис.

Един келнер с най-мръсната престилка, която Джейсън някога бе виждал, плесна белгиеца по врата.

— Votre table, Rene[40].

— Е, какво пък — сви рамене мъжът. — Още едно име. Quelle difference?[41] Ще похапнем и ако имаме късмет, може и да не бъдем отровени.

След два часа, през които Морис и Ралф изпиха четири бутилки vin ordinaire[42] със съмнителна на вид риба, „Сърцето на войника“ пристъпи към нощния ритуал на издръжливост. От време на време ставаха сбивания, прекратявани от мускулести келнери. Гърмящата музика навяваше спомени за изгубени и спечелени битки и те предизвикваха спорове между старите войници, били всъщност щурмови отряди и пушечно месо, едновременно негодуващи и изпълнени с гордост, че са оцелели, тъй като бяха останали живи, въпреки кръвта и ужаса, за който техните офицери със златни ширити нямаха никаква представа. Това бе тътенът на всички обезправени войници от времената на легионите на фараоните до пехотинците от Корея и Виетнам. Офицерите издаваха заповедите си далеч зад фронтовата линия, а войниците умираха, за да изпълнят мъдрите им повели. Борн си припомни Сайгон и не можеше да не оправдае съществуването на „Сърцето на войника“.

Главният барман — огромен, плешив мъж с очила с метални рамки, взе слушалката на телефона, скрит отдолу в далечния край на бара, и я вдигна към ухото си. Джейсън го наблюдаваше между движещите се фигури. Човекът огледа претъпканото заведение — може би това, което чу, беше важно, а което видя, не бе за изпускане. Той отговори кратко, мушна ръка под бара и я задържа там известно време — беше избрал някакъв номер. Отново заговори бързо, после остави спокойно слушалката. Това приличаше на последователността от действия, описана от стария Фонтен на остров Транкуилити. Съобщение получено, съобщение предадено. И на края на тази линия беше Чакала.

Това беше всичко, което бе искал да види тази вечер. Трябваше да обмисли нещата и може би да наеме хора, както го беше правил в миналото. Хора, които можеха да бъдат заменени и които не означаваха нищо за него. Хора, на които можеше да плати или които можеше да подкупи, да изнуди или заплаши, и така да ги накара да правят това, което искаше от тях, без никакви обяснения.

— Току-що забелязах мой познат, с който трябваше да се видя тук — каза той на Морис и Ралф, които едва ли разбираха какво им говори. — Вика ме да изляза навън.

— Оставяш ли ни? — захленчи белгиецът.

— Хей, човече, не го прави — добави младият американец-южняк.

— Само за тази нощ. — Борн се наведе над масата. — Работя с още един легионер — той се занимава с нещо, в което играят големи пари. Не ви познавам, но ми изглеждате разбрани хора. — Борн извади пачка банкноти и отброи хиляда франка — по петстотин за всеки от сътрапезниците му. — Приберете ги, бързо!

— Брей че работа!

— Merde![43]

— Не ви гарантирам нищо, но може би ще можем да ви използваме и да ни помогнете. Затваряйте си устата и излезте оттук десет-петнадесет минути след мен. И никакво вино повече. Утре ви искам трезви… Кога се отваря това място, Морис?

— Не съм сигурен дали въобще се затваря. Бивал съм тук и в осем сутринта. Разбира се, тогава не е толкова претъпкано…

— Бъдете тук около обед. Но с бистри глави, ясно ли е?

— Ще бъда le caporal extraordinaire[44] на Легиона. Човекът, който някога бях! Трябва ли да съм с униформа? — Морис се оригна.

— Не, по дяволите.

— Аз ще сложа костюм и вратовръзка. Имам костюм и вратовръзка — честно! — Американецът хлъцна.

— Не. И двамата ще бъдете облечени така, както сте сега, но главите ви трябва да бъдат наред. Разбрахте ли ме?

— Звучиш ми много по американски, mon ami.

— Определено.

— Не е така, но все пак истината тук не е необходима, нали така?

— Знам какво иска да каже. Научил съм го много добре. Човек не може да послъгва с костюм и вратовръзка.

— Никаква вратовръзка, Ралф. Ще се видим утре.

Борн се измъкна от сепарето и изведнъж се сети нещо. Вместо да тръгне към вратата, той си проправи внимателно път към отдалечения край на бара, където беше огромният плешив барман. Нямаше свободни места, затова се вмъкна странично между двама клиенти — внимателно и учтиво, поръча си едно „Перно“ и помоли за салфетка, на която да напише една бележка — уж нещо съвсем лично, което да не стане достояние никому. На обратната страна на салфетката, украсена с нескопосно изрисувани оръжия, той написа на френски следния текст:

Гнездото на една птица струва милион франка. Цел: поверителен делови съвет. Ако се интересувате, елате при стария завод след тридесет минути. Това няма да ви навреди с нищо. Още 5000 франка, ако сте сам.

Борн скри в ръка салфетката с една банкнота от сто франка в нея и даде знак на бармана. Той оправи очилата си с метални рамки, като че ли непознатият посетител се държеше безочливо. Премести бавно огромното си тяло напред и облегна дебелата си татуирана ръка на бара.

— Какво е това? — попита дрезгаво барманът.

— Написал съм ви една бележка — отвърна Хамелеона, като гледаше твърдо мъжа. — Сам съм и се надявам, че ще изпълните молбата ми. Макар да съм ранен и инвалид, не съм беден.

Борн се протегна бързо към ръката на бармана, но кротко — много кротко му предаде салфетката с банкнотата. Погледна умоляващо за последен път удивения човек, обърна се и тръгна към вратата, като накуцваше подчертано.

Отвън той забърза по напукания асфалт към началото на алеята. Прецени, че изпълнението на бара му е отнело между осем и дванадесет минути. Знаеше, че барманът го наблюдава, докато излизаше, затова нарочно не се опита да провери дали двамата му сътрапезници бяха още на масата, но предположи, че са там. Белгиецът и американецът не бяха в най-добрата си форма и в тяхното състояние минутите нямаха значение. Надяваше се все пак, че сумата от петстотин франка щеше да ги накара да почувстват известна отговорност и ще си тръгнат скоро, както им бе поръчано. Колкото и да беше странно, имаше повече вяра на Морис-Рьоне, отколкото на младия американец, който се бе представил като Ралф. В бившия ефрейтор от Чуждестранния легион бе насаден автоматичен рефлекс по отношение на заповедите. Той ги изпълняваше сляпо, независимо дали беше пиян, или трезвен. Поне така се надяваше Джейсън. Не беше задължително, но би могъл да използва помощта им, ако — ако барманът от „Сърцето на войника“ бе достатъчно заинтригуван от изключителната сума, упомената в бележката, и от разговора насаме с един инвалид, когото очевидно би могъл да убие с една от татуираните си ръце.

Борн изчака на улицата. В алеята светлината от уличните лампи постепенно отслабваше. Все по-малко и по-малко хора влизаха или излизаха, като тези, които пристигаха, бяха в по-добра форма от тези, които си отиваха. Всички преминаваха край Джейсън, без дори да погледнат към скитника, който се влачеше покрай тухлената стена.

Инстинктът надделя. Белгиецът измъкна през вратата доста по-младия американец и след като тя се затвори, го удари по лицето, като му говореше завадено, че трябва да изпълнява заповедите, тъй като вече са богати и могат да станат още по-богати.

— Това е по-добре, отколкото да бъдеш застрелян в Ангола!

— извика бившият легионер, достатъчно силно, че да го чуе Борн. — Защо ли го направиха?

Джейсън ги спря на входа на алеята и ги задърпа към тухленото здание.

— Аз съм — каза твърдо той.

— Sacrebleu![45]

— Какво става, по дяволите!…

— Тихо! Ако искате, тази вечер можете да припечелите по още петстотин франка. Ако ли пък не — има две дузини други мъже, които са готови да ги получат.

— Ние сме другари — запротестира Морис-Рьоне.

— А аз ще ти счупя главата, задето та-а-ка ни уплаши… Обаче той има право — ние сме другари, но, надявам се, това няма да ни забърка с комисарите, а, Морис?

— Taisez-vous![46]

— Това означава да млъкнеш — обясни Борн.

— Зна-а-ам. Чувал съм го много пъти…

— Слушайте ме. В близките няколко минути може би ще излезе барманът и ще ме потърси. Може би да, може би не — просто не знам. Той е едър, плешив мъж, с очила. Познавате ли го?

Американецът сви рамене, но белгиецът кимна с олюляващата се глава и заговори през стиснати устни.

— Казва се Сантос и е espagnol.

— Испанец?

— Или latino-américain. Никой не знае.

„Илич Рамирес Санчес“ — помисли Джейсън. Карлос Чакала. Венецуелец по рождение, отритнат от обществото терорист, с когото дори Съветите не са успели да се оправят. Естествено е той да реши да си върне за всичко това.

— Колко добре го познаваш?

Сега бе ред на белгиеца да свие рамене.

— Той е абсолютният господар в „Сърцето на войника“. Известен е с това, че е готов да разбие главата на всеки, който се държи зле. Винаги най-напред сваля очилата си и това е първият знак, че ще се случи нещо такова, на което дори изпитани войници не желаят да бъдат свидетели…

— Може би ще дойде, тъй като иска да се срещне с мен, а не защото иска да ми навреди.

— Това не е…

— Не е необходимо да знаете подробностите, те не ви касаят. Но ако Сантос излезе от вратата, искам да го заговорите и да го задържите. Можете ли да го направите?

— Mais certainement[47]. Случвало ми се е няколко пъти да спя на една кушетка горе, като Сантос лично ме е отвеждал там, щом дойдат жените да чистят.

— Горе?

— Той живее на втория етаж, над кафенето. Разправят, че никога не напуска сградата, никога не излиза из улиците, дори до магазините. Всичко необходимо се купува от други хора или се доставя.

— Разбирам. — Джейсън извади парите си и даде по още петстотин франка на всеки. — Върнете се в алеята и ако Сантос излезе, спрете го и се дръжте така, като че ли сте пили прекалено много. Поискайте му пари или бутилка пиене — каквото и да е.

Морис-Рьоне и Ралф стиснаха парите като деца и се спогледаха хем заговорнически, хем победоносно. Франсоа, лудият легионер, раздаваше пари, като че ли ги печаташе сам! Общото им въодушевление нарастваше.

— Колко време искаш да се дърляме с този пуяк? — попита американецът от далечния Юг.

— Ще му проглуша ушите на тоя плешивец! — допълни белгиецът.

— Няма нужда, само толкова, колкото да се уверя, че е сам — каза Борн, — че никой не идва с него или след него.

— Лесна работа, човече.

— Ще заслужим не само парите ти, но и уважението ти. Имаш думата на един ефрейтор от Легиона!

— Трогнат съм. А сега се връщайте.

Двамата мъже тръгнаха със залитане по алеята. Американецът потупваше победоносно белгиеца по рамото. Джейсън се облегна на тухлената стена откъм улицата, на десетина сантиметра от края на зданието и се притаи. Минаха шест минути и тогава чу думите, които така отчаяно чакаше.

— Сантос! Моят голям и добър приятел Сантос!

— Какво правите тук, Рьоне?

— На моя млад приятел американец му прилоша на стомаха, но вече му мина — повърна.

— Американец?…

— Позволи ми да ти го представя, Сантос. Той се готви да стане голям войник.

— Нима се подготвя детски поход?

Борн надзърна иззад ъгъла точно когато плешивият барман погледна към Ралф.

— Късмет, бебчо. Иди да си играеш на война на детската площадка.

— Говорите френски страшно бързо, господине, но все пак подразбрах нещичко. Държите се като голяма маминка, но аз мога да бъда ужасен кучи син!

Барманът се разсмя и превключи с лекота на английски.

— Тогава ще е по-добре да бъдеш такъв някъде другаде, бебчо. В „Сърцето на войника“ допускаме само миролюбиви джентълмени… А сега трябва да вървя.

— Сантос! — извика Морис-Рьоне. — Дай ми назаем десет франка. Забравил съм си портфейла в апартамента.

— Ако въобще някога си имал портфейл, той е останал в Северна Африка. Знам те тебе. Нито су за вас двамата.

— Колкото пари имах ги дадох за гадната ти риба. Приятелят ми повърна от нея.

— За следващото си ядене можеш да отидеш до Париж и да обядваш в „Риц“… А, да! Ти наистина яде, но плати друг.

Джейсън се отдръпна бързо, щом барманът извърна рязко глава и огледа алеята.

— Лека нощ, Рьоне. И на теб бебчо-боец. Имам работа.

Борн затича по улицата към портите на стария завод. Сантос идваше да се срещне с него. Сам. Пресече улицата в сенките на затворената рафинерия и застана неподвижен, като помръдваше само с ръка, за да усеща твърдата стомана и сигурността на автоматичния пистолет. С всяка стъпка залавянето на Чакала ставаше все по-близко! Секунди по-късно огромната фигура се появи от алеята, пресече слабо осветената улица и приближи ръждясалите порти.

— Тук съм, мосю — каза Сантос.

— И аз съм ви благодарен.

— Бих предпочел да спазите обещанието си. Споменахте пет хиляди франка в бележката си.

— Ето ги.

Джейсън бръкна в джоба си, извади парите и ги подаде на управителя на „Сърцето на войника“.

— Благодаря — каза Сантос, пристъпи напред и взе банкнотите. — Хванете го! — добави той.

Изведнъж старите порти на фабриката се отвориха. Оттам изскочиха двама мъже и преди Джейсън да успее да се хване за оръжието си, някакъв тъп тежък предмет се стовари на лицето му.

23

— Сами сме — дочу се глас от другия край на тъмната стая, щом Борн отвори очи.

Огромната фигура на Сантос правеше голямото кресло да изглежда по-малко. Слабото осветление на единствения лампион на пода усилваше белотата на огромната му плешива глава. Джейсън изви врат и почувства как в горната част на черепа му се надигна болка. Бяха го поставили напречно на края на някакъв диван.

— Няма нито счупвания, нито кръв, а както предполагам, само една доста болезнена подутина — каза човекът на Чакала.

— Диагнозата е точна, особено в последната й част.

— Използваме твърд каучук, обвит в плат. Резултатите са предсказуеми, освен ако не се стигне до мозъчно сътресение. На подноса има мехур с лед. Няма да е зле да го използваш.

Борн се пресегна в неясната светлина, хвана издутия мехур и го постави на главата си.

— Много си внимателен.

— И защо не? Трябва да обсъдим определен брой неща, може би един милион, ако ги превърнем във франкове.

— Милионът е твой, но при поставените условия.

— Кой си ти? — попита рязко Сантос.

— Това не влиза в условията.

— Не си млад.

— Не че има някакво значение, но същото важи и за теб.

— Носеше в себе си пистолет и нож. А ножовете са за по-млади мъже.

— Кой го казва?

— Нашите рефлекси… Какво искаш да знаеш за една черна птица?

— Можеше също да ме попиташ откъде знам за „Сърцето на войника“.

— И откъде?

— Каза ми един човек.

— Кой е той?

— Съжалявам, но това не влиза в условията. Аз съм посредник и трябва да се съобразявам с тях. Клиентите ми го очакват.

— А очакват ли също да си вържеш коляното и да се преструваш на сакат? Когато отвори очи, натиснах областта около него. Никакъв признак на болка, никакво навехване или счупване. Освен това, в себе си нямаш документи, а само значителна сума пари.

— Не обяснявам методите си на действие, а само разяснявам ограниченията така, както ги разбирам. Успях да предам съобщението, нали? Ще можем ли да свършим работа, да кажем, на стойност един милион франка?

Човекът на Чакала сви рамене.

— Струва ми се, че ако един купувач споменава такава сума още при първото си предложение, той ще е склонен и на повече. Да кажем — милион и половина. Може би два.

— Но аз не съм купувач, а посредник. Бях упълномощен да платя милион, което по мое мнение е твърде много, но по-важни са сроковете. Вземи парите или се откажи, имам и други възможности.

— Наистина ли?

— Разбира се.

— Не и ако си труп, намерен да плува в Сена без никакъв документ за самоличност.

— Ясно.

Джейсън огледа тъмния апартамент. Мебелите бяха големи, което се налагаше от огромните размери на собственика, ала подбрани с вкус. Това, което го удиви, бяха лавиците с книги, покриващи стената между двата прозореца. Поиска му се да прочете заглавията — може би те щяха да му дадат по-ясна представа за този странен, огромен човек, чиято реч вероятно е била школувана в Сорбоната. Очите му се върнаха на Сантос.

— В такъв случай, това означава, че не ми е позволено да си тръгна оттук по своя воля, така ли?

— Да — отвърна свръзката на Чакала. — Можеше и да ти бъде разрешено, ако беше отговорил на простите ми въпроси. Вместо това ти ми приказваш, че твоите условия, или може би по-точно — твоите ограничения, не ти позволяват да го направиш… Е, добре, аз също имам условия и ти ще останеш жив или ще умреш според тях.

— В такъв случай се лишаваш от възможността да получиш един милион франка или, може би както сам предположи — доста повече.

— Защо тогава да не предположа — каза Сантос, като кръстоса ръце на гърдите си и погледна разсеяно огромните татуировки по тях, — че човек с такива средства не само ще се раздели с тях в замяна на живота си, но и ще бъде щастлив да ми предостави информацията, която искам, за да избегне ненужни и мъчителни изтезания. — Изведнъж човекът на Чакала стовари стиснатия си юмрук върху облегалката и изкрещя: — Какво знаеш за черната птица? Кой ти каза за „Сърцето на войника“? Откъде си дошъл, кой си ти, кой е твоят клиент?

Борн застина. Тялото му се вдърви, но умът му работеше трескаво и шеметно. Трябва да излезе оттук! Обаче нямаше да успее да го направи чрез противопоставяне на гиганта в другия край на стаята. Сантос не беше нито лъжец, нито глупак. Можеше и щеше да убие лесно затворника си, при това без колебание. И нямаше да се остави да бъде залъгван с очевидно неясна или невярна информация. На Хамелеона му оставаше само един избор: да изложи част от истината, която да бъде толкова опасна, че да бъде достоверна, и звънът на достоверността да бъде толкова правдоподобен, че да не остане никакъв риск тя да бъде отхвърлена. Джейсън постави мехура с лед на подноса и заговори бавно от сенките на огромния диван.

— Очевидно нямам желание да умра заради някакъв си клиент, или да бъда изтезаван, за да запазя информацията му, така че ще ти кажа това, което знам… Ще започна с това, че лично аз не разполагам със средствата. От време на време се срещам с един човек в Лондон, на когото предавам информацията, а той прехвърля пари в Берн, Швейцария, на име и номер — всяко име и всеки номер, които му дам… Предлагам да оставим въпроса за моя живот и „мъчителните“ изтезания — дадох ти отговора, който искаше. Да видим какво знам за черната птица. Случайно „Сърцето на войника“ е част от този въпрос… Казаха ми, че един възрастен човек — с неизвестни, поне на мен, име и националност, но както подозирам — французин, се е свързал с една добре известна обществена фигура, за да му каже, че е мишена на политическо убийство. Но кой би повярвал на някакъв стар пияница, който търси награда, особено ако има дълго полицейско досие? За нещастие, убийството станало и за щастие съветникът на покойния е бил с него, когато старецът го предупредил. Освен това съветникът е изключително близък с моя клиент и убийството се оказало добре дошло и за двамата. Съветникът препредал тайно наученото от стареца. Трябва да се изпрати информация на една черна птица чрез някакво кафене в Аржантьой, известно като „Сърцето на войника“. Тази черна птица сигурно е изключителен човек и моят клиент иска да се свърже с него… Що се отнася до мен, моите офиси са в хотелски стаи в различни градове. В момента съм се регистрирал под името Симон в „Пон Роял“ където съм оставил паспорта и другите си документи. — Борн направи пауза и протегна ръце. — Току-що ти казах цялата истина, както я знам.

— Това не е цялата истина — поправи го Сантос. Гласът му бе нисък и гърлен. — Кой е твоят клиент?

— Ще ме убият, ако ти кажа.

— А аз ще те убия веднага, ако не ми кажеш — отвърна свръзката на Чакала.

— Защо не ми дадеш информацията, която ми трябва, както и едно име и номер — каквото и да е име, какъвто и да е номер, и ти гарантирам два милиона франка. Клиентът ми иска аз да съм единственият посредник. Какво лошо има в предложението ми? Черната птица може да ме изгони и да ме прати по дяволите… Три милиона!

Очите на Сантос трепнаха, като че ли изкушението бе прекалено голямо за въображението му.

— Може би ще успеем да се споразумеем по-късно.

— Сега.

— Не! — Човекът на Карлос надигна туловището си от креслото и отиде до кушетката, като държеше заплашително ножа пред себе си. — Твоят клиент.

— Клиенти — отвърна Борн. — Група влиятелни мъже в Съединените щати.

— Кои са те?

— Крият имената си като ядрени тайни, но знам един от тях и това би трябвало да ти е достатъчно.

— Кой е той?

— Нека информацията остане само за теб — понеже оцени стойността на това, което се опитвам да ти кажа. Защити твоята черна птица с всички средства! Увери се, че казаното от мен е истина и същевременно забогатей така, че да можеш да правиш всичко, което би ти се искало през останалата част от живота ти. Би могъл да пътуваш, да изчезнеш, може би ще ти остане време да прочетеш всички тези книги, вместо да се занимаваш с онзи боклук долу. Както вече каза, и двамата не сме млади. Предложих ти щедър хонорар и можеш вече да се смяташ за богат човек, освободен от всякакви грижи и от необходимостта да вършиш тази неприятна, скучна работа… Отново те питам — какво лошо има в това? Може да бъда отпратен, както и моите клиенти. Няма никакъв капан. Клиентите ми дори не искат да го видят. Те желаят да го наемат.

— Как може да стане това? Как бих могъл да се уверя?

— Измисли си някакъв висок пост и потърси американския посланик в Лондон — името му е Аткинсън. Кажи му, че си получил поверителни инструкции от Горгона. Попитай го трябва ли да ги изпълниш.

— Горгона? Какво е това?

— „Медуза“. Те наричат себе си „Медуза“.

Mo Панов се извини и излезе от сепарето. Проправи си път към мъжката тоалетна през претъпкания ресторант край магистралата и огледа трескаво стената в далечния край за телефонен автомат. Нямаше! Единственият проклет телефон се намираше на около три метра от сепарето и бе пред очите на платинената блондинка с див поглед, чиято параноя бе проникнала така дълбоко в нея, както тъмните корени на косата й. Беше й споменал нехайно, че трябва да се обади в офиса си, за да каже на персонала за катастрофата и къде се намира, но моментално бе залят от ругатни.

— И да пристигнат тълпи от ченгета, за да те приберат! Не, ако ти е мил шибаният ти живот, господин Медик. От офиса ти ще се обадят в полицията, а оттам ще се свържат с любимия ми съпруг, който ще помете с мен цялата околност. Той е приятел с всички ченгета по пътищата. Мисля, че им казва къде да си поставят постовете.

— Не виждам никаква причина да споменавам за вас, и разбира се, че няма да го направя. Ако си спомняте, вие ми казахте, че съпругът ви може да ми се ядоса.

— Това не е точната дума. Просто ще отреже сладкото ти малко носле. Май не ме разбираш — не искам да рискувам. Ако издрънкаш за катастрофата си, ченгетата ще дойдат веднага.

— Знаете ли, това не ми звучи разумно.

— Е, добре, ще стана разумна. Ще извикам „Помощ!“ и ще кажа на тези шофьори, че съм те качила преди два дни на пътя и оттогава съм ти сексуална робиня. Как ти харесва това?

— Страшно. Може ли поне да отида до мъжката тоалетна? Налага се.

— Моля, заповядай. В кенефите по тези места няма телефони.

— Така ли?… Не, честно, не питам, защото съм разочарован — просто съм любопитен. Шофьорите изкарват добри пари — не са им притрябвали монетите от телефонните автомати.

— Господи, докторе, ти си май от Страната на хаховците. По магистралите става какво ли не; разни неща се разменят или крадат, ясно ли ти е? Ако хората искат да се обадят по телефона, други хора искат да знаят кой разговаря.

— Наистина ли?…

— Ох, Боже мой. Побързай. Имаме време само колкото да хапнем, така че ще дам поръчката. Той ще тръгне по Седемдесети, а не по Деветдесет и седми. Не би се сетил.

— Какво да се сети? Какво са Седемдесети и Деветдесет и седми?

— Пътища, за Бога! Има пътища и пътища. Ти си просто един тъп лекар. Оправяй се, по-късно може би ще спрем в някой мотел. Там ще можем да продължим нашия делови разговор и ще получиш възнаграждение в аванс.

— Моля?

— Аз съм за възможността на избор. Това противоречи ли на твоята религия?

— Мили Боже, не. Аз съм твърд привърженик на избора.

— Добре. Побързай!

И така Панов тръгна към мъжката тоалетна. Жената се оказа права. Там нямаше никакъв телефон, а прозорецът бе толкова малък, че през него биха могли да се промъкнат само някоя дребна котка или едър плъх… Но той имаше пари — много пари, и пет шофьорски книжки от пет различни щата. На езика на Джейсън Борн това бяха оръжия, особено парите. Mo отиде до писоара — отдавна му беше време, и после се върна при вратата. Открехна я около десетина сантиметра, за да може да наблюдава блондинката. Изведнъж някой блъсна силно и Панов се залепи за стената.

— Ей, приятел, извинявай! — извика нисък, набит мъж и стисна раменете на психиатъра, който закри лице с ръце. — Добре ли си, друже?

— О, да, разбира се.

— Как не, от носа ти тече кръв! Ела при салфетките — заповяда му шофьорът с риза с къси ръкави. Единият от тях бе завит нагоре и в него бе пъхнат пакет цигари. — Айде, отпусни глава назад, докато ти намокря носа със студена вода… Облегни се на стената. Добре, така е по-добре; ей сега ще спрем този клапан.

Мъжът се пресегна и постави внимателно мокрите книжни салфетки върху лицето на Панов, като поддържаше отзад врата му и проверяваше през няколко секунди кървящите му ноздри.

— Готово, друже, почти е спряло. Само дишай през устата, ама дълбоко, разбираш ли ме? И стой така, с глава назад.

— Благодаря — каза Панов, като притискаше салфетките, удивен, че може толкова бързо да бъде спряно кървене от носа. — Много ви благодаря.

— Не ми благодари, фраснах те без да искам — отговори шофьорът. — По-добре ли си вече? — попита той и вдигна ципа на панталоните си.

— О, да. — Отново Mo реши да не последва съвета на скъпата си майка, а да се възползва от момента и да се откаже от добродетелността. — Но трябва да ви обясня, че грешката е моя, не ваша.

— Какво искаш да кажеш? — попита шофьорът, докато миеше ръцете си.

— Честно казано, се криех зад вратата и наблюдавах една жена, от която се опитвам да се освободя.

Личният лечител на Панов се разсмя, поставил ръце под сешоара.

— Кой не би те разбрал? Това е мъжката съдба, приятел! Вкопчват се в тебе с нокти и започват да хленчат. Ти се сбъркваш и не знаеш какво да правиш, а те пищят и си им в краката. Само че при мен е различно. Знаеш ли, ожених се за истинска европейка. Не говори добре английски, но е благодарна… Блага с децата, блага с мен и все още се вълнувам, щом я зърна. А не като тези шибани кукли наоколо.

— Това е изключително интересно, бих казал задълбочено заявление — каза психиатърът.

— Какво е?

— Няма значение. Но аз все още искам да се измъкна оттук, без тя да забележи. Имам пари…

— Прибери си парите, кажи ми коя е?

Двамата отидоха до вратата и Панов я открехна леко.

— Седнала е ей там. Блондинката, която постоянно гледа ту насам, ту към входната врата. Вече е доста нервна…

— По дяволите — прекъсна го ниският шофьор. — Това е жената на Бронк! Отклонила се е от курса си.

— От курса си ли? Жената на Бронк?

— Той кара по източните пътища, не по тези. Какво прави тя тук?

— Мисля, че се опитва да избяга от него.

— Да — съгласи се придружителят на Mo. — Чух, че скиторела и не вземала никакви пари.

— Познаваш ли я?

— Да. Бил съм им няколко пъти на гости. Той прави страхотни коктейли.

— Трябва да се измъкна оттук. Както ти казах, имам пари…

— Да, каза ми и ще поговорим по-късно за това.

— Къде?

— В моя камион. Той е червен на бели ивици, също като знамето. Паркиран е отпред, вдясно. Иди и се скрий край кабината.

— Тя ще ме види като излизам.

— Няма. Отивам при нея и ще я изненадам. Ще й кажа, че гражданските отряди са се размърдали и че Бронк е тръгнал на юг към Каролинас — така поне чух.

— Как ще мога да ви се отплатя?

— Може би с част от парите, за които все ми говориш. Но не много. Бронк е животно, а аз съм преродил се християнин.

Дребният шофьор отвори рязко вратата, като едва не залепи отново Панов за стената. Mo наблюдаваше как неговият колега заговорник приближи сепарето, заговорническите му ръце се разтвориха, прегърнаха старата приятелка и той започна да говори бързо; очите на жената гледаха внимателно — беше като омагьосана. Панов се втурна вън от тоалетната, излезе от ресторанта и отиде при огромния камион в червено и бяло. Приведе се, затаил дъх, зад кабината и зачака. Сърцето му биеше лудо.

Изведнъж съпругата на Бронк изтича от ресторанта, а платинената й коса се вееше след нея. Отиде до яркочервената си кола, скочи вътре и след няколко секунди двигателят изрева. Докато Mo я гледаше удивен, тя пое на север.

— Как си, друже — къде си, по дяволите? — извика ниският мъж без име, който не само бе спрял толкова изкусно кървенето от носа му, но и го беше избавил от съпругата на един маниак, чиито прояви на параноя се дължаха на равни части вина и желание за мъст.

„Стига, престани!“ — извика мислено Панов сам на себе си.

— Тук съм… друже!

Тридесет и пет минути по-късно те наближиха покрайнините на някакъв град без табела и шофьорът спря пред магазините покрай магистралата.

— Ей там ще намериш телефон, друже. Желая ти късмет.

— Сигурен ли си? — попита Mo. — Имам предвид парите.

— Разбира се — отвърна ниският човек зад волана. — Двеста долара са напълно достатъчни — може би днес съм заработил толкова зад волана. Повече от това ще бъде корупция, нали? Предлагано ми е петдесет пъти да превозвам неща, които няма да превозвам, и знаеш ли какво им отговарям?

— Какво?

— Казвам им да вървят да пикаят срещу вятъра с тяхната отрова. Той ще я отвее в очите им и ще ги ослепи.

— Ти си добър човек — каза Панов и слезе от камиона.

— Е, имам си няколко трески за дялане.

Вратата на кабината се затръшна и огромният камион потегли бързо. Mo се обърна и се огледа за телефон.

— Къде си, по дяволите? — извика Александър Конклин във Вирджиния.

— Не знам! — отвърна Панов. — Ако бях пациент, щях най-досадно да обясня, че това бе нещо като фройдистки сън с продължения, защото такива неща не се случват и въпреки това ми се случиха! Те използваха наркотици, Алекс!

— Запази спокойствие. Предположихме го. Трябва да разберем къде се намираш. Да не забравяме, че и други те търсят.

— Добре, добре… Чакай малко! Оттатък улицата има дрогерия. На табелата й пише „Най-добрата битка на Форд“ — това ще ви помогне ли?

Отговорът от Вирджиния беше въздишка.

— Да, ще ни помогне. Ако беше запалянко по Гражданската война, а не някакъв незначителен психиатър, щеше да ти бъде ясно.

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш?

— Тръгни към бойното поле, известно с хитростта на Форд. То е национална забележителност — навсякъде има табели. След тридесет минути ще пристигне хеликоптер. Не казвай никому нищо!

— Знаеш ли как звучи гласът ти? А аз бях обект на враждебен акт, който…

— Край, учителю!

Борн влезе в „Пон Роял“ и веднага отиде при нощния портиер. Извади петстотинфранкова банкнота и тихо я мушна в ръката на човека.

— Името ми е Симон — каза той усмихнат. — Нямаше ме. Някакви съобщения?

— Никакви, господин Симон — бе тихият отговор, — но отвън има двама мъже — единият е на Монталамбер, другият от другата страна на Рю дю Бак.

Джейсън извади банкнота от хиляда франка и незабелязано я пъхна в ръката на портиера.

— На такива очи плащам, и то добре. Продължавай така.

— Разбира се, господине.

Борн пресече фоайето и отиде до асансьора. Слезе на етажа си, премина бързо пресичащите се коридори и влезе в стаята си. Нищо не беше пипнато; всичко си беше така, както го беше оставил, освен че леглото беше оправено. Леглото. О, Господи, нуждаеше се от почивка, от сън. Вече не беше както преди. Нещо ставаше вътре в него — не му достигаше енергия, дъх не му достигаше. А се нуждаеше и от двете — повече от всякога. Как му се искаше да легне… Не. Чакаше го Мари. Чакаше го Бернардин. Отиде до телефона и избра номера, който беше запомнил наизуст.

— Съжалявам, закъснях — каза той.

— С четири часа, мон ами. Какво се случи?

— Сега нямам време. Нещо за Мари?

— Нищо. Абсолютно нищо. Няма я в нито един международен полет, който в момента е във въздуха или предстои. Дори проверих прехвърлянията от Лондон, Лисабон, Стокхолм и Амстердам — нищо. Няма никаква Мари Елиз Сен Жак-Уеб на път към Париж.

— Но трябва да има. Едва ли е променила решението си — не е характерно за нея. Освен това не знае как да избегне имиграционните власти.

— Повтарям — няма я в списъка на нито един полет за Париж от която и да е страна.

— Проклятие!

— Ще продължа опитите, приятелю. Думите на Свети Алекс продължават да звънят в ушите ми. Не подценявайте la belle mademoiselle.

— Тя не е никаква мадмоазел, а е моя съпруга… И не е една от нас, Бернардин; не е полеви агент, който може да води двойна, тройна или четворна игра. На път е към Париж. Знам го!

— Но не и по въздушните линии, какво повече да кажа?

— Това, което вече каза — отвърна Джейсън. Имаше чувството, че не му достига въздух, а клепачите му тежаха. — Продължавай да търсиш.

— Какво стана тази вечер. Кажи ми.

— Утре — отвърна едва чуто Дейвид Уеб. — Утре… Толкова съм уморен, а трябва да играя ролята на още един човек.

— За какво говориш? Дори гласът ти не звучи както обикновено.

— Нищо. Утре. Трябва да помисля… Или може би не трябва.

Мари стоеше в Марсилия на опашката за проверка от имиг-рационните власти. Беше благодарна, че поради ранния час нямаше много хора, и си придаде отегчен вид — последното нещо, което изпитваше. Беше неин ред да отиде до паспортното гише.

— Américaine — каза полузаспалият служител. — По работа ли идвате или за удоволствие, мадам?

— Je parle français, monsieur. Je suis canadienne d’origine — Québec. Séparatiste.[48]

— Ah, bien![49] — Очите на дремещия служител се поотвориха и той продължи на френски. — По работа ли.

— Не, не съм по работа. Това е едно пътуване по спомените — родителите ми са родом от Марсилия. Неотдавна починаха и двамата. Искам да видя откъде са дошли, къде са живели — може би това е нещо, което ми е липсвало.

— Изключително трогателно, прекрасна лейди — каза служителят, оценявайки най-привлекателната пътничка. — Може би ще имате нужда от водач? Няма местенце в този град, което да не се е отпечатало незаличимо в съзнанието ми.

— Много сте любезен. Ще отседна в „Софител Вийо Пор“. Как се казвате? Вече имате моето име.

— Лафонтен, мадам. На вашите услуги!

— Лафонтен? Така ли казахте?

— Точно така!

— Колко интересно.

— И аз съм много интересен — отвърна служителят, полупритворил клепачи, но не от сънливост, като същевременно удряше гумените печати. — Изцяло съм на вашите услуги.

„Може би е от онзи особен клан“ — помисли Мари, докато отиваше към багажното отделение. Оттам щеше да се качи на някой самолет от вътрешните линии до Париж под каквото си име избереше.

Франсоа Бернардин се събуди изведнъж, вдигна ръце нагоре и се намръщи обезпокоено. „Тя е на път към Париж. Знам го!“ Това бяха думите на съпруга й, който я познаваше най-добре. „Няма я в списъка на нито един полет за Париж от която и да е страна.“ Неговите собствени думи. Париж. Ключовата дума беше Париж.

Ами ако предположим, че не е?

Ветеранът от Втори отдел се измъкна бързо от леглото. Ранната утринна светлина влизаше през тесните високи прозорци на апартамента му. Изми се за по-кратко време от обичайното, избръсна се, облече се и отиде до пежото си на улицата, на което намери неизменното съобщение за глоба. За жалост, вече не можеше да уреди служебно въпроса с едно кратко позвъняване по телефона. Въздъхна, свали листчето от стъклото и седна зад кормилото.

Четиридесет и осем минути по-късно свърна в паркинга пред малко тухлено здание в огромния товарен комплекс на летище „Орли“. Сградата беше безлична, но не и работата, която се извършваше в нея. Тя представляваше клон на Имигранската служба, който беше изключително важен и бе известен като отдел „Пристигащи полети“. Най-съвършените компютри съхраняваха данни от всички международни летища за всеки пристигнал във Франция в последната минути. Службата беше жизненоважна за имиграционните власти, но Втори отдел не прибягваше често до нея, тъй като съществуваха много повече места за влизане, използвани от хората, от които отделът се интересуваше. Въпреки това Бернардин работеше на базата на теорията, че очевидното не винаги се забелязва, и бе търсил през годините информация тук. И от време на време бе възнаграждаван. Чудеше се дали това щеше да стане и тази сутрин.

Деветнадесет минути по-късно знаеше отговора. Случаят беше точно такъв, но ползата бе доста малка, тъй като информацията пристигна твърде късно. Във фоайето имаше телефонен автомат. Бернардин пусна монета и избра „Пон Роял“.

— Да? — чу се гласът на Джейсън Борн.

— Извинявай, че те събудих.

— Франсоа?

— Да.

— Точно ставах. Отвън на улицата има двама мъже, които са много по-изморени от мен, освен ако не са ги сменили.

— Във връзка с миналата вечер? Били са там цяла нощ?

— Да, ще ти разкажа, като се видим. За това ли се обаждаш?

— Не. Намирам се на „Орли“ и се опасявам, че имам лоша новина, информация, която доказва, че съм идиот. Трябваше да го съобразя… Съпругата ти е пристигнала незабележимо в Марсилия преди повече от два часа. Не в Париж. В Марсилия.

— И защо това да е лоша новина? — извика Джейсън. — Знаем къде е! Можем… О, Господи, разбирам какво искаш да кажеш. — Гласът на Борн стана глух. — Тя може да хване влака, да наеме кола…

— Дори да продължи със самолет до Париж под каквото и да е име — допълни Бернардин. — Все пак, имам една идея. Може би не струва, както и мозъкът ми, но все пак ще ти я предложа… Имате ли някакви специални, как го казвате — прякори един за друг? Може би sobriquets в израз на нежност?

— Честно казано, не се превземаме много в отношенията си… Чакай малко. Преди няколко години Джейми — това е нашият син, имаше проблеми с думата „мамо“. Беше я обърнал и я произнасяше „мома“. Ние се шегувахме с това и аз известно време я наричах така, докато детето започна да й казва правилно.

— Знам, че тя говори свободно френски. Чете ли вестници?

— Най-редовно, поне финансовите страници. Не съм сигурен, че преглежда сериозно останалите. Това й е нещо като сутрешен ритуал.

— Дори по време на криза?

— Особено тогава. Твърди, че й действа успокояващо.

— Предлагам да й изпратим съобщение — на финансовите страници.

Посланик Филип Аткинсън се приготви в американското посолство в Лондон за сутрин, изпълнена с отегчителна писмена работа. Отегчителността бе примесена с тъпо пулсиране в слепоочието и противен вкус в устата. Това не бе типичен махмурлук, защото той рядко пиеше уиски и не се беше напивал повече от двадесет и пет години. Отдавна беше научил — около тридесет месеца, след като падна Сайгон, границата на талантите и възможностите си, но най-вече — на способностите си. Когато на двадесет и девет години се върна от войната с добри, дори изключително добри препоръки, неговото семейство му купи едно свободно място на нюйоркската фондова борса и след още тридесет месеца той бе изгубил някъде около три милиона долара.

— Не успя ли да научиш поне едно нещо от Андовър и Иейл? — бе изревал баща му. — Не завърза ли поне някои връзки на Уолстрийт?

— Татко, знаеш как ревнуваха всички. Заради външността ми, заради момичетата — знаеш, че приличам на теб, татко. Всички заговорничеха срещу мен. Понякога дори си мислех, че наистина искат да те засегнат чрез мен! Чувал си какви приказки се носеха. Старшия и Младшия, елегантните хора от хай-лайфа и други такива глупости… Помниш ли колонката в „Дейли Нюз“, където ни сравняваха с Феърбанкс?

— Познавам Дъг от четиридесет години! — изрева бащата. — Той се издигна и е един от най-добрите.

— Но не е учил в Андовър и Иейл, татко!

— За Бога — това не му е било необходимо!… Чакай. Дали да не опитаме дипломатическа служба?… Каква беше, по дяволите, онази степен, дето я получи в Йейл?

— Бакалавър на хуманитарните науки.

— Зарежи това! Имаше нещо друго. Някакви курсове.

— Изучавах като основна специалност английска литература и политически науки като втора специалност.

— Точно така! Зарежи основната глупост. Представил си се отлично в областта на другата дивотия — политическите науки.

— Татко, не бях особено блестящ.

— Издържал ли си изпита?

— Да… Едва.

— Не едва, с отличие! Това е!

И така Филип Аткинсън III започна кариерата си в дипломацията с помощта на един ценен политически деец, който беше негов баща, и никога не погледна назад. И въпреки че този виден човек бе починал преди осем години, синът никога не забрави последния съвет на стария боен кон:

— Гледай да не оклепаш работата, синко. Ако искаш да пиянстваш или да развратничиш, прави го вкъщи или на някое забутано място, разбра ли ме? И се отнасяй към съпругата си, как й беше името, с истинска обич винаги, когато сте пред хора, ясно ли ти е?

— Да, татко.

Именно заради това Филип Аткинсън се чувстваше толкова тъпо тази сутрин. Бе прекарал предната вечер на прием у някакви не особено важни кралски особи, които пиха, докато изпитото започна да прелива през ноздрите им. Като прибавим и съпругата му, която оправдаваше поведението им, понеже били от кралски произход, бяха му необходими седем чаши „Шабли“, за да може спокойно да понесе всичко. Имаше моменти, в които копнееше по дните, прекарани в стария Сайгон, когато се оставяше да го носи течението и живееше без всякакви грижи.

Телефонът иззвъня и Аткинсън размаза стреснато подписа си на някакъв документ, който бе съвсем безсмислен за него.

— Да?

— Обажда се представителят на Централния унгарски комитет, сър?

— О? Кой е той — какво представлява този комитет? Познаваме ли го?

— Не знам, господин посланик. Всъщност не мога да произнеса името му.

— Добре, свържи ме.

— Господин посланикът? — чу се глас, който говореше със силен акцент. — Господин Аткинсън?

— Да. Аткинсън е на телефона. Простете, но не мога да си спомня нито името ви, нито какво представлява унгарското сдружение, от чието име ми се обаждате.

— Това няма значение. Обаждам се по поръчение на Горгона…

— Спрете! — извика посланикът в английския кралски двор. — Не затваряйте, ще продължим разговора след двайсет секунди.

Аткинсън се пресегна, включи шифратора и изчака да престанат звуците на предподслушвателя.

— Всичко е наред, продължавайте.

— Получих инструкции от Горгона и ми бе казано, че трябва вие да ги потвърдите!

— Потвърждавам ги!

— Следователно трябва да ги изпълня.

— Мили Боже, да! Каквито и да са. Господи, вижте какво стана с Тигартън в Брюксел, с Армбрустър във Вашингтон! Защитете ме! Направете каквото ви кажат!

— Благодаря, господин посланик.

Най-напред Борн седна във ваната, напълнена с толкова гореща вода, колкото можеше да изтърпи. После взе най-студения душ, който можеше да понесе. След което смени превръзката на врата си, влезе в малката хотелска стая и се строполи на леглото… Значи Мари бе намерила прост, изобретателен начин, за да стигне до Париж! Как би могъл да я намери, да я защити? Имаше ли тя представа какво прави? Дейвид щеше да се побърка. Щеше да се паникьоса и да направи стотици грешки… О, Господи, аз съм Дейвид!

Спри. Овладей се. Отдръпни се.

Телефонът иззвъня и той го грабна.

— Да?

— Сантос иска да те види. С мир в сърцето си.

24

Хеликоптерът на Спешната медицинска служба се бе снижил максимално. Моторите бяха спрени, перките избумтяха и спряха. Едва тогава, в изпълнение на процедурата за разтоварване на амбулаторни пациенти, бе отворена вратата и спуснати металните стъпала. Униформеният медик от парашутно-десантните войски тръгна надолу преди Панов, обърна се и помогна на лекаря да слезе. После го заведе, съпроводен от втори човек в цивилни дрехи, до лимузината, която го очакваше. В нея бяха Питър Холанд — директор на Централното разузнавателно управление, и Алекс Конклин, който беше на дясната сгъваема седалка, очевидно за да могат да разговарят по-лесно. Психиатърът зае мястото до Холанд. Пое няколко пъти дълбоко въздух, въздъхна силно и се отпусна назад на седалката.

— Аз съм маниак — заяви той, като наблягаше на всяка дума. — Удостоверимо умопомрачен и ще подпиша сам документите си за изпращане в лудница.

— Вие сте в безопасност и само това има значение, докторе — каза Холанд.

— Радвам се да те видя, смахнат Mo — допълни Конклин.

— Имате ли представа какво направих?… Блъснах нарочно кола в дърво и аз бях в нея! После, след като изминах пеша почти половината разстояние до Бронкс, бях взет на стоп от една персона, която има повече бръмбари в главата си и от мен. Беше с объркано либидо и бягаше от съпруга си — шофьор, който беше по следите на високите й токчета и, както впоследствие разбрах, имаше адски приятното име Бронк. Жената, която ме качи, ме направи свой заложник, като се изхитри да ме заплаши, че ще извика „Помощ!“ в един ресторант, пълен с шофьори, всичките с вид на странични защитници от Американската футболна лига. С изключение на един, който ме изведе оттам. — Изведнъж Панов спря и бръкна в джоба си. — Вземи — продължи той и пъхна в ръцете на Конклин шофьорски книжки и пачки долари.

— Какво е това? — попита Алекс озадачен.

— Ограбих банка и реших да стана професионален шофьор!… Какво мислиш, че е? Взех го от човека, който ме охраняваше. Описах колкото можах добре мястото на катастрофата на екипажа на хеликоптера. Те ще се върнат, за да го намерят. Ще успеят — не може да отиде никъде.

Питър Холанд се пресегна, взе телефона и натисна три бутона. Заговори след по-малко от две секунди.

— Обадете се на Арлингтън, екипаж петдесет и седми. Човекът, когото ще вземат, трябва да бъде докаран направо в Лангли. В болницата. Информирайте ме за развитието на нещата… Извинете, докторе. Продължавайте.

— Да продължавам? Нямам какво повече да разказвам. Бях отвлечен и затворен в някаква ферма. Инжектираха ми порядъчно количество натриев пентотал, ако не се лъжа, за да ме направят обитател на Страната на хаховците, какъвто ми заяви, че съм, мадам Сцила Харибда.

— За какво, по дяволите, говорите? — попита спокойно Холанд.

— За нищо, адмирале, или господин директор, или…

— Питър е добре, Mo — допълни Холанд. — Просто не те разбрах.

— Няма нищо за разбиране. Има само факти. Моите алюзии са натрапчиви опити на фалшивата ми ерудиция. Това се нарича посттравматичен стрес.

— Разбира се. Сега си напълно ясен.

Панов се обърна към директора с нервна усмивка.

— Мой ред е да се извиня, Питър. Все още се чувствам уязвен. Последният ден не бе особено типичен за нормалния ми стил на живот.

— Мисля, че това важи за всички нас — съгласи се Холанд. — Аз също съм видял доста противни неща, но нищо от този род. Нищо, което да ми е бърникало из мозъка. Това съм го пропуснал.

— Няма защо да бързаме, Mo — добави Конклин. — Не се измъчвай — претърпял си достатъчно. Ако искаш, можем да отложим заседанието с няколко часа, за да си починеш и да се успокоиш.

— Не бъди глупав, Алекс! — възрази остро психиатърът. — За втори път изложих на опасност живота на Дейвид. Няма по-ужасно терзание от съзнанието за това. Не бива да губим минута дори… Забрави за Лангли, Питър. Отведи ме в някоя от твоите клиники. Искам при свободно съзнание да кажа всичко, което мога да си спомня — съзнателно или не. Побързайте. Ще обясня на лекарите какво да правят.

— Сигурно се шегуваш — каза Холанд, като гледаше втрещено Панов.

— Въобще не се шегувам. Вие двамата трябва да знаете това, което и аз — независимо съзнателно, или не. Не можете ли да го разберете?

Директорът отново се пресегна, взе телефона и натисна бутон. Шофьорът оттатък стъклената преграда вдигна слушалката, намираща се до седалката му.

— Промяна в плановете — каза Холанд. — Тръгвай към Пети стерилен.

Лимузината забави и на следващата пресечка зави надясно, към хълмовете и свежите зелени ловни полета на местността във Вирджиния. Морис Панов затвори очи като в транс или като човек, когото може би очакваха страшни мъчения, а вероятно и собствената му екзекуция. Алекс вдигна очи към Питър Холанд, двамата погледнаха Mo, после отново се спогледаха. Каквото и да правеше Панов, за него имаше причина. Никой не проговори, докато тридесет минути по-късно стигнаха до вратите на имението, което представляваше Стерилен дом Пет.

— Директорът на Управлението с придружители — съобщи шофьорът на човека от охраната. Беше облечен в униформа на частна охранителна фирма, която всъщност бе собственост на ЦРУ.

Лимузината тръгна по дългата алея с дървета от двете й страни.

— Благодаря — каза Mo, отвори очи и премигна. — Сигурен съм, че сте се досетили, че се опитвам да си прочистя главата и ако имам късмет — да сваля кръвното си налягане.

— Не трябва да правиш това — настоя Холанд.

— Да, трябва — отвърна Панов. — Може би с времето ще мога да събера с определена яснота определени фрагменти, но сега не мога, а нямаме и време. — Mo се обърна към Конклин. — Какво ново можеш да ми кажеш?

— Питър знае всичко. Заради кръвното ти няма да те въвеждам във всички подробности, но равносметката е, че при Дейвид всичко е наред. Поне не сме чули друго.

— А Мари? Децата?

— На острова са — отвърна Алекс, като избягваше очите на Холанд.

— Какво ще ми кажеш за Пети стерилен? — попита Панов директора на ЦРУ. — Предполагам, че там има специалист или специалисти, от които имам нужда.

— Да, работят на смени, и то денонощно. Може би познаваш някои от тях.

— Бих предпочел да не е така.

Дългата, тъмна кола сви в колелото, водещо към сградата с колони в джорджиански стил, която представляваше центърът на имението, и спря пред каменните й стъпала.

— Да вървим — каза тихо Mo и слезе.

Украсените със скулптури бели врати, подът, покрит с розов мрамор, и елегантното, виещо се стълбище в огромния салон имаха предназначението да осигурят разкошно прикритие на работата, която се вършеше в Пети стерилен. Тук в различен порядък се обработваха непрекъснато изменници, двойни и тройни агенти и полеви офицери, завърнали се от сложни задачи за почивка и разпит. Персоналът — всички до един с допуск четири нули, се състоеше от двама лекари и три медицински сестри, работещи в екипи на смени, готвачи и домашна прислуга, наемани от дипломатическите служби — най-вече задгранични посолства и охрана — всички с обучение на рейнджъри или еквивалентно на него. Те се движеха дискретно из къщата и околностите, постоянно нащрек и всеки от тях бе въоръжен явно или прикрито, с изключение на медицинския персонал. Всички посетители получаваха малки картончета, които трябваше да окачват на реверите си. Даваше им ги управителят на дома — човек с добра дикция, облечен в тъмен костюм. Той ги приемаше и ги насочваше според уговорката, която имаха. Мъжът бе пенсиониран побелял преводач от Централното разузнавателно управление, но на външен вид бе изключително подходящ за длъжността си.

Естествено, управителят се удиви, щом видя Питър Холанд. Той се гордееше, че знае наизуст всяка уговорка, направена с Пети стерилен.

— Изненадваща визита ли правите, сър?

— Радвам се да те видя, Франк. — Директорът се здрависа с бившия преводач. — Може би помниш Алекс Конклин…

— Мили Боже, ти ли си, Алекс? Толкова години минаха! — Двамата също се здрависаха. — Кога се видяхме за последен път?… Май се беше захванал с онази луда жена от Варшава, а?

— Оттогава КГБ все се подсмихва — разсмя се Конклин. — Единствената тайна, която тя знаеше, беше рецептата за най-ужасните голубци[50], които съм опитвал. Все още ли поддържаш формата си, Франк?

— От време на време — отвърна управителят и направи гримаса на неодобрение. — Нали ги знаеш сегашните млади преводачи — хич не ги бива.

— Тъй като и аз не съм особено добър в това отношение, може ли да поговоря с теб, Франк? — попита Холанд.

Двамата отидоха настрана и заговориха тихо, а Алекс и Mo Панов останаха на местата си. Психиатърът бе намръщен и от време на време си поемаше дълбоко дъх. Директорът се върна и подаде картончетата на колегите си.

— Знам къде трябва да отидем — каза той. — Франк ще предупреди за пристигането ни.

Тримата тръгнаха нагоре по виещото се, богато украсено стълбище и продължиха наляво по покрития с дебел килим коридор към западната част на огромната къща. Отдясно имаше врата, различна от другите, покрай които минаха. Беше направена от дебел лакиран дъб; в горната си част имаше четири малки прозорчета и два черни бутона до топката. Холанд пъхна един ключ, завъртя го и натисна долния бутон. Мигновено в малката стационарна камера, монтирана на тавана, се появи червена светлина. След двайсет секунди се дочу приглушено познато метално подрънкване и пристигна асансьор.

— Влизайте, господа — нареди директорът на Управлението.

Вратата се затвори и асансьорът започна да се спуска.

— Качихме се нагоре, за да отидем надолу! — попита Конклин.

— Предпазни мерки — отвърна Холанд. — Това е единственият начин да се стигне там, накъдето сме тръгнали. На първия етаж няма асансьор.

— И защо, ако смее да попита един куц човек? — каза Алекс.

— Мисля, че би могъл да отговориш по-добре от мен — отговори директорът. — Всички достъпи до подземните отделения са запечатани, с изключение на двата асансьора, които не спират на първия етаж и за които е необходим ключ. Това е единият, а вторият е от другата страна; този ще ни отведе където искаме да отидем, с другия се стига до пещите, климатиците и други инсталации, които обикновено се намират в сутерените. Франк ми даде ключа така, между другото. Ако след определен период от време той не бъде върнат в гнездото му, се включва алармена система.

— Всичко това ми се струва ненужно усложнено — каза рязко и нервно Панов. — Скъпи игри.

— Не е съвсем така, Mo — прекъсна го меко Конклин. — В отоплителните тръбопроводи е доста лесно да бъде скрит експлозив. Знаеш ли, че през последните дни от живота на Хитлер няколко от по-разумните му сътрудници са се опитали да вкарат в бункера му отровен газ чрез машината за очистване на въздуха? Всичко това са просто предпазни мерки.

Асансьорът спря и вратата се отвори.

— Наляво, докторе — каза Холанд.

Коридорът бе ослепително бял и асептичен по цялата си дължина. Това бе наложително, тъй като този подземен комплекс представляваше медицински център от много високо ниво. Той бе предназначен не само да лекува мъже и жени, но също така и да ги пречупва, да прекършва съпротивата им, за да се получи информация, да се научат истини, които биха могли да предотвратят провала на особено рисковани операции. Често така биваше спасен животът на не един човек.

Влязоха в стая, която беше в пълен контраст с антисептичния коридор с луминисцентно осветление. В нея имаше тежки кресла, а светлината бе мека и индиректна. На една маса имаше кафеварка, чашки и чинийки, а на друга бяха оставени грижливо сгънати вестници и списания — всички удобства на едно фоайе, предназначени за онези, които чакат някого или нещо. От вътрешната врата се появи човек в бяла медицинска престилка. Беше намръщен и гледаше неуверено.

— Директор Холанд? — попита той, приближи Питър и протегна ръка. — Аз съм доктор Уолш от втора смяна. Няма нужда да казвам, че не ви очаквахме.

— Опасявам се, че случаят е спешен и идването ми не стана по мой избор. Мога ли да ви представя доктор Морис Панов — освен ако не го познавате.

— Разбира се, но не лично. — Уолш протегна ръка. — За мен е удоволствие, докторе, и особена чест.

— Сигурно ще забравите и за двете, докторе, още преди да сме свършили. Може ли да поговорим насаме?

— Разбира се. Кабинетът ми е оттатък. Двамата излязоха през вътрешната врата.

— Не трябва ли да отидеш с тях? — попита Конклин и погледна Питър.

— А защо не ти?

— По дяволите, ти си директорът. Би трябвало да настоиш!

— Същото важи и за теб. Ти си най-близкият му приятел.

— Нямам никаква власт тук.

— А моята свърши, когато Mo ни остави. Хайде, ела да пийнем по едно кафе. От това място буквално ме побиват тръпки.

Холанд отиде до масата с кафеварката и напълни две чашки.

— Как го обичаш?

— С повече мляко и захар, отколкото ми се разрешава. Ще го направя сам.

— Аз все още го пия без мляко — каза директорът, отстрани се от масата и извади кутия цигари от джоба на ризата си. — Съпругата ми казва, че някой ден киселината му ще ме убие.

— Други хора смятат, че това ще направи тютюнът.

— Какво?

— Погледни.

Алекс посочи табелката на отсрещната стена. На нея пишеше: „БЛАГОДАРИМ ВИ, ЧЕ НЕ ПУШИТЕ.“

— Поне за това имам достатъчно власт — заяви тихо Холанд, щракна запалката си и запали цигарата.

Минаха почти двадесет минути. От време на време ту единият, ту другият вземаше някое списание или вестник, само за да го остави секунди по-късно, като при това поглеждаше към вътрешната врата. Най-сетне, двадесет и осем минути след като бе изчезнал с Mo, докторът на име Уолш се появи.

— Панов ми каза, че вие знаете какво е желанието му и че нямате никакви възражения, директор Холанд.

— Имам много възражения, но той май ги отхвърли… О, извинете ме, докторе, това е Алекс Конклин, който е един от нас и близък приятел на Панов.

— А какво смятате вие, господин Конклин? — попита Уолш и кимна на Алекс, който отговори на поздрава.

— Не харесвам това, което прави — което иска да направи, но Морис заяви, че то има смисъл. Ако е така, той е прав и аз разбирам защо настоява. Но ако в него няма смисъл, ще го измъкна оттук сам, така, както съм с един крак. Има ли смисъл, докторе? Какъв е рискът от увреждания?

— Винаги съществува риск, когато са замесени опиати, особено по отношение на химичния баланс, и той го знае. Именно заради това доктор Панов предписа интравенозна система, която ще удължи психическото му страдание, но намалява в известна степен потенциалното увреждане.

— В известна степен? — извика Алекс.

— Просто бях откровен. Също и той.

— Направете обобщение, докторе — каза Холанд.

— Ако нещата потръгнат лошо, ще е необходима терапия в продължение на два или три месеца, но не постоянно.

— А по отношение на смисъла? — настоя Конклин. — Има ли смисъл?

— Да — отвърна Уолш. — Това, което му се е случило, е не само свежо — то го е обсебило. Обзело е съзнанието му, което може да означава единствено, че е възпалило подсъзнанието му. Той е прав. Недостъпните му спомени са съвсем на ръба… Дойдох при вас само като знак на внимание. Доктор Панов настоява да започваме и като имам предвид това, което ми каза, аз бих направил същото. Всеки от нас би го направил.

— Каква е степента на сигурност? — попита Алекс.

— Сестрата ще бъде освободена и ще излезе от стаята. Ще има само един касетофон, работещ на батерии, ще остана аз… и някой от вас двамата. — Лекарят тръгна към вратата и се обърна преди да излезе. — Когато бъдем готови, ще пратя да ви повикат — допълни той и отново изчезна.

Конклин и Питър Холанд се огледаха. Започна вторият етап на очакването.

За тяхно учудване, той свърши само след десет минути. Във фоайето влезе една сестра и ги помоли да я последват. Минаха през лабиринт от бели антисептични стаи с врати с кръгли стъклени дръжки. През краткото си пътешествие те срещнаха само едно човешко същество — мъж в бяла престилка с хирургическа маска, който излезе от една бяла врата. Проницателните му, настойчиви очи над бялата маска ги изгледаха обвиняващо, сякаш бяха пришълци от някакъв различен свят, непознат на Стерилен дом Пет.

Сестрата отвори вратата, над чиято горна рамка имаше мигаща червена светлина. Постави пръст на устните си, за да запазят тишина. Холанд и Конклин влязоха тихо в една тъмна стая и застанаха пред опъната бяла завеса, която скриваше легло или кушетка за прегледи. През нея блестеше малък кръг силна светлина. Чуха мекия глас на доктор Уолш.

— Вие се връщате назад, докторе, не много назад — само с ден или два, точно в момента, в който започнахте да чувствувате тъпата, постоянна болка в ръката… в ръката, докторе. Защо ви карат те да усещате болка в ръката? Бяхте в една къща в някаква ферма — малка къща, от чиито прозорци се виждат полета, а после ви завързаха очите и започна болката в ръката ви. В ръката ви, докторе.

Изведнъж проблесна зелена светлина, която се отрази в тавана. Завесата се разтвори около метър и откри леглото, пациента и лекаря. Уолш свали пръста си от бутона до леглото и ги погледна, като правеше жестове с ръце, с които искаше да им каже: „Все едно, че тук няма никой. Ясно ли е?“

Двамата свидетели кимнаха, отначало омагьосани, а после отблъснати от вида на гримасничещото лице на Панов и на сълзите, които започнаха да се стичат от широко отворените му очи. И тогава видяха белите каиши под белия чаршаф, с които бе завързан Mo. Сигурно нареждането беше негово.

— Ръката, докторе. Трябва да започнем с процедурата на физическото насилие, нали? Защото вие знаете какво означава то, нали? То води към друга процедура на насилие, която вие не можете да позволите. Трябва да спрете нейното напредване.

Пронизителният писък беше дълъг вик на предизвикателство и ужас.

— Не, не! Няма да ви кажа! Аз го убих веднъж и няма да го убия отново! Махнете се от мееееен!…

Алекс се отпусна и започна да се свлича на пода. Питър Холанд го сграбчи и силният, широкоплещест адмирал, ветеран от най-тъмните операции в Далечния изток, го изведе внимателно и мълчаливо през вратата и го остави при сестрата.

— Моля ви, махнете го оттук.

— Да, сър.

— Питър — изкашля се Алекс. Опита се да се изправи, но изкуственият му крак се подхлъзна. — Съжалявам. Господи, колко съжалявам!

— За какво? — прошепна Холанд.

— Трябва да съм там, но не мога да гледам!

— Разбирам те. Твърде близки сте. Може би и аз не бих могъл, ако бях на твое място.

— Не, ти не разбираш! Mo каза, че е убил Дейвид, но разбира се, че не го е сторил. Обаче аз възнамерявах, аз наистина исках да го убия! Не бях прав, но се опитах с всичко, което знам и което е пропито в мен до мозъка на костите ми, да го убия. И сега го направих отново. Изпратих го в Париж… Не е виновен Mo, вината е моя!

— Облегнете го на стената, госпожице. Нека се отпусне на пода и ни оставете сами.

— Да, сър!

Сестрата направи каквото й бе наредено и изчезна бързо, като остави Холанд и Алекс сами в антисептичния лабиринт.

— Сега, слушай ме, Полеви човече — прошепна сивокосият директор на Централното разузнавателно управление, коленичил пред Конклин. — Най-добре е да престанеш с това постоянно чувство за вина — трябва. В противен случай никой няма да бъде от полза за никого. Не давам и пет пари какво сте направили ти или Панов преди тринадесет години, преди пет години или сега! Всички сме разумни и интелигентни хора и това, което сме направили, е станало, защото за момента сме смятали, че постъпваме правилно… И знаеш ли какво, Свети Алекс! Да, чул съм прозвището ти. Ние допускаме грешки. Адски неприятно, нали? Може би все пак не сме чак толкова интелигентни? Може би Панов не е най-великият специалист по поведенчески не знам какво си; може би ти не си най-проницателният полеви кучи син, макар и канонизиран; и може би аз не съм суперстратегът зад линията, какъвто ме изкарват, че съм. Е, и какво от това? Грабваме си шапките и заминаваме там, където трябва.

— О, млъкни, за Бога! — извика Конклин, като се опитваше да стане, подпирайки се на стената.

— Ш-ш-ш-т!

— Глупости! Последното нещо, от което се нуждая е ти да ми държиш проповеди! Ако имах два крака, щях да ти покажа!

— Какво сега — на бой ли ще налитаме?

— Бях черен пояс. Първа категория, адмирале.

— Леле Боже, гледай ти. А аз дори не знам да се бия. Погледите им се срещнаха и Алекс се разсмя първи.

— Непоносим си, Питър. Разбрах какво искаш да кажеш. Помогни ми да стана, а? Ще се върна във фоайето и ще те изчакам там. Хайде, дай ми ръка.

— Ще имаш да вземаш — каза Холанд, изправи се и се надвеси над Конклин. — Оправяй се сам. Някой ми разказа, че Светецът се завърнал, като изминал двеста и тридесет километра на вражеска територия, през реки, потоци и джунгла, пристигнал в базовия лагер „Фокстрот“ и попитал дали някой има бутилка бърбън.

— Да, но тогава беше различно. Бях ужасно по-млад и имах два крака.

— Представи си, че и сега ги имаш, Свети Алекс — Холанд смигна. — Връщам се обратно. Някой от нас трябва да присъства там.

— Копеле!

Конклин престоя час и четиридесет и седем минути във фоайето. Никога не беше чувствал каквото и да било в липсващата част на крака си, заменена с подвижна протеза, но сега тя пулсираше. Не знаеше какво означава това невъзможно усещане, но не можеше да спре да мисли за тупането, което преминаваше през крака му. Поне имаше за какво да мисли и той си спомни с тъга за младите години, когато и двата му крака бяха на мястото си, и за дните преди това. О, колко искаше тогава да промени света! И колко добре се чувстваше със съзнанието за съдбата, предопределила му да стане най-младият отличник в историята на училището, произнесъл прощално слово по случай завършването на випуска. Най-младият студент, приеман някога в Джорджтаун. В края на академичните тунели трептеше ярка, ярка светлина! Нещата тръгнаха надолу, когато някой изнамери отнякъде, че името му по рождение не е Александър Конклин, а Алексей Николаев Консоликов. Човекът, чието лице вече не си спомняше, му бе задал въпрос, който промени живота му.

— Случайно да говорите руски?

— Разбира се — бе отвърнал той, развеселен, че посетителят му е могъл дори да си помисли, че не говори руски. — Както очевидно знаете, родителите ми са били имигранти. Не съм израсъл в руски дом, но в руско обкръжение — поне в ранните ми години. Човек не би могъл да си купи хляб от овощний отдел, ако не говореше руски.

— Все пак, то е било през ранните ви години, както споменахте.

— Да.

— И какво се промени?

— Сигурен съм, че е описано някъде във вашия правителствен отчет и че то едва ли ще задоволи вашия сенатор-злодей Маккарти.

Щом тези думи изплуваха в съзнанието му, Алекс си спомни лицето. То бе на човек на средна възраст и изведнъж бе станало безизразно. Очите му се замъглиха, но в тях имаше потиснат гняв.

— Уверявам ви, господин Конклин, че аз не съм свързан по никакъв повод със сенатора. Вие казвате, че е злодей, аз бих го нарекъл другояче, само че сега това не е уместно… И какво се промени?

— Доста късно баща ми успя да стане това, което е бил в Русия — силно преуспяващ търговец, капиталист. Накрая притежаваше седем супермаркета в модерни търговски центрове. Наричат се „Конклинс Корнърс“. Сега е над осемдесетгодишен и, макар че много го обичам, трябва със съжаление да призная, че е пламенен привърженик на сенатора. Но аз просто отчитам възрастта му, борбата, която е водил, омразата му към Съветите и избягвам темата.

— Вие сте много интелигентен и дипломатичен.

— Да, интелигентен и дипломатичен — беше се съгласил Алекс.

— Пазарувал съм в няколко от магазините. Откъде е дошло „Конклин“?

— Баща ми го е измислил. Майка ми разправя, че го видял на табло за обяви, рекламиращо моторни масла, четири или пет години след пристигането им тук — така предполага тя. Разбира се, трябвало е да се разделят с Консоликов. Както каза веднъж моят доста фанатичен баща, „Тук само евреите с руски имена могат да натрупат пари.“ И в този случай аз избягвам да разговарям по темата.

— Много дипломатично.

— Не е никак трудно. Все пак той си има и добри страни.

— Дори и да не беше така, сигурен съм, че вие пак щяхте да се държите дипломатично и да прикривате чувствата си. Господин Конклин, аз съм представител на една правителствена агенция, която е много заинтересована от вас и в която пред вашето бъдеще няма да има граници, както за всеки потенциален наш служител, с когото съм разговарял през последните десет години.

„Това беше преди близо тридесет години“ — разсъди Алекс и отново вдигна очи към вътрешната врата във фоайето на Пети стерилен. С колко лудост се оказа изпълнено времето след това. В стремежа си да използува един силно предизвикателен опит за нереално разширяване на дейността си, баща му бе решил да надмине самия себе си, рискува огромна сума пари, съществуващи само във въображението му и в мозъците на алчни банкери, и загуби шест от седемте си супермаркета. Остана му най-малкият, осигуряващ му стил на живот, който се оказа неприемлив за него. Затова бе съвсем логично, че баща му получи масивен апоплектичен удар и почина точно когато Алекс трябваше да започне живота си на възрастен.

Берлин — Източен и Западен. Москва, Ленинград, Ташкент и Камчатка. Виена, Париж, Лисабон и Истанбул. След това обратно през целия свят със спирки в Токио, Хонконг, Сеул, Камбоджа, Лаос. Накрая Сайгон и трагедията, наречена Виетнам. С течение на годините, поради способността му лесно да усвоява различни езици и опита, който дойде с борбата за оцеляване, той стана главен специалист на Управлението в областта на тайните операции, негов пръв разузнавач и често стратег на място на прикритите му дейности. Тогава една сутрин, край покритата с мъгла делта на Меконг, някаква мина разби живота и единия му крак. Пред полевия агент, който в избраната от него дейност бе зависим от възможността да се движи, оставаха много малко възможности. Прости се с полевата работа, а другото беше лесно. Примири се с прекомерното си пиене, като го оправда, че е на генетична основа. Руската зима на депресия премина в пролет, лято и есен. Тогава мършавата, трепереща развалина, която бе почти унищожена, получи отмяна на смъртната присъда. Дейвид Уеб — Джейсън Борн се завърна в живота му.

Вратата се отвори и милосърдно прекъсна спомените. Във фоайето влезе бавно Питър Холанд. Лицето му беше бледо и изопнато, а очите му бяха изцъклени. В лявата си ръка държеше две малки пласмасови кутии, в които вероятно се намираха касетите със записите.

— Докато съм жив — каза Питър с нисък, глух, почти шепнещ глас, — се надявам Бог да не позволи да стана отново свидетел на нещо подобно.

— Как е Mo?

— Мислех, че няма да оцелее… Страхувах се, че ще се самоунищожи. Уолш трябваше постоянно да спира. Беше доста изплашен.

— Но защо, за Бога, не е прекратил?

— Попитах го. Отвърна ми, че инструкциите на Панов били не само изрични, но и че ги е написал, подписал се е и казал, че очаква те да бъдат изпълнени до последната буква. Не знам, може би между лекарите има нещо като неписан етичен закон. Но Уолш го свърза към ЕЕГ-апарат, от който почти не сваляше очи. Както и аз — беше по-лесно да гледам в него, отколкото към Mo. Господи, хайде да излизаме оттук!

— Почакай, а какво ще стане с Панов?

— Не е готов за увеселение за добре дошъл. Ще остане тук няколко дни под наблюдение. Уолш ще ми се обади утре сутринта.

— Бих искал… искам да го видя.

— Няма какво да гледаш, освен един съсипан човек. Повярвай ми, не би желал да го видиш такъв, той също. Да вървим.

— Къде?

— В твоята… в нашата къща във Виена. Предполагам, че имаш касетофон.

— Имам всичко, с изключение на ракета до луната, макар че не мога да се оправя с повечето неща.

— Искам да спрем някъде и да купим бутилка уиски.

— В апартамента ми има всякакви марки.

— Надявам се, че не те притеснявам? — попита Холанд, като гледаше изпитателно Алекс.

— Да.

— Добре. Може би ще останем будни до късно през нощта, за да изслушаме това. — Директорът вдигна касетите. — При първите няколко прослушвания няма да разберем нищо. Единственото, което ще чуем, е болката, а не информацията.

Бе малко след пет следобед, когато напуснаха мястото, известно в Агенцията като Стерилен дом Пет. Дните почваха да стават по-къси, септември беше в разгара си. Отслабващото слънце напомняше за промяната, която предстоеше и щеше да дойде с наситени цветове — израз на смъртта на един сезон и раждането на друг.

— Светлината е най-ярка преди да умре — каза Конклин, отпусна се в лимузината на седалката край Холанд и се загледа навън през прозореца.

— Намирам това не само за неуместно, но може би и за противно — заяви Питър изтощен. — И не мога да го приема, преди да разбера кой го е казал.

— Мисля, че е Христос. — Алекс се изсмя тихо. — Чел ли си всъщност Светото писание?

— По-голямата част от него.

— Защото е трябвало ли?

— Не, по дяволите. Баща ми и майка ми бяха агностици, подобно на много други хора, без обаче да са се превърнали в безбожни парии. Не говореха за това и пращаха мен и двете ми сестри една седмица на протестантска служба, друга — на католическа литургия, после в синагога, без каквато и да е определена последователност. Но аз предполагам, че са смятали, че така бихме могли да добием обща представа. А именно това кара децата да четат. Естественото любопитство, обгърнато в мистицизъм.

— Нещо, на което не може да се устои — съгласи се Конклин. — Аз изгубих вярата си и сега, след толкова години на духовна независимост, се чудя дали нещо не ми липсва.

— Като например?

— Утехата, Питър. Нямам утеха.

— За какво?

— Не знам. Може би за нещата, които не са в моя власт.

— Искаш да кажеш, че нямаш утехата на опрощението — на метафизическото опрощение. Съжалявам, Алекс, в това отношение си правим компания. Носим отговорността за извършеното от нас и никакво опрощение след изповед не може да промени положението.

Конклин извърна глава и погледна Холанд с разширени очи.

— Благодаря ти — каза той.

— За какво?

— За това, че мислиш като мен, че използваш думите, които и аз използвах… Преди пет години се върнах от Хонконг с флага на отговорността, развяващ се на копието ми.

— Не си ме разбрал.

— Остави. Връщам се на това, за което говорехме… „Пази се от клопките на църковната самонадеяност и на самовглъбеността.“

— Кой го е казал, по дяволите?

— Или Савонарола, или Салвадор Дари — не мога да си спомня точно.

— О, за Бога, спри с тези глупости! — разсмя се Холанд.

— Защо? Най-сетне се посмяхме. Какво стана със сестрите ти?

— Това е по-весела история — отвърна Питър с наведена глава. На устните му играеше дяволита усмивка. — Едната е монахиня в Ню Делхи, а другата е президент на собствената си рекламна фирма в Ню Йорк.

— Все пак ти си избрал да станеш военен.

— Не „все пак“ Алекс… Аз бях един сърдит млад човек, който наистина вярваше, че страната ни е несправедливо очерняна. Произхождам от привилегировано семейство, което гарантираше — на мен, а не на черното дете от улиците на Филаделфия или Харлем, автоматично приемане в Анаполис. И аз реших, че трябва по някакъв начин да заслужа тази привилегия. Трябваше да покажа, че хора като мен не използват привилегиите си, за да избягват отговорностите, стоящи пред тях, а напротив — за да ги увеличат.

— Възраждане на аристократизма — каза Конклин. — Благородството задължава — благородството налага задължения.

— Не е честно — запротестира Холанд.

— Да, честно е, и то в един много реален смисъл. На гръцки аристо означава „най-добре“, а кратна — „управлявам“. При старите гърци такива млади мъже са предвождали армии, извадили мечовете си пред, а не зад войската, само за да й покажат, че ще пожертват тези с най-скромен произход, тъй като са под тяхното командване — командването на най-доблестните.

Питър Холанд отпусна глава на кадифената облегалка с полупритворени очи.

— Може отчасти да е така, не съм сигурен — въобще не съм сигурен. Задавахме толкова много въпроси. Защо, за Бога, защо? Защо загиваха мъже с разкъсани стомаси и гърди от врага, намиращ се на две стъпки пред тях, от някой виетконговец, който познава джунглата по-добре от тях? Каква война бе това?… Ако хора като мен не се вдигаха с момчетата, за да им кажат: „Вижте, аз съм тук, аз съм с вас“, как мислиш, че щяхме да успеем да издържим толкова време? Тези момчета бяха това, което някои хора наричат „чернилки“, „порти“ и какво ли не още, и имаха най-много третокласно образование. За привилегированите имаше отсрочка от опетняването или служби, които почти им гарантираха неучастие в боевете. Но за другите нямаше нищо такова. И ако моето присъствие сред тях — присъствието на един привилегирован кучи син, е означавало нещо, то това е била най-добрата работа, която някога съм вършил.

Изведнъж Холанд спря да говори и затвори очи.

— Извинявай, Питър. Нямах намерение да се ровя в минали неща. Наистина. Всъщност, започнах да говоря за моята вина, а не за твоята… Колко странно, че всичко така съвпада, нали? Как го нарече ти? Постоянно чувство за вина. Кога ли ще спре то?

— Сега — каза Холанд, вдигна глава, изправи гръб и изпъна рамене. Взе телефона, натисна два бутона и заговори. — Остави ни във Виена, моля те. После иди и намери някой китайски ресторант и ни донеси най-хубавото, което имат… Честно казано, най-много обичам нетлъсти ребра и пиле с лимон.

Холанд се оказа прав. Първото прослушване на сеанса на Панов под въздействие на серума бе изключително мъчително. Гласът му беше непоносим, емоционалното съдържание замъгляваше информацията, особено за човек, който познаваше психиатъра. Второто прослушване обаче ги накара веднага да се съсредоточат, което без съмнение се дължеше именно на болката, която чуваха. Нямаше време да се отдават на лични чувства; изведнъж информацията бе всичко. Двамата мъже започнаха да си водят подробни бележки, като често спираха и прослушваха отново множество фрагменти, за да ги изяснят и разберат. Третото прослушване изчисти допълнително важните места. В края на четвъртото и Алекс, и Питър Холанд имаха по тридесет-четиридесет страници бележки. Следващият час премина в мълчание, като всеки от тях извършваше свой анализ.

— Готов ли си? — попита от дивана директорът на ЦРУ с молив в ръка.

— Да — каза Конклин, седнал пред бюрото с разнообразна електронна техника. Касетофонът беше до лакътя му.

— — Някакви встъпителни бележки?

— Да — каза Алекс. — Деветдесет и девет процента и четиридесет и четири стотни от това, което прослушахме не ни дава нищо, а само ни показва какъв страхотен сондьор е Уолш. Постоянно се върти около въпроса, като поема репликите по-бързо, отколкото аз мога да ги разбера. А съвсем не съм аматьор, когато става въпрос за разпити.

— Съгласен съм — каза Холанд. — И аз не бях лош, особено с някой тъп инструмент. Уолш е добър.

— Дори повече от добър, но то не ни касае. Важното е това, което успя да изкопчи от Mo, обаче с едно „но“. То не касае повторното изживяване на Панов на разкритията, направени от него, тъй като трябва да приемем, че е разкрил почти всичко, което му бях казал. Свързано е с повторението на онова, което е чул. — Конклин отдели няколко страници. — Ето един пример. „Фамилията ще е доволна… нашият главен ще ни благослови.“ Той повтаря нечии думи, не своите. Освен това Mo не владее криминалния жаргон — определено не в такава степен, че да направи връзка, но тя е налице. Да вземем думата „глава“ и да я променим, като я допълним. „Главатар“ — висш главатар, който едва ли е духовен глава. Изведнъж „фамилията“ придобива съвсем друг оттенък, а благословията приема вида на възнаграждение или премия.

— Мафията — каза Питър. Погледът му беше твърд и бистър, въпреки изпитите чаши. Очевидно организмът му бе успял да изгори алкохола. — Не се бях досетил, но инстинктивно отбелязах тази фраза… Е, добре, ето още нещо в същия смисъл. В същия, защото и аз улових някои необичайни за Панов изрази.

— Холанд прегледа бележника си и спря на една страница. — Ето. „Ню Йорк иска всичко“. — Питър продължи да прелиства.

— Също и тук. „Този от Уолстрийт си го бива“. — Директорът пак запрелиства. — И това. „Варени моркови“ — останалото не го разбирам.

— Пропуснал съм го. Чух го, но не долових никакъв смисъл.

— Не би и могъл, господин Алексей Консоликов. — Холанд се усмихна. — Въпреки външността ти на англосаксонец, образованието и всичко останало, в теб тупти сърце на руснак. Ти не си чувствителен към някои неща, които част от нас трябва да търпят.

— Като?

— Аз съм WASP, а „варен морков“ е само още един израз, наситен с отрицателен оттенък, който ни е лепнат, трябва да призная, от потиснатите малцинства. Помисли. Амбрустър, Дуейн, Аткинсън, Бъртън, Тигартън — всички те са „моркови“. Да не говорим за бизнесмените от Уолстрийт — някои фирми там са поначало финансови бастиони на WASP.

— „Медуза“ — каза Алекс и кимна с глава. — „Медуза“ и мафията… Боже мой!

— Но ние имаме един телефонен номер! — Питър се наведе напред. — В счетоводната книга, която ни донесе Борн от дома на Суейн.

— Опитах го, нали помниш. Оказа се телефонен секретар.

— И това ни стига. Можем да установим местонахождението му.

— И за какво? Който и да получава съобщенията, го прави дистанционно и вероятно от телефонен автомат, ако има поне малко мозък. Предаването не само че не може да бъде проследено, но дава и възможност да бъдат изтрити всички останали съобщения, така че да не можем да ги запишем.

— Не си съвсем на „ти“ с модерната техника, а, полеви човече?

— Ами купих си видеокасетофон, за да гледам стари филми, и не можах да се сетя как да изключа проклетия мигащ часовник. Обадих се на търговеца и той ми каза: „Прочетете инструкциите на вътрешния панел.“ А аз не мога да го намеря.

— Нека тогава ти обясня какво ще направим с телефонния секретар… Ще го блокираме отвън.

— Боже мой, какво ли още ще измислиш! Как, по дяволите, ще ни помогне това? Освен че ще блокира източника.

— Забравяш нещо. Забравяш местоположението на машинката.

— И?

— Някой ще трябва да дойде, за да я поправи.

— О?

— Прибираме го и разбираме кой го е изпратил.

— Знаеш ли, Питър, имаш известни способности. Като за новак все пак не е чак толкова възмутително незаслуженото положение, което заемаш.

— Съжалявам, че няма с какво да те почерпя.

Брайс Оугълви от правната фирма „Оугълви, Спофорд, Крофорд и Коен“ диктуваше един изключително сложен отговор до антитръстовия отдел на Министерството на правосъдието, когато съвсем личният му телефон иззвъня. Само на бюрото му. Взе слушалката, натисна зеления бутон и бързо заговори.

— Почакай — каза той и погледна секретарката си. — Ще ме извините ли?

— Разбира се, сър.

Тя стана, пресече огромния кабинет и излезе.

— Да, какво има? — попита Оугълви по телефона.

— Машината не работи — каза гласът по свещената линия.

— Какво е станало?

— Не знам. Постоянно се чува сигнал „Заето“.

— Но това е най-добрият апарат, който съществува. Може би някой друг вече се е бил свързал, когато си се опитал да се обадиш.

— Вече два часа се мъча да се свържа. Има някаква повреда. И най-добрите машини се развалят.

— Добре. Прати човек да провери. Използвай някой от чернилките.

— Естествено. Не трябва никой бял да влиза там.

25

Беше малко след полунощ, когато Джейсън слезе от метрото в Аржантьой. Бе разделил деня на части, като разпределяше часовете между приготовленията, които трябваше да направи и търсенето на Мари. Прехвърляше се от един район на града в друг и изучаваше всяко кафене, всеки магазин, всеки голям или малък хотел, който можеше да си припомни от кошмара отпреди тринадесет години. Неведнъж беше ахвал, щом видеше от разстояние или в другия край на поредното кафене някоя жена в гръб, щом за малко мернеше нечий профил, а на два пъти — богата корона от тъмночервена коса, и всеки път му се струваше, че това е съпругата му. Винаги се оказваше, че не е Мари, обаче той започна да усеща безпокойството си и след като го беше осъзнал, бе в състояние да го контролира по-добре. Това бяха най-невъзможните моменти от деня; останалите бяха просто запълнени с трудности и чувство на неудовлетвореност.

Алекс! Къде, по дяволите, беше Конклин? Не можа да го открие във Вирджиния! Беше разчитал той да се погрижи за подробностите, като имаше предвид часовата разлика, и на първо място да направи прехвърлянето на средствата. Деловият ден на източния бряг на Съединените щати започваше в четири часа следобед парижко време, а в Париж оставаше по-малко от час за освобождаването и прехвърлянето на над един милион щатски долара на господин Симон в избрана от него банка в Париж. Което означаваше, че въпросният господин Симон трябваше да знае въпросната, още неизбрана парижка банка. Беше му помогнал Бернардин. Помогнал? Беше го направил възможно.

— На Рю дьо Гренел има банка, често използвана от Втори отдел. Там проявяват разбиране по отношение на часовете и в случай че отсъства някой и друг оригинален подпис, но не дават нищо за нищо и не вярват никому, особено ако е свързан с нашето благотворително социалистическо правителство.

— Искаш да кажеш, че ако парите ги няма, дори да пристигне при тях съобщение по телетипа, човек не може да ги получи.

— Нито су. И президентът да се обади, ще му кажат да отиде да си ги вземе в Москва, откъдето те твърдо смятат, че е.

— Тъй като не можах да се свържа с Алекс, прескочих банката в Бостън и се обадих на нашия човек в Кеймън Айлъндс, където Мари вложи основната част от парите. Той е канадец, банката също е канадска. Сега чака инструкции.

— Ще трябва да се обадя по телефона. В „Пон Роял“ ли си?

— Не. Аз ще те потърся.

— Къде си?

— Предполагам, че ти би казал, че съм една неспокойна и объркана пеперуда, прелитаща от едно смътно запомнено място на друго.

— Търсиш я.

— Да. Но не в това е въпросът, нали?

— Прости ми, но като че ли се надявам да не я намериш.

— Благодаря ти. Ще ти се обадя след двайсет минути. Беше отишъл на друго място, свързано със спомените им — Трокадеро и Пале дьо Шайо. Там, на една от терасите, го бяха простреляли; беше се завързала стрелба, по безкрайните каменни стъпала бяха тичали мъже, скривани от време на време от огромните позлатени статуи и високите струи на фонтаните; те бяха изчезнали в строго подредените симетрични градини, изчезнали от погледа му, а накрая и от обсега на оръжието му. Какво се бе случило? Защо си спомни Трокадеро?… Тогава Мари беше там… някъде там. Къде ли беше тя в този огромен комплекс? Къде? На една тераса, тераса! Близо до някаква статуя — коя?… На Декарт? Расин? Талейран? Статуята на Декарт беше изплувала най-напред в съзнанието му. Трябваше да я намери.

Беше я намерил и Мари я нямаше там. Бе погледнал часовника си; от разговора с Бернардин бяха минали почти четирийсет и пет минути. Беше се затичал надолу по стълбите, както мъжете от спомените му, за да намери телефон.

— Иди в Банк Норманди и попитай за мосю Табури. Той знае, че господин Симон възнамерява да прехвърли над седем милиона франка от Кеймън Айлъндс с гласово потвърждение чрез частния си банкер на островите. С удоволствие ще ти разреши да използваш телефона му, но, вярвай ми, ще таксува разговора ти.

— Благодаря ти, Франсоа.

— Къде си сега?

— При Трокадеро. Това е лудост. Имах страхотни усещания, нещо като вибрации, но нея я нямаше. Може би причината е в нещата, които не мога да си спомня. По дяволите, там май получих един куршум. Просто не знам.

— Отивай в банката.

Така и бе направил и трийсет и пет минути след обаждането му до Кеймън Айлъндс смуглият, постоянно усмихващ се мосю Табури потвърди пристигането на средствата. Борн бе поискал седемстотин и петдесет хиляди франка във възможно най-голямата деноминация. Те му бяха предоставени и хилещият се раболепен банкер го бе повикал дискретно настрани, по-далеч от бюрото, което беше доста глупаво, тъй като в кабинета нямаше никой, и бе заговорил тихо до прозореца.

— Има няколко страхотни възможности за закупуване на недвижимо имущество в Бейрут, повярвайте ми, знам това. Аз съм експерт по Близкия изток и тези глупави конфискации не могат да продължат много дълго. Mon Dieu, та така никой няма да остане жив! Градът отново ще стане Париж на Средиземноморието. Имоти за част от стойността им, хотели на смешни цени!

— Звучи интересно. Ще ви потърся.

Бе напуснал Банк Норманди, като че ли тя бе пълна с бацила на смъртоносна болест. Беше се върнал в „Пон Роял“ и отново бе опитал да намери Алекс Конклин в Съединените щати. По това време беше почти един часът следобед във Виена, Вирджиния. Отново това, което чу, бе телефонният секретар с безплътния глас на Алекс, инструктиращ обаждащия се да остави съобщение. По различни причини Джейсън бе решил да не го прави.

И сега беше в Аржантьой и изкачваше стъпалата на метрото към улицата, откъдето бавно и внимателно щеше да поеме из грозните околности на „Сърцето на войника“. Инструкциите бяха ясни. Не трябваше да бъде мъжът от миналата вечер, никакво накуцване, никакви дрипави военни дрехи, за да не може да бъде разпознат от никого. Трябваше да изглежда като обикновен работник, да отиде до портите на старата закрита рафинерия и да пуши цигара, облегнат на стената. Това трябваше да стане между 12:30 и един часа през нощта. Нито по-рано, нито по-късно.

Когато бе попитал куриерите на Сантос — след като им беше дал няколкостотин франка за това, че ги притесняваше, каква е причината за вземането на такива предпазни мерки, и то посред нощ, човекът с по-малко задръжки бе отговорил:

— Сантос никога не напуска „Сърцето на войника“.

— Но снощи го направи.

— Само за минути — допълни по-словоохотливият куриер.

— Разбирам.

Борн кимна, въпреки че не беше разбрал нищо, а можеше само да предполага. Беше ли Сантос по някакъв начин затворник на Чакала, заточен ден и нощ в мръсното кафене? Въпросът бе интересен, като имаше предвид размерите на управителя и очевидната му груба сила в комбинация с интелекта му, който бе доста над средния.

Беше 12:37, когато Джейсън, облечен в дънки, тъмен опърпан пуловер с шпиц-деколте и каскет на главата приближи портите на старата фабрика. Извади кутия цигари от обикновен тютюн и облегнат на стената, запали една с клечка кибрит, като преди да я духне, задържа пламъка по-дълго от необходимото. Мислите му се върнаха към загадъчния Сантос, който искаше да го види „с мир в сърцето си“. „Браво, amigo“ — помисли си Джейсън. Сантос беше потърсил в Лондон един уплашен до смърт посланик с въпрос, който бе толкова подвеждащ, че Аткинсън не бе имал друг избор, освен да заяви категорично, ако не и панически, че каквито и да са инструкциите, дадени от Горгона, те трябва да бъдат изпълнени. Силата на Горгона беше единствената защита на посланика, последното му убежище.

Значи Сантос щеше да се огъне. Това решение се коренеше в интелекта, а не във верността и чувството за дълг. В живота на човек съществуват различни възможности, ако му се предоставят удобни случаи. И такъв сега се беше явил пред Сантос, васалът на Карлос, чиято задушаваща преданост към господаря му вероятно бе свършила. Точно това инстинктивно предвиждане накара Борн да наблегне спокойно в доводите си, но твърдо и нарочно сдържано, на такива фрази като Би могъл да пътуваш, да изчезнеш… един богат мъж, освободен от всякакви грижи и от необходимостта да върши тази неприятна, скучна работа. Сантос беше готов да захапе стръвта от три милиона, а Борн щеше с охота да го остави да скъса влакното и да отплува с нея.

Джейсън погледна часовника си. Бяха минали петнайсет минути. Слугите на Сантос без съмнение проверяваха улиците — една последна инспекция преди жрецът на свръзките да се появи.

Часовникът му показваше един часа. От алеята се появиха двамата куриери от „Пон Роял“ и поеха по улицата към портите на старата рафинерия.

— Сега Сантос ще се срещне с теб — каза по-словоохотливият.

— Не го виждам.

— Трябва да дойдеш с нас. Той не напуска „Сърцето на войника“.

— Защо ли ми се струва, че това не ми допада?

— Няма причина. Той носи мир в сърцето си.

— А ножът му?

— Сантос няма нито нож, нито пистолет. Никога не носи оръжие в себе си.

— Радвам се да го чуя. Да вървим.

— Той не се нуждае от такива оръжия — добави куриерът обезпокоително.

Преведоха го през алеята покрай входа с неоново осветление до един проход между сградите, през който едва можеше да мине човек. Тръгнаха един след друг, като Джейсън бе между двамата мъже, и отидоха зад кафенето, където Борн видя последното нещо, което можеше да очаква в тази занемарена част на града. Там имаше… Е, добре, там имаше английска градина. Парче земя около десетина метра на дължина и шест на ширина, в което дървени рамки носеха най-различни цъфнали увивни растения — едно езерце от цветове, окъпани от лунната светлина.

— Изключителна гледка — каза Джейсън. — Едва ли е постигната без грижи.

— А, това е страстта на Сантос! Никой не я разбира, но и не смее да докосне с пръст дори едно цвете.

— Интересно.

Заведоха го до малък външен асансьор, чиято стоманена рамка бе окачена на каменната стена на зданието. Друг начин за стигане до втория етаж не се виждаше. Тримата едва се вместиха в кабинката и след като вратата бе затворена, мълчаливият куриер натисна в тъмното един бутон и заговори.

— Тук сме, Сантос. Камелия. Вдигни ни.

— Камелия? — попита Джейсън.

— Така той разбира, че всичко е наред. Ако не беше, приятелят ми можеше да каже „лилия“ или „роза“.

— И какво щеше да стане тогава?

— Не искам да говоря за това. Не ме е грижа.

— Естествено. Разбира се.

Външният асансьор спря с неприятно подскачане и мълчаливият куриер отвори дебелата стоманена врата, като за това му се наложи да използва цялата си тежест. Борн бе въведен в познатата му стая с побраните с вкус скъпи мебели, лавиците с книги и единственият стоящ лампион, който осветяваше Сантос в огромното му кресло.

— Може да тръгвате, приятели — каза грамадният мъж на куриерите си. — Вземете парите си от купчината и, за Бога, кажете му да даде на Рене и американеца, дето твърди, че се казва Ралф, по петдесет франка и да ги пуска да си вървят. Позволяват си да пикаят по ъглите… Кажете им, че парите са от техния приятел от миналата нощ, който ги забрави.

— О, по дяволите! — избухна Джейсън.

— Беше забравил, нали? — ухили се Сантос.

— Имах други грижи.

— Да, сър. Добре, Сантос!

Вместо да поемат към задната част на стаята и асансьора, двамата мъже отвориха една врата отляво и изчезнаха. Борн гледаше озадачено след тях.

— Има стълбище, което води към кухнята — каза Сантос, отговаряйки на неизречения въпрос на Джейсън. — Вратата може да се отвори откъм тази стая, но не и отвън, освен от мен… Седнете, мосю Симон. Вие сте мой гост. Как е главата ви?

— Подутината изчезна, благодаря ви. — Борн седна на огромния диван и потъна сред възглавниците. Позицията му съвсем не беше авторитетна, но не трябваше и да бъде. — Разбрах, че в сърцето ви има мир.

— И желание за три милиона франка в сребролюбивото му кътче.

— В такъв случай сте доволен от позвъняването в Лондон?

— Никой не би могъл да програмира този човек да реагира по начина, по който го направи. Наистина има Горгона и тя изкарва наяве изключителна преданост и страх по върховете. Което означава, че тази змийска особа не е без влияние.

— Точно това се опитах да ви кажа.

— Сега, нека направя обобщение на вашите искания. Казвате, че трябва да се свържете сам с черната птица, така ли е?

— Абсолютно.

— Мога ли да попитам отново — защо?

— Честно казано, вече знаете твърде много. Повече, отколкото моите клиенти предполагат. Те нямат никаква работа с вас, не искат никакви следи и в това отношение вие сте уязвим.

— Как? — Сантос удари с юмрук по облегалката на креслото.

— Възрастният човек от Париж с полицейското досие, който се опита да предупреди един член на Асамблеята, че ще бъде убит. Именно той е споменал за черната птица; той е казал за „Сърцето на войника“. За щастие, нашият човек го е чул и тихичко е предал всичко на моите клиенти, но то не им е достатъчно. Колко ли други възрастни хора в Париж могат да споменат в старческите си халюцинации „Сърцето на войника“ и вас?… Затова вие нямате работа с моите клиенти.

— Дори чрез вас?

— Аз ще изчезна, а вие оставате. Макар че, ако бъда искрен докрай, мисля, че трябва да направите същото… Ето, донесъл съм ви нещо.

Борн седна на ръба на дивана и бръкна в джоба си. Извади руло франкове, стегнато с ластик. Подхвърли го на Сантос, който го хвана с лекота във въздуха.

— Двеста хиляди франка — бях упълномощен да ви ги дам. Заради показаното старание. След като осигурите необходимата ми информация, аз ще я предам в Лондон и ще получите остатъка до трите милиона, независимо дали черната птица ще приеме, или не предложението на клиентите ми.

— Но вие бихте могли да изчезнете преди това, нали?

— Продължавайте да ме наблюдавате, както досега. Последвайте ме до Лондон и обратно. Дори ще се обадя, за да ви кажа имената на въздушните компании и номерата на полетите. Какво повече можете да искате?

— Само още едно нещо, мосю Симон — отвърна Сантос, надигна огромното туловище от креслото и тръгна важно към една маса за карти до лакираната тухлена стена. — Елате тук, ако обичате.

Джейсън отиде до масата и остана удивен.

— Вие сте много последователен, нали? — каза той.

— Опитвам се да бъда… О, не бързайте да вините портиерите, те са ваши. Аз действам на много по-ниско ниво. Камериерките и стюардите ми допадат повече. Те не са толкова разглезени и никой не забелязва отсъствието им, дори ако не се появят цял ден.

На масата бяха разпръснати трите паспорта на Борн, любезно предоставени му от Кактус във Вашингтон, както и пистолетът и ножът, взети от него миналата вечер.

— Много сте убедителен, но това не решава нищо, така ли е?

— Ще видим — отвърна Сантос. — Сега ще приема парите — за положените старания, но вместо вие да летите до Лондон, нека Лондон дойде в Париж. Утре сутринта. Ще ми се обадите, когато пристигне в „Пон Роял“ — разбира се, ще ви дам номера на личния си телефон, и двамата с вас ще играем играта на Съветите. Замяна за замяна, все едно че вървим по мост, всеки със своя пленник подире си. Пари за информация.

— Вие сте луд, Сантос! Моите клиенти никога не се показват! Вие току-що загубихте остатъка до трите милиона.

— Защо да не опитаме? Винаги биха могли да наемат някоя сляпа връзка, нали? Някой невинен турист с двойно дъно на ръчния багаж. Никакви аларми не се задействат от хартия. Опитайте! Това е единственият начин да получите каквото искате, господине.

— Ще направя каквото мога — каза Борн.

— Ето телефона ми. — Сантос взе от масата една предварително приготвена картичка с надраскани на нея цифри. — Обадете ми се, щом пристигне Лондон. А междувременно ви уверявам, че ще бъдете наблюдаван.

— Истински майстор сте.

— Ще ви придружа до асансьора.

Мари седеше на леглото и отпиваше от горещия чай в тъмната стая, заслушана в звуците на Париж, които се дочуваха отвън. Не само че бе невъзможно да заспи, но беше и непоносимо. Бе загуба на време, когато всеки час беше скъп. Беше взела най-ранния полет от Марсилия за Париж и бе отишла направо в „Морис“ на Рю дьо Риволи — същият хотел, където беше чакала преди тринадесет години. Бе чакала един мъж да се вслуша в гласа на разума или да погуби живота си, а така и част от нейния. Тогава си беше поръчала кана с чай и той се беше върнал при нея. Сега, може би несъзнателно, също бе поръчала чай на нощния стюард, като че ли повторението на ритуала щеше да повтори завръщането му, станало преди толкова време.

О, Господи, беше го видяла! Това не бе заблуда, нито грешка — беше Дейвид! Бе излязла от хотела около десет и започна да броди, като спазваше списъка, който бе направила в самолета. Отиваше от един район в друг без всякаква логическа последователност — просто спазваше поредността на местата така, както й бяха хрумнали; такава беше нейната последователност.

Бе изпълнила списъка и беше тръгнала по кея на „Бато Муш“ в началото на авеню „Жорж Пети“ към банката на „Мадьолен“… и Трокадеро. Беше бродила безцелно по неговите тераси като в транс, търсейки една статуя, която не можеше да си спомни, блъскана от почти безкрайните групи туристи, водени от досадни екскурзоводи. Огромните статуи бяха започнали да й изглеждат като една и се бе почувствала замаяна. Слънцето на късния август блестеше ослепително. Канеше се да седне на една мраморна пейка, припомнила си една повеля на Джейсън Борн: Почивката е оръжие. И изведнъж бе видяла нагоре един мъж с каскет и тъмен пуловер с шпиц-деколте. Той се беше обърнал и затичал към каменните стъпала, които водеха към авеню „Гюстав Пети“. Познаваше това тичане, тази крачка; познаваше ги по-добре от всеки! Колко пъти го бе наблюдавала — често застанала зад трибуните, без Дейвид да я вижда, докато той бягаше безспир по университетската писта, за да се избави от обхваналите го бесове. Това беше Дейвид! Тя беше скочила от пейката и се бе затичала след него.

— Дейвид! Дейвид, аз съм!… Джейсън!

Беше се сблъскала с един екскурзовод, развеждащ японска група. Мъжът се бе ядосал; тя беше бясна и затова си запроби-ва бясно път през слисаните ориенталци, повечето от тях по-ниски от нея, но височината, от която ги гледаше, не й бе помогнала. Съпругът й беше изчезнал. Къде ли бе отишъл! В градините? Или беше излязъл сред тълпата на улицата, или сред неспирно движещите се коли, които идваха от Пон д’Ие-на? За Бога, къде?

— Джейсън! — бе изкрещяла тя с всичка сила. — Джейсън, върни се!

Беше се затичала надолу по стъпалата към улицата, като й се струваше, че те никога няма да свършат, и бе прекарала — не можеше да си спомни колко време в търсене. Накрая, напълно изтощена, бе взела такси до „Морис“. Беше се прибрала замаяна в стаята си и се бе строполила на леглото, но без да позволи на сълзите да потекат. И както лежеше, загледана в стаята, доби усещането, че гърдите й и по-точно дробовете й се издуват и това бе съпроводено от чувство на спокойно въодушевление. Докато тя търсеше Дейвид, той търсеше нея. Съпругът й не беше избягал. И Джейсън Борн не бе избягал! Той въобще не я беше видял. Някаква друга, неизвестна за нея причина го бе накарала така внезапно и бързо да напусне Трокадеро, но имаше само една причина, поради която бе отишъл там. Той също се връщаше на местата, останали в спомените отпреди тринадесет години.

Беше си починала и си беше поръчала вечеря в стаята. Два часа по-късно бе излязла отново из улиците.

И сега, когато пиеше чая си, нямаше търпение утрото да дойде. Новият ден щеше да бъде посветен на търсене.

— Бернардин!

— Mon Dieu, часът е четири сутринта, така че мога да предполагам, че имаш да кажеш нещо жизненоважно на този стар, седемдесетгодишен човек.

— Имам проблем.

— Мисля, че имаш много проблеми, но предполагам, че разликата е съществена. Какъв е той?

— Безкрайно близко съм, но ми трябва човек на края на линията.

— Моля те, говори по-ясен английски или ако искаш — доста по-ясен френски. За какво става дума?

— За да стигна до Чакала, ми е необходим един англичанин, който да долети тази сутрин от Лондон с два милиона и осемстотин хиляди франка…

— Както предполагам — доста по-малко от това, което имаш на разположение — прекъсна го Бернардин. — Банк Норманди беше любезна, нали?

— Много. Парите са там, а твоят Табури е голяма работа. Опита се да ми продаде недвижимо имущество в Бейрут.

— Табури е мошеник… Но Бейрут е нещо интересно.

— Моля?

— Извинявай. Продължавай.

— Наблюдават ме, така че не мога да отида до банката, а нямам и англичанин, който да ми донесе това, което не мога да получа в „Пон Роял“.

— Това ли е проблемът?

— Да.

— Имаш ли желание да се разделиш, да кажем, с петдесет хиляди франка?

— За какво?

— За Табури.

— Сигурно.

— Предполагам, че си подписал някакви документи.

— Разбира се.

— Тогава подпиши друг документ, написан на ръка от теб, с който да бъдат отпуснати пари на… Чакай малко, трябва да отида до бюрото. — Последва тишина — очевидно Бернардин бе отишъл в друга стая на апартамента си. После гласът му се чу отново. — Ало?

— Тук съм.

— О, това е чудесно — каза напевно бившият специалист от Втори отдел. — Потопих го с лодката му край плитчините на Коста Брава. Акулите сигурно са пощръклели от радост — той беше толкова дебел и прелестен. Името му е Антонио Скарци, сардинец, който продаваше наркотици за информация, но ти, естествено, не знаеш нищо за това.

— Естествено.

Борн повтори второто име буква по буква.

— Точно така. Запечатай плика, натъркай палеца си с молив или с писалка и остави отпечатъци по мястото на залепването. Тогава го остави на портиера да го предаде на господин Скарци.

— Разбрано. А англичанинът? Остават само няколко часа.

— Англичанинът не е проблем. Проблем е малкото време, с което разполагаме. Не е лесно да събереш три милиона франка в банкноти, които да са с достатъчно големи номинации, за да могат да направят достатъчно малка пачка, която да може да се скрие от митническите инспектори… Твоята връзка, mon ami, би трябвало да съзнава тези трудности.

Джейсън погледна безпомощно към стената, като размишляваше над думите на Бернардин.

— Мислиш, че ме изпитва?

— Сигурно.

— Парите могат да бъдат събрани от чуждестранните представителства на различни банки. Малък частен самолет би могъл да прелети канала и да се приземи сред някое поле, където да чака кола, която да докара човека в Париж.

— Bien. Разбира се. Но все пак, цялата тази логика ще отнеме време и на най-влиятелните хора. Не допускай нещата да изглеждат така, като че ли всичко върви прекалено гладко — това би било подозрително. Иначе той ще помисли, че има клопка.

— Разбирам те. Всичко се свежда до това, което ти току-що каза — нещата не трябва да изглеждат лесни.

— Има още нещо, мон ами. Хамелеонът може да се превъплъщава много успешно през деня. Но все пак той е в по-голяма безопасност през нощта.

— Забравяш нещо — каза Борн. — Англичанинът.

— Готово, стари приятелю. Имаш го — отвърна Бернардин. Операцията протече толкова гладко, колкото всяка друга, разработена от Джейсън или на която той е бил свидетел, може би поради силния нюх на един обиден, талантлив човек, изпратен твърде рано в пенсия. Докато през деня Борн постоянно информираше Сантос, Бернардин беше изпратил друг да вземе от портиера запечатаните указания и да му ги занесе. Тогава си беше уговорил среща с мосю Табури. Малко след четири и половина следобед ветеранът на Втори отдел влезе в „Пон Роял“ облечен в тъмен костюм на тесни райета — толкова английски, че направо лъхаше на Савил Роу. Отиде до асансьора и накрая, след като зави два пъти погрешно, пристигна в стаята на Борн.

— Ето парите — каза той, остави малкото куфарче на пода и отиде направо при мокрия бар. Взе две малки бутилки джин, отвори ги и изля съдържанието им в чаша със съмнителна чистота. — A votre sante[51] — добави Бернардин, преглътна половината от питието, пое си дълбоко дъх през устата и след това изпи останалото. — Не бях правил такова нещо от години.

— Наистина?

— Честно казано — да. Имал съм други подобни случаи. Но този беше доста по-опасен… Въпреки това Табури ти е вечно задължен и, ако трябва да си призная, дори ме убеди да помисля за Бейрут.

— Какво?

— Разбира се, аз не разполагам с такива средства като теб, но част от les fonds de contingence[52], c които съм разполагал четиридесет години, си намери пътя към Женева на моя сметка. Не съм беден.

— Но може да бъдеш мъртъв, ако те пипнат, когато излизаш оттук.

— О, обаче аз няма да си тръгна — каза Бернардин и отново затършува из малкия хладилник. — Ще остана в тази стая, докато приключиш с работата си.

Франсоа отвори още две бутилчици и ги наля в чашата си.

— Е, може би сега старото ми сърце ще започне да бие по-спокойно — добави той, отиде до бюрото и остави питието върху бележника. След това извади от джобовете си два автоматични пистолета и три ръчни гранати и ги подреди пред чашата си. — Да, сега мога да си почина.

— Какво е това, по дяволите? — извика Джейсън.

— Мисля, че вие, американците, му казвате възпиращо средство — отвърна Бернардин. — Въпреки че аз съвсем искрено смятам, че и вие, и Съветите си играете едни с други, като влагате толкова много пари в оръжие, което не използвате. А аз съм човек от друга епоха. Когато тръгнеш, ще оставиш вратата отворена. Ако някой се появи по тесния коридор, ще ме види с граната в ръка. Това съвсем не е някаква си ядрена абстракция — това е истинско възпиращо средство.

— Предавам се — каза Борн и тръгна към вратата. — Искам да приключа с тази работа.

Щом излезе от Монталамбер, Джейсън отиде до ъгъла и, както бе направил при старата фабрика в Аржантьой, се облегна на стената, запали цигара и зачака. Видът му беше спокоен, но мозъкът му работеше трескаво.

Един мъж пресече еднопосочната Рю дю Бак и тръгна към него. Беше приказливият куриер от миналата нощ. Приближи се, поставил ръка в джоба на сакото си.

— Къде са парите? — попита той на френски.

— Къде е информацията? — отвърна Борн.

— Първо парите.

— Споразумението не е такова.

Съвсем ненадейно Джейсън сграбчи за реверите слугата от Аржантьой и го дръпна рязко към себе си. Вдигна бързо свободната си ръка и стисна куриера за гърлото, като заби пръсти в него.

— Ще се върнеш и ще кажеш на Сантос, че ще получи еднопосочен билет за ада. Не работя по този начин.

— Стига! — каза един нисък глас.

Собственикът му се появи от ъгъла вдясно от Джейсън. Огромната фигура на Сантос приближи.

— Пуснете го, Симон. Той няма значение. Сега сме само двамата.

— Мислех, че никога не напускате „Сърцето на войника“.

— Вие променихте това, не е ли така?

— Очевидно.

Борн пусна куриера, който погледна към Сантос. Той го отпрати с жест на огромната си глава.

— Англичанинът ти пристигна — каза Сантос, когато останаха сами. — Носеше куфарче, видях го.

— Да, пристигна и носеше куфарче — съгласи се Джейсън.

— Значи Лондон е капитулирал, така ли? Лондон е много разтревожен.

— Залогът е много висок и това е всичко, което ще ви кажа. Информацията, моля.

— Нека най-напред уточним още веднъж процедурата, какво ще кажете?

— Уточнявахме я няколко пъти. Вие ми давате информацията и моят клиент ми казва да действам съобразно нея. Ако се постигне задоволителен договор, донасям остатъка от трите милиона.

— Казвате „задоволителен отговор“. Кое е задоволително за вас? Как ще разберете, че договорът е твърд? И откъде да знам, че няма да заявите, че той е незадоволителен и да откраднете парите ми. след като осъществите връзката?

— Вие сте човек, който няма вяра на хората, а, Сантос?

— О, да, господин Симон. Този свят не е населен със светци, нали? Моля ви, отговорете на въпросите ми.

— Добре, ще опитам… Как ще разберете, че договорът е твърд? Много лесно. Аз ще знам това, защото такава ми е работата и за нея ми плащат.

— Отговорът ви е мъгляв.

— В нашия свят, господин Сантос, да си мъгляв не е отрицателно качество, нали?… Що се касае до притеснението ви, че бих могъл да ви излъжа и да отмъкна парите, искам да ви уверя, че избягвам да превръщам в свои неприятели хора като вас и мрежата, очевидно контролирана от черната птица, а също и като моите клиенти. Обратното би означавало лудост и доста по-кратък живот.

— Възхищавам се на проницателността ви, както и на предпазливостта ви — каза свръзката на Чакала. — Това, което ще ви кажа, господин Симон, го знаят само четири души на земята и всички те говорят свободно френски. Как ще използвате тази информация си е ваша работа. Но дори ако само намекнете за Аржантьой, аз ще разбера това мигновено и никога няма да напуснете „Пон Роял“ жив.

— Нима контактът може да бъде осъществен толкова бързо?

— С телефонен номер. Но няма да се обадите, преди да е минал поне един час, след като се разделим.

— Съгласен съм… Казвате, че само още трима души знаят този номер? Защо не ми дадете за всеки случай името на някой от тях, който не ви е особено приятен, за да мога да намекна леко за него, ако се наложи.

Сантос си позволи съвсем лека, изопната усмивка.

— Москва — каза меко той. — Високо в йерархията на площад „Дзержински“.

— КГБ?

— Черната птица си подготвя кадри в Москва — винаги в Москва, това му е нещо като мания.

Илич Рамирес Санчес — помисли си Борн. — Обучен в Новгород. Уволнен от Комитета като маниак. Чакала!

— Ще го запомня — за всеки случай. Номера, моля.

Сантос го повтори два пъти, както и думите, които Джейсън трябваше да каже. Говореше бавно, очевидно изненадан от факта, че Борн не си записа нищо.

— Всичко ясно ли е?

— Напълно… Ако нещата потръгнат, в което аз лично вярвам, как искате да ви предадат остатъка от парите?

— Обадете ми се — имате телефона ми. Ще напусна Аржантьой и ще дойда. И никога няма да се върна там.

— Късмет, Сантос. Нещо ми подсказва, че го заслужавате.

— Както никой друг. Пил съм твърде много от отровното биле.

— Сократ — каза Джейсън.

— Не точно. Диалозите на Платон, ако трябва да бъдем точни. Au revoir.

Сантос тръгна и Борн пое обратно към „Пон Роял“. Сърцето му биеше силно и той потисна отчаяно желанието си да затича. Бягащият е мишена, обект на любопитство. Урок от поемите на Джейсън Борн.

— Бернардин! — извика той, като тичаше към стаята си по тесния пуст коридор и мислеше за отворената врата и стария човек, седнал край бюрото с граната в едната ръка и пистолет в другата. — Остави желязото, улучихме шестица!

— Кой ще плаща? — попита ветеранът от Втори отдел, щом Джейсън затвори вратата.

— Аз — отвърна Борн. — Ако нещата потръгнат така, както мисля, ти ще можеш да прибавиш още нещо към сметката си в Женева.

— Не правя всичко това заради пари, приятелю мой. Този въпрос никога не е стоял пред мен.

— Знам, но след като разнасяме фракове така, като че ли ги печатаме в някой гараж, защо да не получиш и ти своя справедлив дял от тях? Един час — продължи Джейсън, — вече само четиридесет и пет минути, докато разбера, че е истински, действително истински.

Борн се хвърли на леглото с ръце под главата си на възглавницата. Очите му гледаха оживено.

— Запиши го, Франсоа. — Джейсън издиктува телефонния номер, даден му от Сантос. — Купи, дай рушвет или заплаши всяка връзка на високо ниво, която си имал в парижките телефонни служби, но ми дай местонахождението на този номер.

— Молбата ти не е чак толкова скъпа…

— Напротив — възрази Борн. — Вероятно номерът е недосегаем. Само четирима души в цялата му мрежа го знаят.

— Може би тогава няма нужда да ходим на високо, а напротив — трябва да се спуснем под земята. В тунелите на телефонните служби под улицата.

Джейсън отметна глава и погледна Бернардин.

— Не бях се сетил за това.

— Не е и необходимо. Ти не си от Втори отдел. Източниците на информация са техниците, а не бюрократите… Ще потърся един от тях вкъщи, по-късно тази вечер…

— Тази вечер? — прекъсна го Борн и седна на леглото.

— Ще ти струва около хиляда франка, но ще имаш местонахождението на телефона.

— Не мога да чакам до вечерта.

— Ако опиташ да потърсиш човека на работата му, рискът се увеличава. Тези хора са под наблюдение; в телефонните служби никой не вярва на никого. Това е парадоксът на социалистите: дайте отговорност на работната сила, но никаква лична власт.

— Чакай! — каза Джейсън от леглото. — Ти знаеш домашните им телефони, така ли е?

— Да, има ги в указателя.

— Накарай нечия съпруга да се обади. Спешен случай. Някой от тях да се прибере вкъщи.

Бернардин кимна с глава.

— Идеята ти не е лоша, приятелю. Никак даже.

Минутите се превърнаха в десетки, докато бившият служител от Втори отдел разговаряше мазно, угоднически и обещаваше възнаграждение за съпругите на телефонните техници, ако направят това, което ги помоли. Две затвориха телефоните, три го отпратиха с думи, родени край кейовете на Париж; но шестата посред нецензурните думи заяви: „Защо не?“ Стига мух-льото, за който се е оженила, да е наясно, че парите са за нея.

Часът бе изтекъл и Джейсън излезе от хотела, като вървеше бавно и непринудено. Мина четири пресечки, докато видя телефонен автомат на Ке Волтер край Сена. Тъмнината бавно хвърляше покривалото си върху Париж, лодките по реката и мостовете заблещукаха със светлините си. Борн приближи червената кабинка, като дишаше равномерно. Поемаше дълбоко въздух и се застави да се владее по начин, който досега бе смятал за невъзможен. Щеше да проведе най-важния телефонен разговор в живота си, но нямаше да позволи на Чакала, ако наистина се обадеше той, да разбере това. Влезе вътре, пусна монетата и избра номера.

— Да?

Беше женски глас. Френското й oui бе остро и рязко. Парижанка.

— Черни птици кръжат в небето — каза Борн, повтаряйки на френски думите на Сантос. — Всички вдигат голям шум, с изключение на една. Тя мълчи.

— Откъде се обаждате?

— От Париж, но не съм оттук.

— Откъде сте тогава?

— От едно място, където зимите са много по-студени — отвърна Джейсън и усети как по челото му избива пот. Овладей се. Овладей се! — Спешно ми е необходимо да се свържа с черната птица.

Изведнъж в линията настана тишина — празнота без всякакъв звук, и Борн затаи дъх. После се чу гласът — нисък, уверен и така всепроникващ, както и тишината преди малко.

— С московчанин ли разговаряме?

Чакала! Беше Чакала! Гладката, бърза френска реч не можеше да прикрие латиноамериканската следа.

— Не казах такова нещо — отвърна Борн. Френският му диалект, използван често от него, бе с гърления говор на Гаскония. — Просто споменах, че там зимите са по-студени от тези в Париж.

— Кой се обажда?

— Някой, който е направил достатъчно силно впечатление на човек, който ви познава, за да му даде този номер, както и необходимите реплики. Мога да ви предложа най-големия договор в кариерата ви — договора на вашия живот. Цената е без значение — вие ще я определите, но тези, които ще я заплатят, са сред най-силните в Съединените щати. Те контролират голяма част от американската промишленост, а също така и от финансовите институции на страната и имат пряк достъп до нервните центрове на правителството.

— Много странно обаждане. Много необичайно.

— Ако не сте заинтересуван, ще забравя този номер и ще отида другаде. Аз съм просто един посредник. Стига само едно да или не.

— Не се ангажирам със сделки, за които не знам нищо, и с хора, за които никога не съм чувал.

— Повярвайте ми, че ако имах правото да ви кажа какви са техните постове, щяхте да ги оцените. Освен това, аз не целя ангажимент на този етап, а само искам да знам дали сте заинтересован. Ако отговорът е да, ще мога да ви разкрия повече. Ако е не — е, добре, опитах, но ще съм принуден да отида на друго място. Вестниците казват, че вчера е бил в Брюксел. Ще го намеря. — Споменаването на Брюксел и намекът за Джейсън Борн бяха съпроводени с рязко поемане на дъх. — Да или не, черна птицо?

Мълчание. Накрая Чакала проговори.

— Обадете ми се след два часа — нареди той и затвори телефона.

Готово! Джейсън се облегна на автомата. От лицето по врата му се стичаше пот. „Пон Роял“. Трябваше да се върне при Бернардин!

— Беше Карлос! — съобщи той, затвори вратата, отиде до телефона край леглото си и извади от джоба си картичката с телефона на Сантос. Избра и след малко заговори: — Връзката е осъществена. Дайте ми име, каквото и да е. — Последва кратка пауза. — Запомних го. Стоката ще бъде оставена при портиера. Ще бъде обвита и облепена; пребройте я и ми изпратете паспортите. Пратете най-доброто си момче да свърши всичко и приберете кучетата си. Биха могли да доведат до вас черната птица.

Джейсън остави слушалката и се обърна към Бернардин.

— Телефонният номер е в петнадесети район — каза ветеранът от Втори отдел. — Поне така предположи нашият човек, когато му го казах.

— Какво ще направи той?

— Ще отиде в тунелите и ще уточни нещата докрай.

— Ще се обади ли тук?

— За щастие, разполага с мотоциклет. Каза, че след около десет минути ще се залови за работа и ще ни се обади в тази стая в рамките на един час.

— Идеално!

— Не съвсем. Иска пет хиляди франка.

— Можеше да поиска и десет пъти повече… Какво означава „в рамките на един час“? Колко време остава, докато се обади?

— Нямаше те може би тридесет-тридесет и пет минути, а той ми се обади скоро след като беше излязъл. Бих казал, че трябва да се обади в рамките на следващия половин час.

Телефонът иззвъня. Двадесет секунди по-късно те разполагаха с един адрес на булевард „Льофевр“.

— Аз тръгвам — каза Джейсън Борн, взе от бюрото пистолета на Бернардин и мушна две от гранатите в джоба си. — Имаш ли нещо против?

— Моля, заповядай — отвърна бившият служител на Втори отдел, бръкна под сакото си и извади от колана си още един пистолет. — Париж е пълен с джебчии и човек винаги трябва да има резервни запаси… Но защо ти е всичко това?

— Имам на разположение няколко часа и искам да се поогледам.

— Сам?

— А как иначе? Ако повикаме подкрепление, рискувам да бъда застрелян или да прекарам остатъка от живота си в затвора заради убийството в Белгия, с което нямам нищо общо.

Бившият съдия от първи съдебен окръг в Бостън — някога уважаемият Брендън Патрик Префонтен, гледаше хлипащия, неутешим Рандълф Гейтс, седнал пред него на дивана в хотел „Риц-Карлтън“ с лице, скрито в разперените му длани.

— О, Боже, как падат величията с неумолимия тътен на безвластността — отбеляза Брендън и си наля малко бърбън в чашата с лед. — Значи си в затруднено положение, Ранди. Във френски стил. Гъвкавият ти мозък и внушителната ти външност не са ти помогнали особено, когато си видял Пари, а? Да беше си останал във фермата, момче.

— Господи, Префонтен, ти нямаш представа какво беше това! Тогава създаваха картел — с участието на Париж, Бон, Лондон и Ню Йорк, който да използва пазарите на работна сила на Далечния изток. Предприятие на стойност милиарди долари. Бях отвлечен от „Плаца Атене“ — вкараха ме в някаква кола и ми вързаха очите! После ме качиха в самолет и ме откараха в Марсилия, където с мен се случиха ужасни неща. Държаха ме затворен в една стая и през няколко часа ме инжектираха — и така повече от шест седмици! Вкарваха жени, правиха филми — аз не бях аз!

— Може би това е било точно твоето аз — такова, каквото никога не си го познавал.

— Грешиш, съдия…

— Колко е хубаво да чуеш отново тази титла… Но — няма значение, отклоняваме се от темата. От затвора в Марсилия си излязъл роб. И, разбира се, останали са филмите за видния адвокат в компрометиращи положения.

— Какво можех да направя? — изскимтя Гейтс. — Бях съсипан!

— Знаем това. Станал си доверен човек на Чакала в света на висшите финанси — свят, в който конкуренцията е нежелан багаж, който е по-добре да бъде изгубен някъде по пътя.

— Той се натъкна на мен точно по този начин. Картелът, който сформирахме, застрашаваше интересите на японците и тайванците. Те го наели… Ох, Боже мой, той ще ме убие!

— Отново? — попита съдията.

— Какво?

— Забравяш. Чакала мисли, че вече си мъртъв — благодарение на мен.

— Но аз имам дела, изслушване в Конгреса през следващата седмица. Той ще разбере, че съм жив!

— Не и ако не се показваш.

— Трябва! Клиентите ми…

— Тогава съм съгласен с теб — прекъсна го Префонтен. — Ще те убие. Съжалявам, Ранди.

— Какво да правя?

— Има само един начин, Ранди, който ще ти помогне не само да решиш сегашния си проблем, а и занапред. Разбира се, той изисква известна жертвоготовност от твоя страна. За начало ще започнеш с едно дълго лечение в частен рехабилитационен център. Но преди това ще трябва да ми обещаеш готовността си да ми сътрудничиш във всичко, и то сега, веднага.

— Готов съм на всичко!

— Как се свързваш с Чакала?

— Имам един телефонен номер! — Гейтс затърси портфейла си, извади го от джоба си и бръкна с треперещи пръсти в една от преградите. — Само четирима души го знаят!

Префонтен прие хонорара си за първия час в размер на двадесет хиляди долара, каза на Ранди да се прибере вкъщи, да помоли Едит да му прости и да се приготви да напусне утре Бостън. Брендън се сети, че беше чувал за един частен здравен център в Минеаполис, където богатите търсеха помощ инкогнито. Щеше да доуточни подробностите на сутринта и да се обади на Гейтс, който естествено щеше да очаква втори хонорар за услугите си. В момента, в който потресеният Данди Ранди напусна стаята, Префонтен отиде до телефона и позвъни на Джон Сен Жак в Транкуилити Ин.

— Джон, обажда се съдията. Не ми задавайте никакви въпроси. Имам спешна информация, която може да се окаже безценна за съпруга на сестра ви. Разбирам, че не мога да се свържа с него, но знам че той работеше с някого от Вашингтон…

— Името му е Алекс Конклин — прекъсна го Сен-Жак. — Почакайте малко, съдия, Мари записа номера на бележника върху бюрото ми. Трябва да отида до него. — Чу се звук от оставяне на телефонната слушалка върху твърда повърхност, а после прещракване при вдигането на деривата. — Ето го.

Братът на Мари продиктува номера.

— Ще ви обясня по-късно. Благодаря ви, Джон.

— По дяволите, постоянно ми го казват ужасно много хора — отвърна Сен Жак.

Префонтен избра номера с кода на Вирджиния. Отговори му едно кратко и рязко „Да“.

— Господин Конклин, името ми е Префонтен. Взех номера ви от Сен Жак. Това, което трябва да ви кажа, е много спешно.

— Вие сте съдията — прекъсна го Алекс.

— В минало свършено време, страхувам се. Много минало.

— Какво имате да ми кажете?

— Знам как да се свържете с човека, когото наричат Чакала.

— Какво?

— Слушайте ме.

Бернардин се вгледа в звънящия телефон и за малко се зачуди дали да вдигне слушалката или не. Въпросът беше излишен — трябваше да отговори.

— Да?

— Джейсън, ти ли си?… Може би са ме свързали с друга стая.

— Алекс? Ти ли си това?

— Франсоа? Какво правиш там? Къде е Джейсън?

— Нещата започнаха да се развиват много бързо. Знам, че се опитваше да се свърже с теб.

— Имах тежък ден. Панов се върна.

— Това е добра новина.

— Имам и други. Ето телефонния номер, на който може да бъде намерен Чакала.

— Ние го имаме! А също и мястото. Нашият човек тръгна натам преди час…

— За Бога, как го намерихте?

— Чрез един много сложен процес, който само твоят приятел можеше да осъществи успешно. Той е невероятно изобретателен, истински хамелеон.

— Дай да сравним номерата — каза Конклин. — Какъв е вашият?

Бернардин се съгласи и издиктува номера, който беше записал по поръчение на Борн.

Мълчанието от другата страна на линията бе като тих вик.

— Различни са — каза накрая Алекс със сподавен глас. — Различни са!

— Капан! — извика ветеранът от Втори отдел. — Боже, това е капан.

26

Борн бе минал два пъти покрай тихата тъмна редица от каменни къщи на булевард „Льофевр“ в бетонната пустош на петнадесети район. После и двата пъти се бе върнал обратно до Рю д’Алесия и откри едно кафене на тротоара. Отвън масите със свещи, чиито пламъци потрепваха под стъклените похлупаци, бяха запълнени най-вече с жестикулиращи, спорещи студенти от намиращите се наблизо Сорбона и Монпарнас. Наближаваше десет часът и келнерите с престилки започваха да стават раздразнителни. Повечето клиенти не бяха изпълнени с щедрост — както в сърцата си, така и в джобовете си. Джейсън искаше да изпие само едно силно еспресо, но постоянно навъсеното лице на приближаващия ce garson го увери, че щеше да си има неприятности, ако поръчаше само кафе. Затова добави и чаша от най-скъпия коняк, който можа да се сети.

Щом келнерът се върна при бара, Джейсън извади малкия си бележник и химикалката, затвори очи за момент, отвори ги и започна да скицира всичко, което бе останало в паметта му от редицата сгради. Имаше три групи, всяка от по две свързани къщи, които бяха разделени от тесни улички. Всеки двоен комплекс бе висок три етажа и до входовете отпред се стигаше по стръмни тухлени стъпала. От двата края на редицата имаше празни места, покрити с трошилка — останки от съборени съседни здания. Адресът на секретния телефон на Чакала, който бе на разположение само в подземните тунели за ремонтни нужди, отговаряше на крайната група вдясно и не беше трудно човек да си представи, че той сигурно заемаше цялото здание, ако не и цялата редица.

Келнерът пристигна с еспресото и коняка и едва когато Джейсън постави на масата банкнота от сто франка и махна с ръка за рестото, враждебното изражение на мъжа бе заменено с безразличие.

— Merci — смънка той.

— Има ли някъде тук телефон? — попита Борн и извади друга банкнота от десет франка.

Надолу по улицата, на петдесет-шестдесет метра — отвърна келнерът с очи, приковани в парите.

— Няма ли по-наблизо? — Джейсън извади от пачката още една банкнота от двадесет франка. — Трябва да се обадя съвсем наблизо, в съседния квартал.

— Елате с мен — каза келнерът, взе внимателно парите и поведе Борн през отворените врати на кафенето към касиерката, седнала на висок стол в далечния край на ресторанта. Жената имаше изтощено, жълтеникаво лице и изглеждаше раздразнена. Очевидно бе решила, че Борн е някой недоволен клиент.

— Дай му да ползва телефона — каза келнерът.

— Защо? — викна старата вещица. — Може да разговаря и с Китай.

— Ще се обадя съвсем наблизо и ще си платя.

Джейсън предложи една десетфранкова банкнота, а невинните му очи гледаха безизразно подозрителната жена.

— Уф, вземи — каза тя, подаде му телефонния апарат и сграбчи парите. — Кабелът е дълъг, така че можеш да отидеш до стената, както правят всички. Мъже! Мислят само за работа и за леглото.

Борн избра „Пон Роял“ и помоли да го свържат със стаята му, като очакваше, че Бернардин ще вдигне слушалката още при първото или второто позвъняване. Когато чу четвъртото, той се обезпокои; при осмото бе силно разтревожен. Бернардин не беше там! Нима Сантос!… Не, ветеранът от Втори отдел бе въоръжен и знаеше как да използва „възпиращите средства“. В най-лекия вариант би се разразила стрелба, а в най-тежкия стаята щеше да бъде разрушена от гранатата. Бернардин бе напуснал по своя воля. Защо?

Може да има няколко причини — помисли Борн, остави телефона и се върна на масата си отвън. Първата и най-желана бе да е получил новини от Мари… И тъй като не можа да се сети за друга, реши, че е най-добре да спре да мисли за Бернардин. Трябваше да се съсредоточи върху други неща, и то така усилено, както никога през живота си. Върна се към силното кафе и бележника. Всеки детайл трябваше да бъде точен.

Час по-късно Джейсън бе приключил с кафето и беше отпил глътка от коняка, а остатъка бе разлял на тротоара под мръсната, както обикновено, червена покривка. Тръгна си от кафенето и се отдалечи от Рю д’Алесиа. Зави надясно и закрачи бавно, както би вървял някой доста по-стар човек, към булевард „Льофевр“. Колкото повече приближаваше последния ъгъл, толкова по-силно дочуваше усилващите се и отслабващи звуци на сирени. Сирени! Сирените на парижката полиция, виещи на два тона! Какво ли бе станало? Какво ставаше! Джейсън заряза старческата походка и затича към края на зданието, което беше с лице към булеварда, и редицата от стари каменни къщи. Изведнъж към паниката му се прибавиха ужас, ярост и удивление. Какво правеха?

Пет патрулни коли се събраха пред редицата от каменни къщи и всички спряха пред сградата вдясно. Тогава се появи голям полицейски фургон и направи завой така, че застана точно пред двата входа на къщата. Прожекторът му се движеше във всички посоки и от него слезе група полицаи в черни униформи с автомати. Те коленичиха, готови за атака. Патрулните коли ги прикриваха частично. Явно подготвяха нападение.

Глупаци. Проклети глупаци! Да дадеш предупреждение на Карлос означаваше да изпуснеш Чакала! Убийствата бяха неговата професия, изплъзването — неговата мания. Преди тринадесет години бяха казали на Борн, че огромното убежище на Карлос във вилното селище на Витри-сюр-Сен имало повече фалшиви стени и скрити стълби от замъка на някой благородник от времето на Луи XIV. Фактът, че никой не успя да посочи чие имение бе неговото или на чие име се е водело, не означаваше, че тези доста правдоподобни слухове не са истина. И при наличието на три на външен вид разделени групи сгради на булевард „Льофевр“ бе съвсем разумно да се предположи, че те са свързани със скрити подземни тунели.

За Бога, кой беше направил това? Беше ли допуснал някаква ужасна грешка? Нима с Бернардин са били толкова тъпи, като решиха, че Втори отдел или Питър Холанд чрез базата на ЦРУ в Париж са пропуснали да организират подслушване на телефона му в „Пон Роял“, да подкупят или да завербуват оператори от различните смени на хотелската централа? Ако беше така, то тази тъпота се коренеше в нещо, което бе безспорно: беше почти невъзможно да се осъществи толкова бързо подслушване на телефон в един сравнително малък хотел, без това да бъде забелязано. Осъществяването му налагаше присъствието на непознат човек в сградата, а срещу евентуалните пръснати подкупи следеният обект би противодействал с още по-големи подкупи. Сантос? Да е поставил подслушватели в стаята с помощта на някоя камериерка? Едва ли. Свръзката на Чакала не би го разкрила, особено ако не е спазил договора. Кой? Как? Раздиран от въпроси, той гледаше с ужас и тревога сцената, която се разиграваше на булевард „Льофевр“.

— По нареждане на полицията всички, живеещи в сградата, трябва да я опразнят.

Думите, идващи от високоговорителя, прокънтяха на улицата.

— Имате една минута, след което ще предприемем насилствени мерки.

„Какви насилствени мерки? — изпищя мислено Борн. — Вие го изпуснахте. Изпуснахте го. Кой? Защо?“

Вратата над тухлените стъпала от лявата страна на зданието се отвори първа. През нея в потока светлина от прожектора излезе вцепенен от страх мъж. Беше нисък, доста пълен, по долна риза. Той разпери ръце пред лицето си и отвърна глава от ослепителния лъч.

— Какво става, господа? — извика човекът с треперещ глас. — Аз съм просто хлебар — добър хлебар, и не знам нищо за тази улица, освен че наемите са ниски. Това престъпление ли е според полицията?

— Заповедите ни не са за вас, господине!

— Не са за мен ли? Пристигате тук цяла армия, плашите съпругата и децата ми, карате ги да мислят, че това са последните им минути на този свят, и заявявате, че ние не ви интересуваме? Що за разсъждение е това? Сред фашисти ли живеем?

Побързайте — помисли си Джейсън. — За Бога, побързайте! Всяка секунда се превръща в минути за Чакала, когато бяга, в цял час!

Сега се отвори вратата над тухлените стъпала вдясно, от нея се появи монахиня в дълги черни църковни одежди и застана предизвикателно в рамката.

— Как смеете! — извика тя. В деловия й глас не се долавяше и следа от страх. — Време за вечерня, а вие си позволявате да нахлувате така! По-добре щеше да е, ако бяхте поискали опрощение на греховете си, вместо да прекъсвате онези, които се молят на Господа за своите!

— Добре казано, сестро — отвърна полицейският служител през високоговорителя, явно не останал трогнат от думите на монахинята. — Но ние имаме друга информация и с най-голямо уважение настояваме да претърсим дома ви. Ако откажете, ще трябва да изпълним заповедите без уважение.

— Ние сме Сестрите на Магдалена — Благотворителки! — възкликна монахинята. — Това са свещени помещения на жени, посветили себе си на Христа!

— Уважаваме вашата дейност, сестро, но все пак ще влезем вътре. Ако това, което казвате, е така, аз съм сигурен, че властите ще направят щедро пожертвование за вашето дело.

Губите си времето! — извика мислено Борн. — Той ще избяга!

— Тогава нека душите ви бъдат прокълнати за този грях? Щом искате — влизайте, нахлувайте в това свято място!

— Така ли, сестро? — попита по високоговорителя друг служител. — Не мисля, че каноните ви позволяват да осъждате нечии души на вечни мъки с толкова неубедително извинение… Тръгвайте, господин инспектор. Под одеждите може би ще намерите бельо, по-подходящо за „Фобур“.

Този глас му беше познат! Това беше Бернардин! Какво беше станало? Нима все пак Бернардин не беше приятел? Беше ли всичко игра, гладко изпълнена от един предател? Ако беше така, тази нощ щеше да има още една смърт!

Полицаите от взвода за борба с тероризма, облечени в черни униформи, изтичаха към основата на тухлените стълби с автомати, готови за стрелба. През това време жандармите преградиха булевард „Льофевр“ от север и юг. Червените и сини светлини на патрулните коли продължаваха да премигват, като че ли предупреждаваха всички извън сцената на действието: Стойте настрана.

— Може ли да се прибера? — извика хлебарят. Никой не му отвърна, затова дебелакът се затича и влезе през вратата, като стискаше с ръце панталоните си.

Към групата, която се готвеше да нахълта, се присъедини служител в цивилни дрехи — очевидно водачът на нападението. Той кимна с глава и затича заедно с останалите нагоре по тухлените стъпала и влезе през вратата, отворена от дръзката монахиня.

Джейсън остана на мястото си на края на зданието, притиснал тяло към каменната стена. От челото и врата му се лееше пот, а очите му бяха приковани към непонятната сцена, разиграваща се на булеварда. Вече знаеше кой, но защо? Беше ли истина? Беше ли всъщност човекът, на когото Алекс Конклин и самият той така вярваха, още един чифт очи и уши на Чакала? Господи, не искаше да го повярва!

Минаха десет минути и взводът и неговият водач започнаха да излизат. Няколко души се наведоха и целунаха ръка на истинската или фалшива игуменка. С появата им Борн разбра, че неговите и на Конклин инстинкти не са ги излъгали.

— Бернардин! — изрева служителят, докато отиваше към първата патрулна кола. — Край! С тебе е свършено! Излизай! Да не си посмял да разговаряш някога и с последния наемник от Втори отдел, дори и с чистача на тоалетните! Отлъчен си!… Ако имах тази власт, щях да те застрелям!… Международен убиец на булевард „Льофевр“! Приятел на отдела! Агент, когото трябва да защитаваме!… Някакъв си женски манастир, нещастен кучи сине! Мамка ти! Женски манастир!… Махай се от колата ми, смрадливо прасе! Махай се, преди да е гръмнал по грешка някой автомат и да ти е разпилял червата по улицата!

Бернардин се показа от патрулната кола. Залитна, не успя да запази равновесие с нестабилните си крака и се претърколи два пъти по асфалта. Джейсън изчака. Искаше му се да се втурне към приятеля си, но знаеше, че трябва да изчака. Патрулните коли и фургонът заминаха; Борн още не трябваше да се показва. Очите му гледаха ту към Бернардин, ту към предния вход на къщата на Чакала. А това наистина беше неговата къща — монахинята го беше доказала. Карлос не можеше да се раздели от изгубената си вяра. Постоянно я използваше за прикритие, но тя беше и нещо повече. Много повече.

Бернардин се скри със залитане в сенките на една чупка на витрината на отдавна изоставения склад, намиращ се от другата страна на булеварда. Джейсън изскочи от ъгъла и затича по тротоара, вмъкна се при него и сграбчи ветерана от Втори отдел, който се беше облегнал на стъклото и дишаше тежко.

— Какво стана, за Бога? — извика Борн, като подкрепяше Бернардин за двете рамене.

— Спокойно, mon ami — каза сподавено французинът. — Прасето, до което седях — без съмнение, политик, който гледа да попадне във вестниците, ме удари с все сила в гърдите, преди да ме изхвърлят от колата… Казах ти, че не познавам всички новаци, които се прикрепват към отдела. И вие имате същите проблеми в Америка, така че, моля те, не ми чети лекции.

— Това е последното нещо, което бих направил… Тази е къщата, Бернардин. Точно тук, пред нас!…

— Която също така е и капан.

— Какво?

— Потвърдихме го с Алекс. Телефонните номера бяха различни. Разбирам, че не си провел разговора си с Карлос, както ти беше казал.

— Не съм. Получих адреса и го исках повален. Има ли разлика? Това е къщата.

— О, това е мястото, където трябваше да отиде твоят господин Симон, и ако той наистина беше господин Симон, щеше да бъде отведен на друга среща. Но ако не се окажеше мосю Симон, а някой друг, тогава щеше да бъде застрелян и — още един труп в преследването на Чакала.

— Грешиш! — настоя Джейсън, като клатеше глава, после заговори тихо и бързо. — Може това да е заобиколен път, но все пак на края му е Карлос. Няма да позволи никому да ме убие, освен самият той. Такава е заповедта му.

— Както и твоята по отношение на него?

— Да. Аз имам семейство; той има своята легенда. Моето семейство ми стига, но Чакала се чувства във вакуум — за него вече нищо няма значение. Стигнал е до края. Единственият начин да продължи е да навлезе в моята територия — територията на Дейвид Уеб, и да премахне Джейсън Борн.

— Уеб? Дейвид Уеб? В името на всемогъщия Бог — кой е той?

— Аз — отвърна Борн, усмихнат отчаяно, и се облегна до Бернардин на витрината. — Страхотно, а?

— Страхотно? — извика бившият служител на Втори отдел. — Това е fou! Лудост, направо не е за вярване!

— Но трябва да повярваш.

— Ти си семеен човек с деца и вършиш такава работа?

— Алекс не ти ли е казал?

— Дори да го е направил, съм го помислил за част от играта — човек приема какво ли не. — Възрастният французин погледна по-високия си другар и поклати глава. — Наистина ли имаш семейство, от което не желаеш да избягаш?

— Дори напротив, искам да се върна при него колкото се може по-скоро. Те са единствените хора на земята, които истински ме вълнуват.

— Но ти си Джейсън Борн, Хамелеона-убиец! Целият престъпен свят потръпва, щом чуе името ти!

— О, хайде, това е малко прекалено, особено пък от теб.

— Въобще не е! Ти си Борн, вторият след Чакала…

— Не! — извика Джейсън, изведнъж забравил за Дейвид Уеб. — Той не може да се сравнява с мен! Ще го хвана! Ще го убия!

— Много добре, mon ami, много добре — каза успокояващо Бернардин. — Какво искаш да направя аз?

Джейсън Борн се обърна към витрината и пое дълбоко дъх няколко пъти. И тогава през мъглите на неяснотата се избистри стратегията на Хамелеона. Той се завъртя и погледна през улицата към каменната сграда.

— Полицията си отиде — каза тихо Борн.

— Така е, това ми е ясно.

— А ясно ли ти е, че от другите две здания не се показа никой? А много от прозорците светеха.

— Какво да ти кажа — бях прекалено зает. Не съм забелязал. — Бернардин повдигна вежди, внезапно спомнил си нещо. — На прозорците се виждаха лица — няколко лица.

— И никой не излезе.

— Съвсем понятно. Полиция… наоколо препускат въоръжени хора. Най-добре е човек да се скрие, не е ли така?

— Дори и след като полицията си е отишла заедно с оръжията и патрулните коли? Просто са се върнали към телевизорите и все едно че нищо не се е случило? Никой не излиза навън да сподели преживяното със съседите? Това е неестествено, Франсоа. Дори не е неестествено естествено. Било е дирижирано.

— Какво искаш да кажеш? Как е било дирижирано?

— Един човек излиза на входа и крещи в светлината на прожектора. Вниманието се привлича към него и така се изпаряват ценните секунди на минутата за предупреждение. После от другата страна се появява една монахиня, наметната с благочестиво възмущение — още изгубени секунди, а това са цели часове за Карлос. Наемният убиец има време да се организира и Втори отдел остава с празни ръце… И когато всичко свършва, нещата се връщат към нормалния си ход — една неестествена нормалност. Работата е свършена според предварително съставения план и затова липсва обикновеното любопитство — никакви хора на улицата, никаква възбуда, дори го няма обичайното всеобщо възмущение. Просто хората вътре споделят помежду си. Това не ти ли говори нещо?

Бернардин кимна.

— Предварително подготвена стратегия, осъществена от професионалисти — каза ветеранът — полеви офицер.

— Точно така мисля и аз.

— Но ти го забеляза, а аз не — възрази Бернардин. — Престани да се държиш вежливо, Джейсън. Толкова време съм бил извън нещата. И сега съм прекалено отпуснат, твърде стар и без въображение.

— Аз съм същият — каза Борн. — Само че за мен залогът е твърде висок и затова трябва да си наложа да мисля като човека, когото исках да забравя.

— Сега мосю Уеб ли говори?

— Предполагам.

— И докъде стигнахме?

— До един разлютен хлебар, една гневна монахиня и няколко лица на различни прозорци. При тези обстоятелства резултатът е незначителна печалба за нас, но положението няма да остане дълго същото. Съмнявам се дали ще продължи и до сутринта.

— Не те разбирам.

— Карлос ще закрие заведението, и то много бързо. Вече няма избор! Някой от преторианската му гвардия е издал местонахождението на парижкия му щаб и можеш да се обзаложиш на пенсията си — ако все още имаш такава, че сега се мъчи трескаво да се сети кой го е издал…

— Върни се! — извика Бернардин, сграбчи Джейсън за черното яке и го издърпа навътре в прикритието на тъмния склад. — Не се показвай! Залегни долу!

Двамата мъже се хвърлиха на земята и легнаха по очи на напукания тротоар. Лицето на Борн беше до ниската стена под витрината и главата му беше извърната така, че да може да вижда какво става на улицата. Отдясно се появи тъмна кола-фургон, но тя не беше полицейска. Беше по-лъскава, по-малка, като че ли по-широка, легнала към земята, и по-мощна. Единствената й ярка, ослепителна прилика с полицейския автомобил бе прожекторът… Но не, той не беше един — прожекторите бяха два, по един от всяка страна на предното стъкло, като двата лъча се въртяха назад-напред и претърсваха улицата от двете страни на колата. Джейсън взе пистолета от колана си, като знаеше, че Бернардин вече е извадил своя от джоба си. Лъчът на левия прожектор се стрелна над телата им.

— Страхотен си — прошепна Борн. — Но как я забеляза?

— По движещите се отражения на лампите в страничните прозорци — отвърна старият Франсоа. — За малко помислих, че се връща бившият ми колега, за да довърши, както се заканваше, работата си. Имам предвид да разпилее червата ми по асфалта… Боже мой, виж!

Фургонът мина покрай първите две здания и изведнъж свърна към бордюра и спря пред последната сграда, няма и на стотина метра от склада. Къщата бе най-далечната от тази с телефона на Чакала. Веднага щом колата закова на място, задната врата се отвори и оттам изскочиха четирима души с автомати. Двама застанаха до автомобила откъм страната на улицата, един мина по тротоара и отиде зад фургона, а последният се изправи застрашително край разтворените му врати с МАК-10, готов за стрелба. Мъждива жълтеникава светлина заля площадката над тухлените стъпала. Вратата се отвори и навън излезе мъж с черен шлифер. Спря за малко и огледа булеварда „Льофевр“ нагоре и надолу.

— Той ли е? — прошепна Франсоа.

— Не, освен ако не се е качил на високи токчета и не си е сложил перука — отвърна Джейсън и бръкна в джоба на якето си. — Щом го видя, ще го позная, защото го виждам всеки ден от живота си.

Борн извади една от гранатите, които бе взел от Бернардин. Остави пистолета си на земята и провери прекъсвача, като стисна нарязания стоманен овал и подръпна шпилката, за да се увери, че не е ръждясала.

— Какво, по дяволите, правиш? — попита старият ветеран от Втори отдел.

— Мъжът горе е само примамка — отвърна Джейсън с мек, монотонен глас. — След секунди друг ще заеме мястото му, ще изтича надолу по стъпалата и ще влезе в колата или отпред, или през задните врати. Надявам се да е последното, но няма да има кой знае каква разлика.

— Ти си луд! Ще те убият! Каква полза ще има семейството ти от трупа ти?

— Въобще не разсъждаваш, Франсоа. Охраната ще изтича и ще се качи през задните врати, тъй като отпред няма място. Има голяма разлика между това да се качиш в автомобила и да скачаш от него. Най-малкото е по-бавно. Когато последният от тях влезе и се пресегне да затвори тези широки врати, аз ще хвърля гранатата вътре във фургона… И нямам никакво намерение да ставам труп. Ти стой тук!

Преди Бернардин да успее да възрази отново, Делта от „Медуза“ изпълзя на тротоара на тъмния булевард, разсичан от ярките неподвижни лъчи на прожекторите, които сега осветяваха колата от двете й страни. Всъщност това беше от полза за Борн. Горещата бяла светлина около фургона сгъстяваше тъмнината извън нея. Като се придвижваше в сенките на складовете, следващи един подир друг, все едно че си проправяше път през високата трева край делтата на Меконг, към осветения с прожектори двор на затвора, Джейсън продължи да лази бавно напред, използвайки паузите между всяко извръщане на задния пазач. Тогава Борн приковаваше очи в човека горе на тухленото стълбище.

Изведнъж се появи друга фигура. Това беше жена с малък куфар в едната ръка и голяма дамска чанта в другата. Тя заговори на мъжа в черния шлифер и вниманието на пазача се насочи към тях двамата. Борн запълзя бавно на лакти и колене, които се удряха тихо по паважа, докато стигна най-близката точка до колата, от която можеше да наблюдава сцената на стълбището с минимален риск да бъде забелязан. Видя, че двамата от охраната, които стояха на улицата, непрекъснато примигваха в лъча на ярката светлина и това го успокои. Положението беше толкова чисто, колкото можеше да бъде при тези обстоятелства. Всичко сега бе въпрос на синхрон, на точност и на целия опит, който можеше да повика на помощ, останал от времената, които често си спомняше доста неясно и смътно, или пък бяха отминали много отдавна. Сега беше длъжен да си припомни всичко. Инстинктът трябваше да му помогне през неясните мъгли на паметта му. Сега. Краят на кошмара идваше.

Започна се! Изведнъж последва особена активност около вратата и навън излезе трета фигура, която се присъедини към другите две. Мъжът бе по-висок от другия, на главата си имаше барета и в ръката си носеше чанта за документи. Очевидно издаваше нареждания, които засягаха и охраната при задните врати. Човекът изтича през тротоара и новопоявилият се хвърли чантата надолу през стъпалата. Мъжът мушна мигновено автомата под лявата си мишница и хвана с лекота кожената чанта във въздуха.

— Allez-vous-en. Nous partons! Vite![53] — извика вторият човек и показа с жест на другите двама на стълбището да тръгнат преди него към колата. Те го послушаха, като мъжът с шлифера се присъедини към охраната при задните врати, а жената придружи този, който издаваше нарежданията… Чакала? Беше ли това Карлос? Дали?

Борн отчаяно се молеше да е той и сигурно беше! Звукът от затварянето на вратата на автомобила откъм страната на тротоара бе последван от запалването на мощния двигател. И двете неща бяха сигнал. Останалите трима души от охраната се втурнаха от постовете си към задните врати на колата. Качиха се един по един след мъжа с черния шлифер, като повдигаха крак, хващаха се с ръце за металните рамки и с рязко напъване на мускулите скачаха вътре. Тогава се пресегнаха с две ръце за вътрешните дръжки на вратите…

Сега! Борн издърпа шпилката на гранатата, скочи на крака и затича към затварящите се врати така, както никога не бе тичал през живота си. Хвърли се, завъртя тялото си във въздуха, приземи се по гръб, като при това хвана лявото крило, и хвърли гранатата вътре. Пусковият механизъм остана в ръката му. Трябваше да избухне след шест секунди. Джейсън застана на колене и затръшна вратата с протегнати ръце. Последва залп от стрелба. И стана неочаквано чудо! Тъй като колата на Чакала бе бронирана, бе невъзможно куршумите да излязат навън! Стоманата не бе разкъсана никъде, а само се чуваше глухо думкане, свистенето на рикошетите… и писъците на ранените вътре.

Ослепително светещата кола се стрелна напред по булевард „Льофевр“ а Борн скочи и побягна към пустите складове на източната страна на улицата. Бе почти пресякъл широкото платно, когато стана невъзможното. Невъзможното!

Колата на Чакала избухна. Експлозията озари нощното небе на Париж и в този момент от най-близкия ъгъл с писъка на гумите се появи кафява лимузина. Прозорците й бяха отворени и през тях се виждаха мъже, стиснали автомати в ръцете си, които сееха куршуми във всички посоки, като стреляха оглушително и безразборно. Джейсън се хвърли в сенките на най-близката чупка във витрините и се сви като ембрион, приемайки не със страх, а с ярост факта, бе може би това бяха последните мигове от живота му. Беше се провалил. Беше провалил Мари и децата!… Но нямаше да умре по този начин! Скочи от циментовата площадка с пистолет в ръка. Щеше да убива, да убива! Това беше начинът на Джейсън Борн.

И тогава се случи невероятното. Невероятното! Сирена ли беше това? Полицията? Кафявата лимузина се стрелна напред, заобиколи горящите останки от фургона на Чакала и изчезна в тъмните улици точно когато патрулната кола се появи с виещи сирени от противоположната страна на тъмния булевард. Гумите й изсвириха и тя спря само на метри от пламъците на унищожения автомобил. „Вече нищо не разбирам!“ — помисли си Джейсън. Там, където преди имаше пет патрулни коли, сега се бе върнала само една. Защо? Но дори и този въпрос беше излишен. Карлос бе разработил стратегия, използваща не една, а седем, може би осем примамки и всички те имаха своите удължения. Всички бяха обречени на ужасна смърт от човека, ненадминат в самозащитата. Чакала бе изскочил от капана. Наемният убиец го бе надиграл отново, но не го беше убил. Щеше да има друг ден, друга нощ.

— Бернардин! — изкрещя служителят на Втори отдел, който преди по-малко от тридесет минути се бе отказал официално от своя колега.

Изскочи от колата и закрещя отново:

— Бернардин! Къде си?… Господи, къде си? Върнах се, стари приятелю, защото не можех да те зарежа] Боже мой, ти беше прав, вече се убеждавам лично в това! Ох, Господи, кажи ми, че си жив! Отговори ми]

— Но друг е мъртъв! — чуха се думите на Бернардин и мършавата му фигура се появи бавно откъм склада, на около седемдесет метра на север от Борн.

— Може би постъпих прибързано! — извика служителят, затича се към стария човек и го прегърна.

От патрулната кола излязоха останалите полицаи с автомати, вдигнати пред лицата им, и обкръжиха горящия фургон, но на значително разстояние от него.

— Обадих се на нашите хора по радиото да тръгнат насам! — добави служителят. — Повярвай ми, стари приятелю, върнах се, защото въпреки гнева си не можех да те оставя. Теб, моя стар другар… Нямах никаква представа, че онова прасе от вестника наистина се е нахвърлило върху теб и те е ударило. Щом ми го каза, аз го изхвърлих от колата!… Върнах се, нали виждаш? Но, Боже мой, въобще не очаквах нещо подобно!

— Ужасно e — каза ветеранът на Втори отдел, като при това стрелкаше поглед по булеварда и се оглеждаше.

Обърна особено внимание на множеството изплашени, напрегнати лица на прозорците на трите каменни сгради. С взривяването на фургона и изчезването на кафявата кола сценарият се бе пръснал като сапунен мехур. Слугите бяха останали без своя водач и бяха изпълнени с тревога.

— Грешката не е само твоя, стари ми приятелю — продължи той и в гласа му се долавяше извинение. — Посочих ви грешно здание.

— А-ха! — извика сътрудникът на Втори отдел с лекото тържество на самооправданието в гласа му. — Грешно здание, значи? Тази грешка все пак има значение за последствията, нали, Франсоа?

— Те щяха да са значително по-леки, ако не ме беше зарязал така прибързано, както самият ти съвсем уместно спомена. Вместо да ме послушаш като човек с голям опит, ти нареди да ме изхвърлят от колата, за да стана, щом си заминахте, свидетел на този ужас.

— Ние следвахме твоите заповеди! Претърсихме сградата — но грешната сграда!

— Ако бяхте останали обаче, само за едно кратко съвещание, всичко това можеше да бъде избягнато, а един мой другар щеше да бъде жив. Ще трябва да включа този извод в доклада си…

— Моля те, стари приятелю — прекъсна го сътрудникът. — Хайде да разсъдим заедно в името на доброто на отдела…

Този път причината за прекъсването бе пискливата поява на една пожарна. Бернардин вдигна ръка и отведе бившия си протестиращ колега на отсрещния тротоар на булеварда, уж за да се махнат от пътя на пожарникарите, а всъщност за да може да чуе Джейсън Борн разговора им.

— Щом дойдат нашите хора — продължи сътрудникът на Втори отдел с все по-властен глас, — ще изпразним сградите и ще задържим всички, живеещи в тях, за основен разпит.

— Боже мой — възкликна Бернардин, — не само че си некадърен, ами си и глупав!

— Какво?

— Сигурно си видял лимузината — кафявата лимузина?

— Да, разбира се. Шофьорът каза, че избягала.

— И това ли е всичко, което ти каза?

— Ами фургонът гореше и бях толкова зает да викам подкрепления по радиото…

— Погледни разбитите стъкла! — заповяда Франсоа и посочи към складовете встрани от мястото, където се криеше Борн.

— Погледни дупките по тротоара и улицата. Стрелба, стари ми друже. И тези, които стреляха, избягаха, убедени, че са ме убили!… Не казвай нищо и не прави нищо. Остави тези хора на мира.

— Говориш неясно…

— А ти се държиш като глупак. Ако има и най-слаба вероятност да бъде наредено поради някаква причина дори на един от тези убийци да се върне тук, не трябва нищо да му попречи. Изпрати хора във всяка къща, за да попитат дали всичко е наред и да обяснят, че според властите ужасните събития на булеварда са от криминално естество и че вече всичко е минало.

— Но дали е истина?

— Това е, което искаме те да си помислят.

В улицата се втурна линейка, последвана от още две патрулни коли, като всички бяха включили сирените си на максимална мощност. На двата ъгъла на пресечката с улица „Д’Алесиа“ се бяха струпали живеещите в околните сгради. Много от тях бяха намъкнали набързо някакви дрехи, а други бяха с нощното си облекло — протрити халати за баня и изтъркани пантофи.

— Дай време на тълпата да задоволи нездравото си любопитство — продължи Бернардин, — а после прати хора да я разпръснат. Изчакай да мине час и след като приключи работата по разчистването на останките от фургона и телата бъдат откарани, нареди на всички, с изключение на един човек, да се върнат в участъка. Този, който остане, ще дежури тук, докато приключи разчистването. Освен това, трябва да му бъде наредено да не пречи на никого, който иска да напусне сградите, ясно ли е?

— Нито думичка. Каза, че може някой да се е скрил…

— Знам какво казах — натърти бившият консултант на Втори отдел. — Това не променя нищо.

— Значи ти ще останеш тук?

— Да. Ще обикалям бавно и незабележимо из района.

— Разбирам… А какво ще стане с полицейския доклад? С моя доклад?

— Можеш да изложиш част от истината, но, разбира се, не всичката. Била ти е подадена информация — името на информатора не можеш да посочиш, че точно в определения час щяло да се случи нещо, свързано с подразделението на отдела за борба с наркотиците. Поел си начело на един полицейски контингент и не си намерил нищо, но скоро след това твоите високопрофесионални инстинкти са те накарали да се върнеш обратно на мястото. За жалост, било е твърде късно и ти не си успял да предотвратиш касапницата.

— Може дори да бъда похвален — каза сътрудникът и изведнъж се намръщи. — А твоят доклад? — попита тихо той.

— Ще помислим дали въобще е необходимо да го правя, нали? — отвърна възстановеният на длъжност консултант на Втори отдел.

Медицинският екип зави телата на жертвите и ги качи в линейката. През това време аварийната кола вдигна в огромния си контейнер това, което бе останало от взривения фургон. Почистиха платното, като няколко души отбелязаха, че не би трябвало да се стараят толкова, иначе никой няма да може да познае булеварда. След четвърт час работата беше привършена. Аварийната кола тръгна, а самотният патрулиращ се присъедини към екипа й, за да го оставят при най-близкия полицейски телефон след няколко пресечки. Бе минал четири часът сутринта и скоро зората щеше да обагри небето над Париж, преди да започне шумният човешки карнавал. Вече единствените признаци на живот на булевард „Льофевр“ бяха петте светещи прозореца в редицата от каменни сгради, контролирани от Карлос Чакала. В стаите зад тях имаше мъже и жени, на които не бе позволено да спят. Те трябваше да работят за своя Монсеньор.

Борн седна на тротоара, протегна крака и опря гръб на вътрешната стена на склада, намиращ се срещу сградата, където изплашеният, но свадлив хлебар и дръзката монахиня се бяха изправили срещу полицията. Бернардин се намираше в подобно място на около стотина метра по-надолу, точно срещу първата сграда, където бе спряла колата на Чакала за обречения си на смърт товар. Имаха твърда уговорка: Джейсън щеше да проследи и отвлече със сила лицето, което първо излезеше от която и да е сграда. Ветеранът на Втори отдел щеше да последва човека, който щеше да излезе втори, и щеше да разбере къде отива, но без да установява какъвто и да било контакт. Борн смяташе, че или хлебарят, или монахинята щяха да бъдат свръзката на убиеца, затова си избра северния край на редицата от здания.

Той бе отчасти прав, но не бе очаквал затруднения от страна на персонала и превозните средства. В пет часа и седемнадесет минути от южната страна на зданията се зададоха два велосипеда, карани от монахини в пълни църковни одеяния и бели шапки. Те спряха пред къщата, за която се предполагаше, че трябва да е местонахождението на Сестрите на Магдалена, и звъннаха с приглушените звънчета на кормилата. Вратата се отвори и от нея се показаха още три монахини, всяка с велосипед. Те слязоха по тухлените стъпала и се присъединиха към своите сестри-благотворителки. Монтираха внимателно седалките и процесията тръгна по улицата. Единственият успокоителен факт за Джейсън бе, че възмутената монахиня на Карлос остана най-отзад. Без да знае какво точно ще се случи, но твърдо убеден, че нещо трябва да се случи, Борн изскочи от скривалището си и се затича през тъмния булевард. Щом доближи сенките на празния парцел до къщата на Чакала, се отвори друга врата. Джейсън коленичи и видя как дебелият сприхав хлебар се спусна по тухлените стъпала като птица и пое на юг.

„Дойде редът и на Бернардин“ — помисли Борн, изправи се и затича след процесията от монахините на колела.

Уличното движение в Париж е една неизчерпаема загадка, независимо от часа на деня или нощта. Освен това, то подсигуряваше правдиви извинения за онзи, който желаеше да подрани или закъснее, да пристигне точно където трябва или обратното. Казано накратко, в увлечените в унищожителната си необузданост парижани зад воланите почти липсваха следи от цивилизованост. Може би в това отношение ги надминаваха само техните колеги от Рим и Атина. Същото важеше и за Сестрите на Магдалена и особено за досадната игуменка, която се държеше като квачка и караше сама най-отзад. При пресечката с Рю Льокурб в Монпарнас колона от камиони с продукти й попречи да продължи с религиозните си колежки. Тя им махна весело с ръка и свърна рязко в една тясна, странична улица, като изведнъж завъртя педалите по-бързо. Борн, който усещаше как пулсира раната на врата му, получена на остров Транкуилити, не усили крачка. Не беше необходимо. Върху зданието в началото на улицата имаше знак с бели букви, на който пишеше IMPASSE — улица без изход.

Той видя велосипеда, привързан към незапалена улична лампа и зачака в тъмнината на един вход на не повече от пет-шест метра встрани. Вдигна ръка и опипа топлата, влажна превръзка около врата си — кървенето бе слабо. Имаше късмет — навярно се бе разкъсал само един шев… Ох, Господи, краката му бяха толкова уморени. Не, „уморени“ не беше точно казано. Усещаше болка, която идваше от мускулите, ненатоварвани дълго време, а сега изведнъж пресилени. Ритмичното ходене и бяганията не бяха достатъчна подготовка за кляканията, тичането на зигзаг или внезапните спирания и тръгвания. Облегна се на каменната стена с очи, приковани в колелото, като дишаше тежко и се опитваше да пренебрегне мисълта, която се връщаше с вбесяващо постоянство в главата му: само преди няколко години той никога нямаше да забележи тази болка в краката. Просто нямаше да я има.

Звукът от свалянето на резе наруши предутринната тишина в тясната улица. Той бе последван от бързо изскърцване на тежката врата на входа, пред който се намираше заключеният велосипед. Залепил гръб до стената, Джейсън извади пистолета от колана си и видя как жената в дрехи на монахиня забърза към стълба с лампата. Тя се помъчи непохватно да пъхне на оскъдната светлина ключа в катинара. Борн слезе от тротоара и тръгна тихо и бързо напред.

— Ще закъснеете за ранната литургия — каза той.

Жената се завъртя, ключът падна на земята и тя мушна дясната си ръка между гънките на дрехата си. Джейсън се хвърли, сграбчи ръката й с лявата си ръка, а с дясната свали голямата бяла шапка. При вида на лицето, което се показа пред него, той ахна.

— Боже мой — прошепна, — това сте вие!

27

— Аз ви познавам! — извика Борн — Париж… преди години, името ви е Лавие… Жаклин Лавие. Притежавахте един от онези магазини за дрехи… „Ле Класик“, Сент Оноре, скривалището на Карлос във Фобур! Намерих ви в изповедалнята на Но-ли-сюр-Сен. Помислих, че сте мъртва.

Острото, сбръчкано лице на жената на средна възраст бе изкривено от ярост. Тя се опита да се измъкне, но щом се извъртя, Джейсън пристъпи встрани, повлече я в кръг и я залепи за стената, като притисна гърлото й с лявата си ръка.

— Но вие не сте била мъртва. Била сте част от капана, който се провали при Лувъра!

— Грешите! — каза жената сподавено. Големите й зелени очи бяха изпъкнали. — Не съм тази, за която ме мислите…

— Вие сте Лавие! Кралицата на Фобур, единствената връзка към жената на Чакала, съпругата на генерала. Не ми разправяйте, че греша… Проследих ви двете до Ноли — до онази църква с биещите камбани и пръснатите навсякъде свещеници, един от които беше Карлос! Само след минута неговата курва излезе навън, но не и вие. Тя си тръгна забързано, затова изтичах вътре, описах ви на един стар свещеник — ако наистина е бил такъв, и той ми каза, че сте във втората изповедалня отляво. Отидох там, дръпнах завесата и вие бяхте вътре. Мъртва.

— Отново ви казвам — грешите.

Жената вече не се съпротивляваше — беше безсмислено. Остана неподвижна, без да помръдва, като че ли смяташе, че така ще й бъде разрешено да говори.

— Ще ме изслушате ли? — попита тя със затруднение, тъй като Джейсън все още притискаше гърлото й.

— Хич не си го мислете — отвърна Борн. — Ще тръгнете оттук с мен, като че ли сте много отпаднала — непознат мъж помага на една сестра на милосърдието. Почти сте готова да припаднете. На вашата възраст това не е нещо необичайно, нали?

— Почакайте.

— Много сте закъсняла.

— Трябва да поговорим.

— Ще го направим.

Джейсън я пусна и моментално стовари едновременно и двете си ръце върху плещите на жената в основата на врата. Тя припадна. Борн я подхвана и я изнесе от тясната улица. Светлината на зората започваше да осветява небето и няколко ранобудни души, сред които един млад бегач по къси гащета, се приближиха към човека с монахинята.

— Почти два дни бе с жена ми край болните ни деца, без да мигне! — заговори умолително Хамелеона. — Моля ви, ще може ли някой от вас да повика такси, за да я върна в манастира й в деветнадесети район.

— Разбира се! — извика младият бегач. — На Рю дьо Севр има денонощна стоянка, а аз съм много бърз.

— Вие сте истинска находка, мосю — каза Джейсън с благодарност, но веднага усети неприязън откъм твърде младия и прекалено вдъхващ доверие човек.

Таксито пристигна след шест минути. Младежът беше в него.

— Казах на шофьора, че имате пари — каза той, докато слизаше. — Надявам се, че е така.

— Разбира се. Благодаря ви.

— Разкажете на сестрата за постъпката ми — допълни бегачът, като помагаше внимателно на Борн да внесе жената на задната седалка. — Ще имам нужда от положително „досие“ когато му дойде времето.

— Надявам се, че нямате някакви неприятности — каза Джейсън и също опита да се усмихне на младежа.

— Изобщо! Представям моята фирма в маратона. Голямото дете започна да тича на място.

— Благодаря ви още веднъж. Пожелавам ви да спечелите следващия.

— Кажете на сестрата да се моли за мен! — извика атлетът и се понесе.

— Булонският лес — каза Борн на шофьора, след като затвори вратата.

— Булонският лес ли? Този глупак, дето си пречиства дробовете, ми каза, че било спешен случай? Трябвало да заведете монахинята в болница.

— Какво да ви кажа, тя прекали с виното.

— Булонският лес — отново повтори шофьорът и кимна с глава. — Нека се поразходи, за да й мине. Имам втора братовчедка в Лионския манастир. Излиза оттам за седмица и се насмуква до козирката. Кой би могъл да я упрекне?

Постепенно до пейката на покритата с чакъл пътека в гората започнаха да достигат все повече лъчи на ранното слънце. Жената на средна възраст в църковни одежди започна да поклаща глава.

— Как сте, сестро? — попита Джейсън, седнал край пленничката си.

— Имам чувството, че през мен е минал танк — отвърна монахинята, като премигваше и поемаше дълбоко въздух с отворена уста. — Минимум танк.

— Подозирам, че знаете за танковете много повече, отколкото за един фургон на Сестри на Магдалена.

— Напълно вярно — съгласи се жената.

— Не се затруднявайте да търсите пистолета си — каза Борн. — Свалих го от твърде скъпия ви колан под одеждите ви.

— Радвам се, че сте оценили стойността му. Той е част от онова, за което трябва да говорим… И тъй като не се намирам в полицейски участък, предполагам, че сте изпълнили молбата ми да поговорим.

— Само ако това, което ще ми кажете, е свързано с целта ми. Предполагам, че ме разбирате.

— Така е, ще видите. Аз се провалих. Бях отвлечена. Не съм на мястото, където би трябвало да бъда, и което и време да е, светлината ми казва, че съм твърде закъсняла, за да бъдат приети извиненията ми. Освен това, колелото ми или е изчезнало, или все още стои до стълба, вързано с веригата.

— Не съм го взел.

— Тогава с мен е свършено.

— Защото сте изчезнала? И не сте там, където трябваше да бъдете?

— Точно така.

— Вие сте Лавие.

— Това е истина. Аз съм Доминик Лавие — сестра на Жаклин. Разликата във възрастта ни е съвсем малка и още от деца си приличахме силно. И вие не грешите за Ноли-сюр-Сен и за онова, което сте видели там. Сестра ми беше убита, защото наруши едно основно правило, извърши смъртен грях, ако предпочитате. Паникьоса се и ви заведе до жената на Карлос, неговата най-скъпа и полезна тайна.

— Завела е мен?… Вие знаете кой съм?

— Цял Париж — Париж на Чакала, знае за вас, мосю Борн. Не как изглеждате — уверявам ви в това, но знаят, че сте тук и че търслте Чакала.

— Й вие сте част от този Париж?

— Да.

— Мили Боже, та той е убил сестра ви!

— Знам прекрасно това.

— И все пак работите за него?

— Има случаи, когато възможностите за избор на човека са силно ограничени. Да кажем, че са само две — да живее или да умре. Допреди шест години, когато „Ле Класик“ смени собственика си, магазинът бе особено важен за Монсеньора. Аз заех мястото на Жаки…

— Просто така?

— Не беше трудно. Бях по-млада и, което е по-важно — изглеждах по-млада. — За малко лицето на Лавие се промени от замислената й усмивка. — Сестра ми все твърдеше, че причината е в средиземноморския въздух… Но козметичната хирургия е нещо общоприето в света на висшата мода. Предположи се, че Жаки е отишла до Швейцария за премахване на бръчките и… аз се върнах вместо нея в Париж след осем седмици подготовка.

— Как сте могли? След като сте знаели всичко, как, по дяволите, сте могли?

— В началото не знаех онова, което научих по-късно, а тогава то вече нямаше значение. По това време бях изправена пред избора, за който ви споменах. Да живея или да умра.

— И влязохте в смъртоносната игра съвсем безгрижно?

— Несъзнателно. Бях въвеждана несъзнателно в нея, обучаваха ме бавно, парче по парче… В началото ми казаха, че Жаклин е загинала при злополука с лодка заедно с поредния си любовник и че получавам изключително добри пари, ако заема нейното място. „Ле Класик“ бе нещо много повече от един великолепен салон…

— Много повече — съгласи се Джейсън, като я прекъсна. — Той беше хранилището на най-секретните френски секретни и разузнавателни тайни, предавани на Чакала от неговата жена, съпругата на един виден генерал.

— Не знаех за това, докато генералът не я уби. Мисля, че името му беше Вилие.

— Точно така — Джейсън погледна над пътеката към все още тъмните води на едно езерце, по повърхността на което плуваха бели лилии, и в съзнанието му се върнаха картини от миналото. — Аз го намерих, по-точно — ги намерих. Вилие седеше на стол с висока облегалка, с пистолет в ръка, а съпругата му лежеше на леглото. Гола, мъртва. Той възнамеряваше да се застреля. Каза, че това била подходяща екзекуция за един изменник, заслепен в себеотдайността си към съпругата си и станал предател на любимата си страна… Убедих го, че има и друг изход, и почти успях — това стана преди тринадесет години. В една странна къща на Седемдесет и първа улица в Ню Йорк.

— Не знам какво се е случило в Ню Йорк, но генерал Вилие бе оставил указания това, което се бе разиграло в Париж, да стане обществено достояние след смъртта му. Щом той умря и истината стана известна, разбрах, че Карлос обезумял от ярост и убил няколко високопоставени военни, само защото били генерали.

— Всичко това е стара история — прекъсна я рязко Борн. — Сега сме тринадесет години по-късно. Какво ще правим?

— Не знам, мосю. Нямам никакъв избор, нали? Предполагам, че един от вас двамата ще ме убие.

— Може и да не е така. Помогнете ми да го намеря и ще се освободите и от двама ни. Ще се върнете на Средиземно море и ще заживеете спокойно. Дори няма да ви се наложи да изчезнете, той като Карлос ще бъде мъртъв и не би могъл да ви намери. Просто ще се върнете там, откъдето сте дошли, след толкова ползотворно прекарани години в Париж.

— Да, разбирам ви. Ползата от вас ли ще дойде?

— Да.

— Ясно… Това ли сте предложили и на Сантос — ползотворно изчезване?

Джейсън се почувства като че ли някой го бе ударил през лицето. Погледна пленничката си.

— Значи все пак е бил Сантос — каза меко той. — Булевард „Льофевр“ е бил капан. Господи, бива си го.

— Той е мъртъв. „Сърцето на войника“ е изчистено и затворено.

— Какво? — Борн погледна отново смаяно Лавие. — Такава ли е била наградата му за това, че ме изстиска?

— Не, за това, че предаде Карлос.

— Не разбирам.

— Монсеньорът има очи навсякъде, сигурна съм, че не сте изненадан. Бе забелязано, че Сантос — абсолютният отшелник, изпрати няколко тежки кашона с основния си доставчик на храни и вчера сутринта не подряза и не напои скъпоценната си градина — един летен ритуал, така предсказуем, както и слънцето. В склада на доставчика му беше пратен човек, който отвори кашоните…

— Книги — вметна тихо Джейсън.

— Оставени на съхранение, докато пристигнат нови указания — допълни Доминик Лавие. — Заминаването на Сантос е трябвало да бъде бързо и тайно.

— И Карлос е разбрал, че никой в Москва не е давал никакъв телефонен номер.

— Моля?

— Нищо… Какъв човек беше Сантос?

— Никога не съм го познавала, дори не съм го виждала. Само съм чувала слухове от прислугата, които не бяха кой знае колко.

— Нямам и време за много. Какви бяха те?

— — Казват, че е кубинец, взел участие в революцията на Фидел и че е задълбочен мислител. Бил е студент по право заедно с Кастро и някога е бил голям атлет. После, както при всички революции, вътрешните борби провалили победите. Фидел изпитвал завист към някои водачи, особено към Че Гевара и човека, когото познавате като Сантос. Когато Кастро станал много важен, тези двамата били още по-важни от него и Фидел не могъл да понесе съперничеството. Че бил изпратен с мисия, която му коствала живота, а срещу Сантос били повдигнати измислени обвинения в контрареволюционна дейност. Оставал час до екзекуцията му, когато в затвора нахлул Карлос със своите хора и го отвлякъл.

— Отвлекли ги? Без съмнение, преоблечени като свещеници.

— Без съмнение. Църквата, с всичките си средновековни безумия, удържала веднъж победа в Куба.

— В гласа ви има горчивина.

— Аз съм жена, а Папата не е. Той е само средновековен.

— И така Сантос обединил усилията си с тези на Карлос — двама разочаровани марксисти, преследващи личната си кауза.

— Това не ми е ясно, мосю, но ако правилно ви разбирам, въображението е черта на изключителния Карлос, а горчивото разочарование е съдбата на Сантос. Той е дължал живота си на Чакала, така че — защо да не му го подчини? Какво друго му оставало?… Докато не дойдохте вие.

— Това ми стига. Благодаря. Просто исках да попълня някои дупки.

— Дупки?

— Неща, които не знам.

— Какво ще правим сега, мосю Борн? Не беше ли това първият ви въпрос?

— Какво искате да правим, мадам Лавие?

— Знам, че не искам да умра. И аз не съм мадам Лавие в смисъл на семейно положение. Ограниченията на брака никога не са ме привличали, а предимствата му са ми се стрували ненужни. Години наред бях високоплатена проститутка на повикване в Монте Карло, Ница и Кап Фера, докато лицето и тялото не ми изневериха. Все пак, останаха ми някои приятели и любовници от старите времена, които се грижеха за мен в името на предишната дружба. Повечето от тях са мъртви, за жалост.

— Мисля, че казахте, че са ви плащали щедро за това, че сте приели личността на сестра си.

— О, вярно е и в известна степен продължава да е така — все още съм много ценна. Движа се сред елита на Париж, който е пълен с клюки, а това често се оказва полезно. Имам красив апартамент на Авеню Монтен. Старинни вещи, изящни картини, прислуга, текущи сметки — всичко, което се очаква да има една жена, била някога във висшата мода, за да може да остане в средите, в които все още се движи. И пари. Всеки месец в банката ми постъпват осемдесет хиляди франка от Женева — повече от достатъчно, за да плащам разходите си. Защото, разбирате ли, трябва аз да плащам — никой друг не може да го направи.

— Значи имате пари.

— Не, мосю. Имам стил на живот, а не пари. Такъв е методът на Чакала. С изключение на старците, той плаща само за това, което получава като непосредствено обслужване. Ако парите от Женева не пристигат в банката ми на десето число всеки месец, ще бъда изхвърлена в разстояние на тридесет дни. Но стигне ли се дотам Карлос да реши да се освободи от мен, няма да имам никаква нужда от тези пари. С мен ще бъде свършено — както е, несъмнено, в момента. Ако се върна в апартамента си на „Монтен“, аз никога няма да изляза от него… Както сестра ми не е излязла от онази църква в Ноли-сюр-Сен. Поне не жива.

— Убедена ли сте в това?

— Разбира се. От мястото, където оставих велосипеда си, получих инструкции от един от старците: Нарежданията бяха ясни и трябваше да бъдат изпълнени точно. След двадесет минути трябваше да се срещна в пекарна на „Сен Жермен“ с една жена, която познавам. Там щяхме да си разменим дрехите. Тя трябваше да тръгне към мисията на Магдалена, а аз имах среща с куриер от Атина в една стая в хотел „Тремоал“.

— Мисията на Магдалена? Искате да кажете, че онези жени на велосипедите са истински монахини?

— Дали тържествен обет за целомъдрие и нищета, мосю. Аз съм игуменка на манастира в Сен Мало, която често ги навестява.

— А жената от пекарната?

— Тя кривва от правия път от време на време, но е изключителен администратор.

— Господи — каза тихо Борн.

— Той често е на устните ми… Разбирате ли колко е безнадеждно положението ми?

— Не съм сигурен.

— Тогава съм принудена да се запитам дали наистина сте Хамелеона. Не отидох в пекарната. Срещата с гръцкия куриер не се състоя. Къде съм била?

— Забавили сте се. Скъсала се е веригата на велосипеда. Блъснал ви е леко един от онези камиони на Рю Лекурб. По дяволите, била сте нападната. Има ли значение?

— Колко време е минало откакто припаднах с ваша помощ? Джейсън погледна часовника си. Вече се виждаше ясно на ярката утринна светлина.

— Мисля, че е малко повече от час, може би час и половина.

— Час и половина? — попита Лавие натъртено.

— И какво от това?

— Защо не съм се обадила в такъв случай нито в пекарната, нито в хотел „Тремоал“?

— Имало е усложнения… Не, това е лесно да се провери — добави Борн и поклати глава.

— Тогава? — Зелените очи на Лавие срещнаха неговите. — Тогава, мосю?

— Булевард „Льофевр“ — отвърна бавно и меко Джейсън.

— Капанът. Аз обърнах неговия, след три часа той обърна моя. Тогава аз разбих стратегията му и ви отвлякох.

— Точно така. — Бившата проститутка от Монте Карло кимна. — И той няма начин да разбере какво се е случило, докато сме били заедно… Следователно, аз съм белязана за екзекуция. Пионката ще бъде премахната, защото тя е просто само една пионка. Не може да каже нищо съществено на властите; никога не е виждала Чакала; може само да повтаря слуховете, стигнали до подчинените на най-ниско ниво.

— Никога ли не сте го виждала!

— Може и да съм, но без да знам. Из цял Париж вървят слухове. Според едни той е с кожа на латиноамериканец, според други е с черни очи и тъмни мустаци. „Знаеш ли, това наистина е Карлос“ — колко често съм чувала тази фраза! Но нито един човек не е дошъл и не ми е казал: „Аз съм този, който прави живота ти приятен, остаряваща, елегантна проститутко.“ Просто докладвам на старците, които от време на време ми предават информацията, която ми е необходима — като например снощи на булевард „Льофевр“.

— Разбирам. — Борн стана, протегна се и погледна пленничката си. — Мога да ви измъкна. От Париж, от Европа. Извън обсега на Карлос. Искате ли?

— Толкова силно, колкото и Сантос — отвърна Лавие, като го гледаше умоляващо. — С охота ще прехвърля верността си от него към вас.

— Защо?

— Защото той е стар и с посивяло лице и не може да се сравнява с вас. Вие ми предлагате живот; той ми предлага смърт.

— В такъв случай решението ви е разумно — каза Джейсън, усмихнат напрегнато, но топло. — Имате ли пари? Имам предвид — в себе си.

— Монахините са дали обет да живеят в нищета, мосю — отвърна Доминик Лавие и също се усмихна. — Всъщност, имам няколкостотин франка. Защо?

— Не са достатъчни — продължи Борн, бръкна в джоба си и извади голяма пачка банкноти. — Ето ви три хиляди — каза той и й подаде парите. — Купете си отнякъде някакви дрехи и наемете стая в… „Морис“ на Рю дьо Риволи.

— Под какво име?

— Кое ви харесва?

— Например Бриел? Един красив крайморски град.

— Защо не?… Изчакайте десет минути, за да изляза оттук и след това тръгнете. Ще се видим в „Морис“ по обяд.

— Ще ви чакам с цялото си сърце, Джейсън Борн!

— Нека забравим това име.

Хамелеона излезе от Булонския лес и отиде до най-близката стоянка за таксита. След няколко минути един възтрогнат шофьор прие стоте франка, за да остане на място на края на опашката от три коли, а неговият пътник залегна на задната седалка и зачака да чуе необходимите думи.

— Монахинята излиза, мосю! — извика шофьорът. — Влиза в първото такси!

— Последвайте я — каза Джейсън и се изправи.

На Авеню Виктор Юго таксито на Лавие намали и спря пред едно от малките парижки отклонения от традицията — открит телефонен автомат с пластмасово кубе.

— Спрете тук — нареди Борн и слезе в мига, в който шофьорът закова колата до бордюра. Като накуцваше, Хамелеона закрачи бързо и тихо, точно зад гърба на развълнуваната монахиня, която не го виждаше. Застанал на няколко крачки зад нея, той чуваше ясно какво говори тя по телефона.

— „Морис“! — изкрещя жената в слушалката. — Името е Бриел. Ще бъде там по обяд… Да, да, ще се отбия в апартамента си, ще се преоблека и ще бъда там след час.

Лавие окачи телефона, обърна се и ахна, като видя Джейсън.

— Не! — извика тя.

— Опасявам се, че да — каза Борн. — С моето такси ли ще продължим или с вашето?… „Той е стар и с посивяло лице“ — това бяха думите ви, Доминик. Доста точно описание за човек, който никога не е виждал Карлос.

Бернардин излезе вбесен от „Пон Роял“ заедно с портиера, който го бе повикал.

— Това е абсурд! — извика той, докато отиваше към таксито. — Не, не е — поправи се, щом погледна вътре. — То е просто лудост.

— Влизай! — каза Джейсън, седнал от другата страна на жената, облечена в одеяния на монахиня.

Франсоа го послуша и влезе в колата, загледан в черните дрехи, бялата заострена шапка и бледото лице на религиозната жена между тях.

— Запознай се с един от най-талантливите изпълнители на Чакала — продължи Борн. — Би могла да направи цяло състояние във вашето sinema-verite, повярвай ми.

— Не съм кой знае колко набожен, но се надявам, че не си допуснал грешка… Като мен — или по-скоро като нас, с онова прасе хлебаря.

— Защо?

— Ами защото е хлебар, това е! Едва не хвърлих граната в пещите му, но нито един френски хлебар не би могъл да се моли като него!

— Възможно e — каза Джейсън. — Нелогичната логика на Карлос — не помня кой го беше казал, може да съм бил и аз.

Таксито зави и влезе в Рю дю Бак.

— Отиваме в „Морис“ — добави Борн.

— Сигурен съм, че има някаква причина — заяви Бернардин, като продължаваше да гледа загадъчното, безизразно лице на Доминик Лавие. — Искам да кажа — след като тази мила стара дама не казва нищо.

— Не съм стара! — извика жената разпалено.

— Разбира се, скъпа — съгласи се ветеранът от Втори отдел. — Само по-желана в годините на зрелостта си. Защо отиваме в „Морис“?

— Това е последният капан на Чакала за мен — отвърна Борн. — С любезното съдействие на тук намиращата се Сестра на Магдалена. Той очаква да съм там и аз ще бъда.

— Ще се обадя във Втори отдел. Благодарение на един уплашен бюрократ те ще са готови да направят всичко, което поискам. Не бива да се излагаш на опасност, приятелю.

— Не искам да те обидя, Франсоа, но самият ти каза, че вече не познаваш всички хора, които работят там. Не мога да си позволя да изтече информация. Биха могли да го предупредят.

— Позволете ми да ви помогна. — Тихият глас на Лавие наруши бученето от уличното движение отвън подобно на първото изстъргване на трион. — Мога да ви помогна.

— Вече слушах за вашата помощ, госпожо, и тя ме водеше към собствената ми гибел. Не, благодаря.

— Това беше преди, не сега. Би трябвало да е очевидно за вас, че сега положението ми наистина е безнадеждно.

— Дали не съм чувал скоро тези думи?

— Не, не сте. Защото току-що прибавих думата „сега“… За Бога, поставете се на мое място. Не претендирам, че разбирам всичко, но този дърт скитник до мен спомена съвсем нехайно, че може да повика онези от Втори отдел. От Втори, мосю Борн! За някои това е ни повече, ни по-малко от френското гестапо! Дори ако оцелея, ще бъда белязана от този омразен клон на властта. Без съмнение ще бъда изпратена в някоя ужасна наказателна колония на другия край на света… О, чувала съм какви ли не истории за Втори отдел!

— Наистина ли? — каза Бернардин. — А аз не съм. Определено звучи страхотно. Колко чудесно.

— Освен това — продължи Лавие и дръпна заострената шапка от главата си — жест, който накара шофьора, гледащ към нея в огледалото за обратно виждане, да повдигне вежди, — без мен, без моето присъствие в „Морис“, облечена в съвършено различни дрехи, Карлос няма дори да приближи Рю дьо Риволи.

Бернардин потупа жената по рамото, вдигна показалец на устните си и кимна към предната седалка.

— Човекът, с когото искате да разговаряте, няма да бъде там — добави бързо Доминик.

— Права е — каза Борн, приведе се напред и последна към ветерана на Втори отдел през Лавие. — При това тя има апартамент на „Монтен“, където трябва да се преоблече, и никой от нас не може да се качи с нея.

— Това вече е проблем, нали? — отвърна Бернардин. — Няма как да следим телефона й от улицата.

— Глупаци!… Аз нямам никакъв друг избор, освен да ви сътруднича, не можете ли да го разберете! При първа възможност този старец до мен ще даде името ми на Втори, а както знае прословутият Джейсън Борн, на преден план излизат веднага няколко съществени въпроса. Един от тях постави още моята сестра — кой е Джейсън Борн? Действителна личност ли е, или не? Дали убиецът от Азия не е измама, заблуда? Една вечер тя ми се обади в Ница, след като бе изпила доста коняк. Една вечер, която може би си спомняте, мосю Хамелеон. Заплашили сте я в някакъв ужасно скъп ресторант извън Париж от името на силни, неназовани от вас хора.

— Спомням си — прекъсна я ледено Борн. — Вечеряхме, аз я заплаших и тя наистина беше стресната. Отиде до дамската тоалетна, плати на някого да се обади по телефона и трябваше да избягам оттам.

След кратко мълчание Бернардин заговори.

— И сега Втори се е обединил с онези силни, неназовани хора? — Доминик Лавие поклати глава няколко пъти и снижи глас. — Не, господа. Аз съм човек, който оцелява и не се бори при такова неравенство в силите.

Бернардин помълча и след малко каза:

— Какъв е адресът ви на авеню „Монтен“? Ще го кажа на шофьора, но преди да го направя, искам добре да ме разберете, мадам. Ако ни излъжете, ще ви сполетят всички действителни ужаси на Втори отдел.

Мари седеше край масичката на колелца в малкия си апартамент в „Морис“ и четеше вестници. Вниманието й постоянно се отвличаше — не можеше да се съсредоточи. Беше обиколила пет кафенета, които бяха посещавали често с Дейвид преди много години, и се бе върнала в хотела малко след полунощ. Не можа да заспи от тревога, но накрая около четири и нещо сутринта изтощението взе връх. Потъна в сън със запалена нощна лампа. Светлината я събуди шест часа по-късно. Това бе най-дългата й почивка от онази първа нощ на остров Транкуилити, който беше за нея вече като далечен спомен. С изключение на съвсем реалната болка от раздялата с децата. Не мисли за тях, толкова е мъчително! Мисли за Дейвид… Не, мисли за Джейсън Борн! Къде е той? Съсредоточи се!

Остави парижкия „Трибюн“, наля си трета чашка кафе и погледна през френския прозорец, който водеше към малък балкон, гледащ към Рю дьо Риволи. Обезпокои се, че доскоро слънчевото утро се бе превърнало в сив, мрачен ден. Скоро щеше да завали и това щеше да затрудни още повече търсенето из улиците. Отпи примирено от кафето и остави изящната чашка и изящната чинийка. Съжаляваше, че това не бе една от простите керамични чаши, предпочитани от нея и Дейвид в тяхната непретенциозна провинциална кухня в Мейн. Боже, щяха ли да се върнат отново там? Не мисли за такива неща! Съсредоточи се! Изключено.

Взе „Трибюн“ и го запрелиства безцелно, като виждаше само отделни думи — не следеше изреченията, само думи. Тогава в дъното на една безсмислена колона изскочи дума от един безсмислен ред, ограден в дъното на една безсмислена страница.

Думата беше Мома и бе последвана от телефонен номер. Беше готова да прехвърли страницата, когато нещо я накара да спре.

Мома… Мамо, но преобърнато от едно дете, което се бореше с първите си думи. Мома! Джейми, техният Джейми! Смешната, обърната дума, с която я бе наричал няколко седмици! Тогава Дейвид се бе шегувал, а тя се бе питала изплашено дали синът им не страда от дислексия.

— Може би просто е объркан, мома — беше отвърна весело Дейвид.

Дейвид! Мари оправи страницата и погледна нагоре — беше финансовата рубрика на вестника, рубриката, която тя разтваряше по време на утринното кафе. Дейвид й изпращаше съобщение! Тя блъсна стола, сграбчи вестника и се втурна към телефона на бюрото. Избра номера с треперещи ръце. Никой не отговори. Реши, че в бързината е набрала грешен номер, затова завъртя отново, този път бавно и съвсем точно.

Никакъв отговор. Но това беше Дейвид, чувстваше го, знаеше го! Беше я търсил при Трокадеро и сега използваше едно име, с което я бе наричал за кратко и което само те двамата знаеха! Моя любов, моя любов, намерих те!… Знаеше, че не може да стои повече в задушаващия я малък хотелски апартамент, да крачи напред-назад, да звъни час по час и да подлудява всеки път, щом никой не отговореше. Когато си под силно напрежение и ти се струва, че вече ще се пръснеш, намери някое място, където можеш да се движиш постоянно, без да бъдеш забелязан. Движи се! Това е жизненоважно. Не бива да оставяш главата ти да се пръсне. Един от уроците на Джейсън Борн. Замаяна, Мари се облече, откъсна съобщението от „Трибюн“ и напусна апартамента, който я потискаше. Възпираше се да не затича към асансьорите, въпреки нуждата, която изпитваше, да се смеси с тълпата из Париж. Там можеше да се движи постоянно, без опасност да бъде забелязана. От една телефонна кабина към друга.

Спускането към фоайето й се стори безкрайно и непоносимо заради една американска двойка. Той бе отрупан с камери и обективи, а тя беше с гримирани в розово клепачи и изрусена, напръскана с лак коса. През цялото време двамата се оплакваха колко малко хора в Париж, Франция, говорят английски. Най-сетне вратите на асансьора се разтвориха и Мари излезе бързо в препълненото с хора фоайе на „Морис“.

Тръгна по мраморния под към огромните врати на богато украсения вход, но изведнъж спря несъзнателно, щом един възрастен мъж в тъмен костюм на тесни райета ахна и слабото му тяло се надигна от тежкото кожено кресло вдясно от нея. Той я загледа, разтворил удивено тънките си устни, а очите издаваха слисването му.

— Мари Сен Жак! — прошепна човекът. — Боже мой, махнете се веднага оттук!

— Извинете… Какво?

Французинът стана бързо, макар и със затруднение, като обръщаше едва доловимо глава във всички посоки, за да огледа фоайето.

— Не трябва да ви виждат тук, госпожо Уеб — каза той все още шепнешком, но вече тонът му не бе рязък и заповеднически. — Не ме гледайте! Наведете глава към часовника си и стойте така.

Ветеранът на Втори отдел се обърна настрани, кимна безцелно на няколко души, разположили се в близките кресла, и продължи да говори, като едва помръдваше устни.

— Излезте от вратата в дъното вляво, която е за багаж. Побързайте!

— Не — отвърна Мари с наведена глава и приковани в часовника й очи. — Вие ме познавате, но не и аз вас. Кой сте вие?

— Приятел на вашия съпруг.

— Боже мой, той тук ли е?

— Въпросът е защо вие сте тук?

— Някога бях отседнала в този хотел. Реших, че може би той ще си спомни.

— Точно така е станало, но се страхувам, че в грешна връзка. Mon Dieu, ако не беше така, никога не би го избрал. А сега вървете.

— Няма! Трябва да го намеря. Къде е той?

— Или тръгнете, или ще намерите само трупа му. Има съобщение за вас в парижкия „Трибюн“…

— В чантата ми е. На финансовата страница. „Мома“…

— Обадете се след няколко часа.

— Не можете да постъпите така с мен.

— А вие не можете да постъпите така с него. Ще го убиете! Махнете се оттук! Веднага!

С очи, почти замъглени от ярост, страх и сълзи, Мари тръгна към лявата половина на фоайето, като й се искаше отчаяно да се обърне, но й беше ясно до болка, че не бива. Стигна до тесните стъклени двойни врати и се сблъска с един униформен пиколо, който внасяше куфари.

— Pardon, madame!

— Извинете — заекна тя, продължи невиждаща сред багажа и излезе на тротоара.

Какво можеше да направи, какво трябваше да направи? Дейвид беше някъде в хотела, а един човек, когото виждаше за първи път, я беше разпознал. Беше я предупредил и заставил да излезе — да се махне. Какво ставаше?… Господи, някой се опитваше да убие Дейвид! Старият французин й каза толкова неща… Но кой се опитваше, къде беше той?

Помогни ми! За Бога, Джейсън, кажи ми какво да правя, Джейсън?… Джейсън, помогни ми! Изведнъж тя замръзна на място. От обедния трафик изскочиха няколко таксита и лимузини и спряха до бордюра пред „Морис“. Портиерът със златните ширити посрещна новодошлите под огромния навес и изпрати пиколата, които се засуетиха около колите. Под навеса бавно се плъзна голяма, черна лимузина с малък църковен символ на вратата на пътника, стандартен за някои високопоставени служби от църквата. Мари гледаше емблемата. Беше кръгла, не повече от петнадесет сантиметра в диаметър; кълбо в кралско алено ограждаше удължен златен кръст. Тя изохка и затаи дъх. Сега страхът й бе придобил обезпокоително ново измерение. Беше виждала този символ и преди, но си спомняше единствено, че той я бе изпълвал с ужас.

Лимузината спря. Усмихващият се кимащ портиер отвори двете врати и от колата слязоха петима свещеници. Единият от предната седалка, останалите от просторното задно купе. Четиримата си запробиваха път през обедната тълпа от минувачи на тротоара. Двама тръгнаха към предната част на автомобила, другите двама към задната. Единият от тях мина бързо край Мари и черната му дреха я закачи. Лицето му беше толкова близо, че тя можа да види блестящите очи на човек, който нямаше нищо общо с църквата… Тогава изведнъж направи връзка с емблемата!

Преди години, когато Дейвид — когато Джейсън бе при Панов на интензивна терапия, Mo го караше да рисува, да чертае и драска всичко, което му дойдеше наум. Тогава този ужасен кръст се появяваше отново и отново и всеки път съпругът й късаше листа или го пробождаше с острието на молива си. Чакала!

Внезапно погледът и бе привлечен от една фигура, пресичаща Рю дьо Риволи. Беше висок мъж с тъмни дрехи — тъмен пуловер и панталон. Той накуцваше и се опитваше да избегне колите. Бе вдигнал ръка, за да скрие лицето си от ситния дъждец, който скоро щеше да се усили. Накуцването бе престорено! Кракът се изпъваше, макар и за миг, а извиването на рамото бе само един дързък жест, който тя познаваше твърде добре. Това беше Дейвид!

Но друг мъж, на не повече от три метра от нея, също видя човека, когото тя беше забелязала, и моментално вдигна миниатюрната радиостанция до устните си. Мари се втурна напред и с протегнати ръце, като лапи на тигрица, се хвърли върху убиеца в свещенически дрехи.

— Дейвид! — закрещя тя, като дереше до кръв лицето на човека на Чакала.

Изстрели разцепиха Рю дьо Риволи. Минувачите изпаднаха в паника. Някои затичаха към входа на хотела, но повечето побягнаха надалеч от навеса, като пищяха, крещяха и търсеха спасение от убийствената лудост, разиграла се изведнъж на спокойната улица. При яростната борба с мъжа, който щеше да убие съпруга й, силното канадско момиче изтръгна пистолета от колана му и стреля в главата му. Във въздуха се разхвърчаха кръв, парчета кожа и мозък.

— Джейсън! — изкрещя отново тя, щом убиецът падна, и мигновено осъзна, че стои сама с трупа край нея.

Беше се превърнала в мишена! И тогава изведнъж сигурната смърт се превърна във внезапна възможност за живот. Старият, аристократичен французин, който я беше познал във фоайето, се втурна пред входа на хотела, като стреляше непрекъснато с пистолета си. Улучи черната лимузина, спря за момент, прицели се и раздроби крака на един от „свещениците“ който беше вдигнал оръжие към него.

— Mon ami! — извика Бернардин.

— Тук съм! — изкрещя Борн. — Къде е тя?

— A votre droite! Auprès de…[54] — от двойната стъклена врата на хотела се чу единичен изстрел. Падайки, ветеранът на Втори отдел извика: — Les capucines, mon ami. Les Capucines![55].

Бернардин ce свлече на тротоара. Втори изстрел прекъсна живота му.

Мари беше като парализирана. Не можеше да се движи! Струваше й се като че ли е попаднала в снежна виелица, в ураган от ледени частици, които се забиваха с такава сила в лицето й, че не можеше нито да мисли, нито да разбере какво става. Като плачеше, загубила самообладание, тя се свлече на колене и рухна на улицата. Отчаяните й вопли се чуваха само от мъжа, който изведнъж се надвеси над нея.

— Децата ми… О, Господи, децата ми!

— Нашите деца — каза Джейсън Борн и гласът му нямаше нищо общо с този на Дейвид Уеб. — Трябва да се махнем оттук, разбираш ли ме?

— Да… да!

Мари подви бавно, болезнено крака и се изправи, поддържана от съпруга си, когото не бе съвсем сигурна, че познава.

— Дейвид?

— Разбира се, че съм Дейвид. Хайде!

— Страх ме е от теб…

— Дори аз се страхувам от себе си. Да вървим! Бернардин ни показа изхода. Да бягаме, хвани се за ръката ми!

Двамата затичаха по Рю дьо Риволи, свърнаха на изток по булевард „Сен Мишел“ докато nonchalance de jour[56] на минувачите не им показа, че са успели да избягат от ужасите на „Морис“. Спряха в една алея и се прегърнаха.

— Защо го направи? — попита Мари и взе лицето му в дланите си. — Защо избяга от нас?

— Защото ми е по-лесно без теб и ти го знаеш.

— Но преди не е било така, Дейвид… или може би трябва да кажа Джейсън?

— Имената нямат значение, трябва да вървим!

— Накъде?

— Не съм сигурен. Но все пак можем да се движим, а това е най-важното. Има изход. Бернардин ни го посочи.

— Това старият французин ли беше?

— Хайде да не говорим за него, съгласна ли си. Поне за известно време. Чувствам се съсипан.

— Добре, няма да говорим за него. Но той спомена капуци-ните — какво имаше предвид?

— Нашият изход. На булевард „Капуцин“ има кола, която ме чака. Това е, което искаше да ми каже. Да вървим!

Поеха на юг от Париж в ненабиващото се на очи пежо, по магистралата „Барбизон“ за Вилньов Сен-Жорж. Мари седна близо до съпруга си, така че телата им се докосваха, хвана с ръка неговата. Тя осъзнаваше с яснота, от която й прилошаваше, че топлината, която даваше, не й се връщаше в същата степен. Само част от напрегнатия мъж зад кормилото бе нейният Дейвид. Останалото от него беше Джейсън Борн и сега той преобладаваше.

— За Бога, кажи нещо! — изплака Мари.

— Мисля… Защо дойде в Париж?

— О, Господи! — избухна тя. — За да те намеря, да ти помогна!

— Сигурен съм, че си смятала, че постъпваш правилно… Но знаеш, че не е така.

— Отново този глас — запротестира Мари. — Този проклет, безплътен тон в гласа! За кого, по дяволите, се мислиш, та си позволяваш да говориш така? За Бог? Казано без заобикалки, дори грубо — има неща, за които ти е трудно да си спомниш, скъпи мой.

— Но не и за Париж — възрази Джейсън. — Помня всичко, станало в него. Всичко.

— Твоят приятел Бернардин не мислеше така. Той ми каза, че ти никога не би избрал „Морис“, ако помнеше всичко.

— Какво? — Борн погледна остро към съпругата си.

— Помисли, защо избра „Морис“?

— Не знам… Не съм сигурен. Това е хотел; името само ми дойде на устата.

— Помисли. Какво стана преди години в „Морис“ — точно пред „Морис“?

— Знам… че нещо се случи… Нещо, свързано с теб?

— Да, моя любов, с мен. Бях отседнала там под фалшиво име и ти дойде да ме вземеш. Отидохме до вестникарския павилион на ъгъла и там в един ужасен момент двамата с теб разбрахме, че моят живот няма да бъде никога същият — с или без теб.

— О, Господи, забравил съм! Вестниците — твоята снимка на всички първи страници. Ти беше канадският правителствен служител…

— Избягалата канадска икономистка — прекъсна го Мари, — преследвана от властите на цяла Европа за няколко убийства в Цюрих заедно с крадеца на милиони от швейцарските банки! Човек никога не може да забрави такива заглавия, нали?

— Почакай! — извика Борн и очите му отново стрелнаха съпругата на Дейвид. — Те бяха неверни — това бе заговор на „Тредстоун“, който целеше да ме накара да се покажа, за да ме хванат. И ти го разбра, а не аз!

— Така беше. Ти толкова се беше вживял, че не го забеляза. Тогава то вече нямаше значение за мен, защото бях преценила всичко с разума си и бях взела решение. С моя точен, аналитичен разум, който не отстъпваше на твоя, и съм готова да доказвам това всеки ден от седмицата, скъпи мой професоре.

— Какво?

— Гледай пътя! Пропусна завоя точно както пропусна разклона към нашата хижа само преди няколко дни — а може би преди години?

— За какво, по дяволите, говориш!

— За онзи малък хотел край Барбизон, в който тогава отседнахме. Ти помоли много учтиво, ако може да запалят огън в трапезарията — бяхме единствените посетители. Тогава за трети път видях през маската на Джейсън Борн един друг човек, в когото започнах да се влюбвам силно.

— Недей.

— Трябва, Дейвид. Дори само заради мен, трябва да знам, че те има.

Мълчание. Последва обратен завой на главния път и шофьорът натисна педала на газта до пода.

— Тук съм — прошепна съпругът, вдигна дясната си ръка и притегли към себе си жената до него. — Не знам за колко време, но съм тук.

— Побързай, скъпи.

— Ще бързам. Просто искам да те задържа в прегръдката си.

— Трябва да се обадя на децата.

— Сега вече съм сигурен, че съм тук.

28

— Ще ни кажеш доброволно всичко, което искаме да знаем, или ще те изстреляме в такава химическа орбита, каквато твоите наемници не са и сънували да приложат на доктор Панов — каза Питър Холанд, директор на Централното разузнавателно управление, с тих, но твърд като гранит глас. — Освен това, ще доразвия методите, които с готовност ще приложа, защото съм от старата школа, paisan. Хич не ми пука за разните закони, които защитават боклуци като теб. Само ако се опиташ да ме баламосваш, ще те напъхам жив в едно торпедо и ще те пусна в морето на сто километра от нос Хатерас. Ясен ли съм?

Капо субординато лежеше на едно легло с гипсирана лява ръка и десен крак в празна болнична стая в Лангли. Директорът на Управлението бе наредил на медицинските работници да напуснат и за тяхно добро да стоят на достатъчно разстояние, така че да не могат да чуят нищо. Когато Mo Панов бе запратил колата в мерилендския дъб, главата на мафиоза се бе блъснала с все сила в арматурното табло и от това лицето му, което поначало си бе подпухнало, сега бе станало още по-голямо поради подутините около очите и дебелите му устни. Той погледна към Холанд, после извърна очи под увисналите клепачи към Александър Конклин, седнал на един стол и стиснал вечния си бастун в неспокойните си ръце.

— Нямате право, господин Голям стрелец — каза дрезгаво капо субординато. — Щото има права, разбирате ли какво казвам?

— Докторът също е имал права, но вие сте ги нарушили!

— Няма да говоря без моя адвокат.

— А къде, по дяволите, е бил адвокатът на Панов? — изкрещя Алекс и удари с бастуна си по пода.

— Системата не работи така — запротестира пациентът, като се опита да повдигне възмутено вежди. — Освен това, аз бях човечен с доктора и той се възползва от добрината ми. Господ да ми е на помощ!

— Голяма скица си — каза Холанд, — но не си никак забавен. Тук няма адвокати. Само тримата сме плюс едно торпедо в близкото ти бъдеще.

— Какво искате от мен? — извика мафиозото. — Какво знам аз? Правя, каквото ми кажат, както правеха по-големият ми брат, лека му пръст, и баща ми, също лека му пръст, и нищо не знам.

— Няколко поколения, посветили се на благоденствието — отбеляза Конклин. — Паразитите никога не се отказват от лошото.

— Хей, какво си позволяваш да говориш за семейството ми?

— Моите извинения на хералдиката ти — добави Алекс.

— Точно от фамилията ти се интересуваме, Оги — намеси се директорът. — Името ти е Оги, нали? То фигурираше в една от шофьорските книжки и решихме, че звучи най-правдоподобно.

— А ти не си никак правдоподобно остроумен, господин Голям стрелец! — отвърна злобно неподвижният пациент с болезнено подутите устни. — Нито едно от тези имена не е моето.

— Трябва да кажеш все пак някакво — каза Холанд. — В случай, че полетиш с торпедото, да може някой археолог да определи след няколко хиляди години самоличността ти.

— Какво ще кажеш за Чонси? — попита Конклин.

— Твърде тесноетнически ми звучи — отвърна Питър. — Асхоул[57] ми харесва повече, защото точно това е той. Ще бъде вързан в една тръба и пуснат оттатък континенталния шелф на дълбочина девет хиляди метра заради престъпления, извършени от други хора. Ето това означава да си задник.

— Престанете! — изрева Задника. — Добре, казвам се Николо… Николас Делакроче и, само задето ви казах това, сте длъжни да ми осигурите защита! Както на Вилачи — това е част от сделката.

— Така ли? — Холанд се намръщи. — Не си спомням да съм споменавал такова нещо.

— Тогава няма да научите нищо!

— Грешиш, Ники — намеси се Алекс от другия край на малката стая. — Ще научим всичко, което искаме да знаем, като единственият недостатък на метода е, че можем да го използваме само веднъж. Няма да имаме възможност да те подложим на кръстосан разпит, да те изправим пред федералния съд или пък да те накараме да подпишеш показания под клетва.

— А?

— Ще се превърнеш в зеленчук с пюре, вместо мозък. Естествено, това дори ще е добре за теб. Няма да разбереш кога ще бъдеш натикан в торпедото.

— Хей, за какво говориш?

— Просто логика — отвърна бившият морски командир и настоящ ръководител на Централното разузнавателно управление. — След като нашият медицински екип приключи с теб, не можеш да очакваш от нас да те оставим тук, така ли е? Ако се стигне до аутопсия, ще ни пратят за тридесет години да вадим камъни, а честно казано, нямам толкова време за губене… Та какво ще правим, Ники — ще разговаряме ли, или искаш свещеник?

— Трябва да помисля…

— Да вървим, Алекс — каза рязко Холанд и тръгна към вратата. — Ще изпратя свещеника. Горкият кучи син ще получи всички удобства, които можем да му подсигурим.

— Има такива моменти — добави Конклин, подпря се на бастуна си и стана, — в които аз сериозно размишлявам над човешката нехуманност. И тогава разбирам всичко. Това не е бруталност, тъй като тя е само една описателна абстракция. То е просто нещо като навик в нашата професия. И все пак, въпросът опира до отделния индивид — до неговия мозък, плът и доста чувствителни нервни окончания. До болката, която е нетърпима. Слава на Бога, че винаги съм бил на заден план и подобно на колегите на Ники, не са стигнали до мен. Те обядват в елегантни ресторанти, а той излита в една тръба оттатък континенталния шелф на девет хиляди метра дълбочина.

— Е, добре, добре! — изпищя Николо Делакроче и се заизвива в леглото, а пълното му тяло събра чаршафите. — Задавайте шибаните си въпроси, но ще ми осигурите защита, capisce?

— Това зависи от истинността на отговорите ти — каза Холанд и се върна при леглото.

— На твое място не бих скрил нищо, Ники — отбеляза Алекс, докато накуцваше обратно към стола. — Едно невярно показание и отиваш да спиш с рибите — мисля, че така се казваше.

— Нямам нужда от поучения, всичко ми е ясно.

— Да започваме, господин Делакроче — каза шефът на ЦРУ и извади от джоба си малък касетофон. Провери го и го постави на високата бяла маса до леглото на пациента. Занесе там стол, седна и продължи да говори, обърнат към записващото устройство. — Казвам се адмирал Питър Холанд, понастоящем директор на Централното разузнавателно управление, да се направи съпоставка на гласа, ако е необходимо. Това е интервю с един информатор, когото ще наричаме Джон Смит. На оригиналната лента ще бъде направено изкривяване на гласа му. Самоличността на информатора ще се пази в секретните документи на директора на ЦРУ… Е, добре, господин Смит, да прескочим глупостите и да преминаваме направо към съществените въпроси. С цел осигуряване на вашата защита ще ги направя колкото се може по-общи, но вие ще знаете какво точно имам предвид и очаквам от вас определени отговори… За кого работите, господин Смит?

— „Атлас Коин Вендинг Машийнс“, Лонг Айланд Сити — отвърна Делакроче неясно и дрезгаво.

— Кой е неин собственик?

— Не знам. Повечето от нас работят вкъщи. Общо сме около петдесет, може би двадесет души, нали разбирате? Обслужваме машините и изпращаме отчетите си.

Холанд погледна към Конклин и двамата се засмяха. С един отговор мафиотът се бе поставил в голям кръг от потенциални информатори. Николо не беше нов в играта.

— Кой подписва чековете за заплатите ви, господин Смит?

— Един господин Луис Дефацио — бизнесмен, който, доколкото знам, работи според закона. Той определя задачите ни.

— Знаете ли къде живее?

— Бруклин Хайтс. Мисля, че на реката — така ми каза някой.

— Каква беше целта на пътуването ви, когато нашият персонал ви залови?

Делакроче потръпна и затвори за малко очи, преди да отговори.

— Едно от онези заведения за пияници и наркомани някъде на юг от Фили и вече ви е ясно кое, господин Голям стрелец, понеже намерихте картата в колата.

Холанд се пресегна ядосан към касетофона и го изключи.

— Май ще тръгнеш към Хатерас, а, копеле!

— Хей, вие искате да получите информация и аз ви я осигурявам по мой начин. Там имаше карта — винаги има карта, и всеки от нас трябваше да се движи по онези третостепенни пътища до мястото на връзката, като че ли возехме президента или някой дон на среща в Апалачите… Дайте ми молив и хартия и ще ви напиша точно местонахождението, включително и табелката на каменната порта. — Мафиозът вдигна здравата си ръка и посочи с пръст директора. — Ще бъда точен, господин Голям стрелец, защото не искам да спя с рибите, capisce?

— Но не искаш то да бъде записано на лента — каза Холанд с леко променен глас.

— Ленти, глупости! Как го каза? Оригиналната лента и разни такива дивотии? Какво си мислите, че нашите хора не могат да подслушват тук? О-хо! Вашият шибан доктор би могъл да е един от нас!

— Той не е, но ще пипнем един армейски лекар, който е.

В Ню Йорк, на Сто тридесет и осма улица, между Бродуей и Амстердам Авеню, в самото сърце на Харлем, един огромен, рошав негър на около тридесет и пет години се клатушкаше по тротоара. Отблъсна се от неравната тухлена стена на една занемарена сграда с апартаменти за живеене и падна на земята с извърнати крака. Небръснатото му лице бе наведено надясно към яката на съдраната му военна куртка.

— С тази външност — каза тихо той в миниатюрния микрофон, скрит в дрехата, — човек може да си помисли, че съм нахлул в някой силно колонизиран търговски район за бели в Палм Спрингс.

— Добре се справяш — дочу се метален глас от малкия говорител, зашит в задната част на яката на агента. — Мястото е покрито изцяло; ще те предупредим навреме. Този телефонен секретар така е блокиран, че само писука.

— Как сте успели, снежнобели момчета, да се заврете в онази дупка?

— Дойдохме много рано сутринта, толкова рано, че никой не забеляза как изглеждаме.

— Между другото, предупредени ли са ченгетата в района? Хич не ми се иска да бъда прибран от тях с тази четина на лицето. Сърби ме ужасно и новата ми съпруга, с която съм от три седмици, никак не я хареса.

— Трябваше да останеш с първата, друже.

— Смешни малки бели момчета. Не й харесваше нито това, че отсъствам толкова дълго, нито местата, където бях. Като например да ме няма седмици наред, докато участвам в игрите в Зимбабве. Отговорете ми, моля ви.

— Синьодрешковците разполагат с описанието ти и със сценария. Ти си част от един федерален запой, така че ще те оставят на мира… Чакай! Край на разговора. Това май е нашият човек, на колана си има прикрепена чанта с инструменти… Той е. Тръгва към входа. Всичко е в твои ръце, император Джоунс.

— Смешни малки бели момчета… Виждам го и мога да ви кажа, че се е размекнал като шоколад. Ужасно го е страх да влезе в това място.

— Което означава, че наистина е техник — каза металният глас в яката. — Това е добре.

— Напротив, лошо е, младежо — възрази веднага черният агент. — Ако си прав, тогава той не знае нищо и слоевете между него и източника ще са безброй.

— О? И?

— Трябва да успея да видя номерата, докато ги програмира в устройството си за отстраняване на авария.

— Какво означава това, по дяволите?

— Може и да е истински техник, но също така е изплашен, и то не от вида на сградата.

— Какво означава това?

— Всичко е изписано на лицето му, човече. Би могъл да въведе фалшиви номера, ако мисли, че е бил проследен или че го наблюдават.

— Не те разбирам, друже.

— Той трябва да повтори цифрите, които отговарят на дистанционното устройство, за да могат да бъдат препредавани сигналите…

— Остави — каза гласът от яката. — Не съм на ти с техниката. Между другото, имаме човек, който сега е в онази компания, „Реко“ ли беше… Той те чака.

— Тогава трябва да тръгвам на работа. Наблюдавайте ме. Край.

Агентът се надигна от тротоара и пое нестабилно към разнебитената сграда. Телефонният техник бе стигнал до втория етаж и там свърна надясно в тесния, мръсен коридор. Очевидно беше идвал тук и преди, тъй като вървеше без колебание и без да проверява нечетливите номера на вратите. „Нещата ще бъдат малко по-лесни“ — разсъди човекът от ЦРУ, доволен от това, тъй като задачата му излизаше извън рамките на дейността на Управлението. По дяволите, тя бе направо незаконна!

Агентът вземаше стъпалата по три наведнъж. Обувките му с двойни гумени подметки свеждаха шума до неизбежните поскърцвания на старото стълбище в пълния с боклуци коридор и видя как техникът мушна три различни ключа в три вертикално разположени ключалки, превъртя ги последователно и влезе през последната врата вляво. „Май нещата няма да се окажат толкова лесни“ — разсъди отново агентът. Изтича по коридора в мига, в който човекът затвори вратата, и се заослушва, застанал неподвижно. „Не е идеално, но не е и лошо“ — помисли агентът, щом чу, че само една от ключалките бе заключена; техникът бързаше. Залепи ухо до олющената врата и затаи дъх, за да не му пречи ехото от дробовете. След тридесет секунди извърна глава, издиша, пое отново дълбоко дъх и пак се обърна към вратата. Макар и приглушено, думите достигаха до него достатъчно ясно, за да може да разбере смисъла им.

— Централа, тук е Майк на Сто тридесет и осма улица, сектор дванадесет, машина шестнадесет. Има ли друг апарат в тази сграда, което е твърде невероятно? — Последвалата тишина трая може би двадесет секунди. — Няма, нали? Е, добре, станала е честотна интерференция и съвсем не ми е ясно… Какво? Кабелната телевизия? Наоколо никой не би могъл да си я позволи… О, ясно, братче. Кабелът на района. Момчетата, дето се занимават с наркотиците, добре си живеят, нали? Адресите им са никакви, но вътре в къщите им има какво ли не… Изчистете линията и изменете трасето. Ще изчакам, докато получа чист сигнал. Разбра ли ме, братче?

Агентът отново се извърна от вратата и пое дъх, сега вече успокоен. Можеше да си тръгне без всякакъв сблъсък… Сто тридесет и осма улица, сектор дванадесет, машина шестнадесет и освен това знаеха коя фирма е инсталирала апарата. „Реко Метрополитан Къмпани“, площад „Шеридан“, Ню Йорк. Снежнобелите щяха да се оправят. Върна се към стълбището и вдигна яката на военната си рубашка.

— Давам ви входния сигнал, да го имате, в случай че ме прегази камион. Чувате ли ме?

— Ясно и силно, император Джеймс.

— Това е машина шестнадесет в нещо, което те наричат сектор дванайсет.

— Готово! Заслужи си надницата!

— Можеше поне да кажеш, че съм бил изключителен, стари приятелю.

— Хей, не аз, а ти беше в колеж.

— Някои от нас се трепят усилено… Чакай! Имам компания!

На долното стълбище се появи нисък, набит негър с пистолет в ръка. Изпъкналите му тъмни очи гледаха агента. Човекът от ЦРУ се завъртя и се скри. Четири последователни изстрела разцепиха коридора. Агентът се метна през откритото пространство с пистолет, изваден от кобура, и стреля два пъти, макар че и един беше достатъчен. Нападателят му падна на пода в мръсното фоайе.

— Един рикошет ме удари в крака! — извика агентът. — Но го повалих — може би е мъртъв, не знам. Елате бързо и ни изведете и двамата. Бързо.

— Тръгваме. Не мърдай!

Бе малко след осем следващата сутрин, когато Алекс Конклин изкуцука в кабинета на Питър Холанд. Охраната на входа на ЦРУ бе впечатлена от моменталния му допуск до директора.

— Нещо ново? — попита Питър и вдигна глава от документите на бюрото си.

— Нищо — отговори ядосано бившият полеви офицер и вместо към креслото се насочи към дивана до стената. — Абсолютно нищо. Господи, какъв шибан ден, а той дори още не е започнал! Касет и Валентино са в подземията и изпращат запитвания до всички клоаки в Париж и — нищо… Божичко, разгледай сценария и намери поне една нишка! Суейн, Амрбустър, Десоул — Тихия вол. После Тигартън с визитната картичка на Борн, при положение, че знаем прекрасно, че това е клопка за Джейсън, устроена от Чакала. Но няма нищо, което да свързва логически Карлос с Тигартън, а после — с „Медуза“. Не виждам никакъв смисъл в това, Питър. Изпуснахме същественото и всичко се обърка!

— Успокой се — каза меко Холанд.

— Как, по дяволите, мога да бъда спокоен! Борн изчезна — имам предвид, че наистина е изчезнал, дори може да е мъртъв. Няма никаква следа от Мари, нито дума от нея, след което научаваме, че само преди часове Бернардин е бил убит при престрелка на Риволи. Господи! Застрелян посред бял ден! И това означава, че Джейсън е бил там — трябва да е бил!

— Но след като нито един от убитите и ранените не отговаря на неговото описание, можем да предположим, че е избягал, не е ли така?

— Да, можем да се надяваме.

— Питаше за някаква нишка — каза замислено директорът.

— Не съм напълно сигурен, че мога да ти осигуря такава, но ще ти дам нещо подобно.

— Ню Йорк? — Конклин седна по-напред. — Телефонният секретар? Онзи хулиган Дефацио от Бруклин Хайтс?

— Ще стигнем и до Ню Йорк, и до всички тях. Нека сега се съсредоточим върху твоята нишка — върху същественото.

— Не съм най-бавноразвиващият се в махалата, но все пак — какво е то?

Холанд се облегна назад в креслото, погледна към документите върху бюрото си, а после вдигна очи към Алекс.

— Преди седемдесет и два часа, когато реши да бъдем наясно с теб за всичко, ти каза, че стратегията на Борн е да убеди Чакала да обедини сили с новата „Медуза“ в името на общата им цел — Борн. Нали това е основната предпоставка? И Карлос, и Горгона искат неговата смърт. Чакала има две причини — желанието за реванш и убеждението му, че Джейсън може да го разпознае. За „Медуза“ той е пречка, тъй като успя да разбере толкова много за тях.

— Да, такава е предпоставката — съгласи се Конклин и кимна. — Именно затова започнах да ровя и да звъня, като никога не очаквах да се натъкна на такова нещо. Господи, глобален картел, роден преди дванадесет години в Сайгон, включващ едни от най-големите риби в и извън правителството и военните. Получи се нещо като гнусна отплата, която не съм искал и не съм търсел. Мислех, че може би ще изкопая десетина бързо забогатели милионери с банкови сметки, разкрити след Сайгон, за които всичко ще стане ясно при едно внимателно разследване. Но не и това, не и тази „Медуза“.

— Да го кажем възможно най-просто — продължи намръщено Холанд и отново стрелна очи към документите, а после към Алекс. — След като веднъж бъде установена връзка между „Медуза“ и Карлос, на Чакала ще бъде казано, че „Медуза“ иска смъртта на един човек, като за тях цената на договора е без значение. Така ли е?

— Ключовият момент е величината и положението на онези, които ще потърсят Карлос — обясни Конклин. — Те трябва да са колкото може по-близо до Олимп; клиенти, каквито Чакала не е имал и няма да има.

— Тогава се разкрива името на целта, например като „Джон Смит, някога известен като Джейсън Борн“, и Чакала се хваща на въдицата. Борн — човекът, чиято смърт той иска над всичко. Това е основата на сценария, така ли е?

— Толкова логична, колкото може да бъде. Борн беше използван три години и едва не беше убит в една тайна операция, и между другото, както вярват те, е разкрил, че доста от посредствените сайгонски пъзльовци карат ягуари, плават на яхти и получават шестцифрени хонорари, докато той е останал на една правителствена пенсия.

— Страшно либрето — призна Холанд и лицето му бавно се разтегли в усмивка. — Наистина го намирам за умно скроено. То е толкова неизбежно, че направо се е превърнало в пророчество.

— За какво, по дяволите, говориш?

— Твоят Борн е бил прав от самото начало. Всичко е станало така, както е предполагал, но не по начина, по който си го е представял. Защото е било неизбежно; някъде е станало кръстосано опрашване.

— Моля те, Питър, слез от Марс и обясни на едно земно същество като мен какво искаш да кажеш.

— „Медуза“ вече използва Чакала! Убийството на Тигартън го доказва, освен, разбира се, ако ти не искаш да допуснем, че наистина Борн е вдигнал във въздуха колата в Брюксел.

— Разбира се, че не.

— Тогава някой от „Медуза“ се е сетил за името на Карлос — някой, който вече е знаел за Джейсън Борн. Не би могло да бъде другояче. Ти не си споменавал имената и на двамата нито на Амбрустър, нито на Суейн или пък на Аткинсън в Лондон, нали?

— Не съм. Моментът не беше подходящ. Още не бяхме готови да дръпнем спусъка.

— Тогава кой остава? — попита Холанд. Алекс погледна директора.

— Мили Боже — каза меко той. — Десоул?

— Да, Десоул, недобре платеният специалист, който се оплакваше забавно, но непрекъснато, че няма начин човек да изучи децата и внуците си както трябва с една правителствена заплата. Той беше в течение на всичко, което обсъждахме, като започнем от деня, в който ти се нахвърли срещу нас в съвещателната зала.

— Това е така, но всичко се свеждаше само до Борн и Чакала. Не бяха споменати имената на Суейн или пък на Тигартън и Аткинсън. Дори тогава новата „Медуза“ още не беше се появила на хоризонта. По дяволите, Питър, ти не знаеше за нея допреди седемдесет и два часа.

— Да, но Десоул е знаел, защото се е бил продал. Бил е част от нея. Сигурно е дал сигнал: „Внимавайте. Получил се е пробив. Някакъв маниак заплашва, че ще ни разкрие и ще ни разбие…“ Самият ти ми каза, че страхът е бил отприщен от Търговската комисия през Доставките за Пентагона до посолството в Лондон.

— Да, били са разтърсени — съгласи се Конклин. — Толкова силно, че двама от тях е трябвало да бъдат премахнати, както и Тигартън, и нашият кисел Вол. Старейшините от Горгона са преценили доста бързо кои от техните хора са уязвими. Но не виждам как се връзва това с Карлос и Борн?

— Мислех, че решихме, че има връзка.

— Десоул? — Конклин поклати глава. — Интересна мисъл, но неприемлива. Той не е могъл да предположи, че аз знам за проникването в „Медуза“, защото ние дори не го бяхме започнали.

— Но след като това е станало, би трябвало да се е притеснил от последствията, дори само поради факта, че макар нещата привидно да нямат нищо общо, новата криза е последвала твърде бързо след първата. За колко време е станало? За часове?

— По-малко от двадесет и четири часа… Но все пак — между тях нямаше нищо общо.

— Но не и в анализа на един аналитик — възрази Холанд. — Ако то изглежда като патица и кряка като патица, значи трябва да търсиш патица. Смятам, че в някакъв момент Десоул е свързал Джейсън Борн с безумеца, проникнал в „Медуза“ — новата „Медуза“.

— За Бога, но как?

— Не знам. Може би след като ти каза, че Борн е излязъл от старата сайгонска „Медуза“ — това наистина е нещо, от което може да се започне.

— Мили Боже, може да се окажеш прав — каза Алекс и се отпусна назад на дивана. — Движещата сила, която придадохме на нашия безименен луд, бе фактът, че той е отрязан от новата „Медуза“. Самият аз използвах тези думи при всеки телефонен разговор. „Били са му необходими години, за да свърже нещата…“ „Разполага с имена, длъжности и банкови сметки в Цюрих…“ Господи, бил съм сляп! Казвах тези неща на напълно непознати хора, когато хвърлях въдиците по телефона и никога дори не съм и помислял да спомена на онази среща, на която присъстваше Десоул, за връзките на Борн с „Медуза“.

— Не е било необходимо да мислиш за всичко това. С твоя човек сте решили да играете самостоятелно.

— Имаше страшно основателни причини — прекъсна го Конклин. — Това, което знаех, ме навеждаше на мисълта, че и ти си от „Медуза“.

— Много ти благодаря.

— Хайде да не говорим така. „Имаме човек на високо място в Лангли“ — това бяха думите, които чух от Лондон. Ти какво щеше да помислиш? Какво щеше да направиш?

— Същото, което и ти — отвърна Холанд, едва усмихнат. — Но се предполага, че си толкова интелигентен, че си много по-умен от мен.

— Много ти благодаря.

— Не се упреквай; направил си това, което всеки от нас би сторил на твое място.

— Сега вече наистина ти благодаря. И, разбира се, ти си прав. Трябва да е бил Десоул. Не знам как го е направил, но сигурно е той. Може би се е било загнездило в главата му от години — този човек не забравяше никога нищо. Мозъкът му беше като дунапрен, който поема всичко, и не позволяваше на нищо да се изплъзне от паметта му. Можеше да си припомни думи и фрази, дори спонтанни изръмжавания на одобрение или неодобрение, забравени от всички нас… А аз му дадох цялата история на Борн и Чакала и тогава някой от „Медуза“ я е използвал в Брюксел.

— Направили са дори нещо повече, Алекс — каза Холанд, наведе се напред и взе няколко документа от бюрото си. — Откраднали са вашия сценарий, узурпирали са вашата стратегия. Насъскали са Джейсън Борн срещу Карлос Чакала, но вместо да остане в твоя власт, контролът е преминал в ръцете на „Медуза“. Борн е върнат в Европа, където е бил преди тринадесет години, може би със съпругата си, може би не, с единствената разлика, че в допълнение към Карлос, Интерпол и всички останали полицейски служби на континента, готови, щом го зърнат, да го унищожат, по дирите му е още един смъртноопасен враг.

— Това ли пише на страниците, които държиш? Предполагам, че информацията е от Ню Йорк?

— Не гарантирам, но мисля, че е така. Това е кръстосаното опрашване, за което ти казах преди малко; пчелата, прилетяла от едно проядено цвете на друго, носещо отрова в себе си.

— И кой е пчелата?

— Николо Делакроче и тези над него.

— Мафията?

— Логично е, макар че звучи неприемливо. „Медуза“ се появи от сайгонските офицерски корпуси и тя все още прехвърля мръсната си работа на гладните свине в корумпираните военни от сержантския състав. Виж Ники Д. и мъжете като сержант Фланаган. Когато нещата опират до убийства, отвличания или използване на опиати над пленници, момчетата с колосаните ризи стоят далеч на заден план; не можеш да ги видиш никъде.

— Но, както разбирам, ти си успял да ги разкриеш — каза нетърпеливият Конклин.

— Отново ти казвам — така поне мислим ние, като под ние разбирам нашите хора и нюйоркското управление за борба с престъпността, с което се консултирахме. По-точно — с едно негово подразделение, наречено „U. S. взвод“.

— Никога не съм чувал за него.

— Повечето хора в него са американци от италиански произход. Нарекли са се „Недосегаемите сицилианци“[58] — оттам и инициалите U. S., които имат двойно значение.

— Хубаво измислено.

— За разлика от работата, която вършат… Според документите в „Реко Метрополитан“…

— Къде?

— В компанията, инсталирала телефонния секретар на Сто тридесет и осма улица в Манхатън.

— Извинявай. Продължавай.

— Според документите, апаратът е бил даден под наем на малка фирма от Единадесето Авеню, намираща се на няколко пречки от пристаните, която се занимава с внос. Преди час получихме данните за компанията от последните два месеца и можеш ли да си представиш какво установихме?

— Предпочитам да го чуя от теб — каза подчертано Алекс.

— Девет обаждания на приемлив номер от Бруклин Хайтс и три на изключително невероятен телефон на Уолстрийт, като и трите са проведени в рамките на един час.

— Някой е бил доста възбуден…

— Точно това си помислихме и ние, като този път имам предвид само нашия екип. Помолихме сицилианците да ни дадат каквото имат за Бруклин Хайтс.

— Дефацио?

— Малко по-различно е. Той живее там, но телефонът е регистриран на „Атлас Коин Вендинг Машийн Къмпани“ в Лонг Айлънд Сити.

— Връзва се. Тъпо е, но се връзва. И какво за Дефацио?

— Той е много амбициозен главатар от средно ниво от фамилията Джанкавало. Много прикрит, потаен, злобен и… хомосексуалист.

— Мили Боже!…

— Недосегаемите поискаха да се закълнем, че ще запазим всичко в тайна. Възнамеряват сами да го изненадат.

— Глупости — каза тихо Конклин. — Едно от първите неща, които научаваме в нашата работа, е да лъжем всекиго, особено онзи, който е бил достатъчно глупав да ни се довери. Ще го използваме винаги, стига да ни придвижи с едно квадратче напред… Какъв е другият телефонен номер, онзи, особеният?

— На най-мощната адвокатска фирма на Уолстрийт.

— „Медуза“ — заключи твърдо Алекс.

— Така реших и аз. Имат седемдесет и шест адвоката на два етажа от зданието. Кой е той или кои са те?

— Не ми пука! Тръгваме след Дефацио и връзките му с Париж и Чакала. Това са оръжията, насочени срещу Джейсън, а то е единственото, което ме интересува. Поемаме Дефацио. Договорът е сключен с него!

Питър Холанд се облегна назад в креслото си. Беше напрегнат.

— Това трябваше да се случи, нали, Алекс? — попита тихо той. — И двамата имаме свои приоритети. Бих направил всичко в рамките на клетвата, която съм положил, за да спася живота на Джейсън Борн и съпругата му, но няма да наруша дълга си да защитавам тази страна, който стои на първо място. Не мога да го направя и подозирам, че знаеш това. Моят приоритет е „Медуза“. Казано по-ясно, приятелю мой, а се надявам, че си ми приятел, семейство Борн, или които да са те, са заменими. Извинявай, Алекс.

— Това беше причината, поради която ме повика да дойда тази сутрин тук, нали? — каза Конклин, опря бастун в пода и се изправи сковано. — Ти имаш свой план на играта срещу „Медуза“ и ние не можем да бъдем част от него.

— Да. Има принципен конфликт на интересите.

— Ще се съглася с теб. Бихме те излъгали веднага, ако това щеше да помогне на Джейсън и Мари. Естествено, моето лично и професионално мнение е, че ако цялото шибано правителство на Съединените щати не може да се справи с една „Медуза“, без да пожертва един мъж и една жена, дали толкова много на тази страна, то аз не съм сигурен дали то струва и пукната пара!

— Също и аз — каза Холанд и се изправи зад бюрото. — Но съм положил клетва и трябва да я изпълня според наложените ми приоритети.

— Имам ли все още някакви пълномощия?

— Всякакви, стига те да не влизат в противоречие с преследването на „Медуза“.

— Какво ще кажеш за две места до Париж на военен самолет с разрешение на Управлението?

— Две места?

— Панов и аз. Бяхме заедно в Хонконг, защо да не отидем и в Париж?

— Алекс, ти си се побъркал напълно!

— Мисля, че не разбираш нещо, Питър. Съпругата на Mo почина десет години след женитбата им, а аз никога не съм имал смелостта дори да се опитам да стана семеен. Така че, както разбираш, „Джейсън Борн“ и Мари са единственото ни семейство. И ако искаш да знаеш, тя прави страхотно руло „Стефани“.

— Два билета до Париж — каза Холанд с умислено изражение.

29

Мари наблюдаваше съпруга си, който сновеше с отмерени, но изпълнени със силно напрежение крачки, между писалището и облените в светлина завеси на двата прозореца с изглед към моравата пред Оберж дез Артист в Барбизон. Селската странноприемница беше същата, която Мари помнеше, но в паметта на Дейвид Уеб нямаше и следа от нея и когато й го каза, тя затвори очи, чувайки един глас отпреди години: „Най-важното за него е да избягва всякакво голямо напрежение — имам предвид стреса, който човек изпитва, когато се измъква на косъм от смъртта. Ако го видите, че изпада в такова състояние, а вие няма начин да не го забележите, спрете го! Прелъстете го, ударете го, плачете, крещете… правете каквото ви дойде наум, но го спрете!“ — Морис Панов, скъпият приятел, докторът, който така всеотдайно се бе заел с лечението на съпруга й.

Тя пусна в ход прелъстяването само минути след като останаха сами. Беше грешка. Самото докосване беше нелепо, мъчително и за двамата. Изобщо не бяха възбудени. Но това не ги притесни. Лежаха прегърнати, разбираха се без думи.

— Страхотни „сексманиаци“ сме, нали? — каза Мари.

— Справяли сме се и по-добре и сигурно пак ще го правим — промълви нежно Дейвид Уеб. — В следващия момент вече действаше като Джейсън Борн — отдръпна се и стана. — Налага се да направя един списък — каза той припряно, отправяйки се към старовремската маса до стената, която служеше и за писалище, и за телефонна масичка. — Трябва да знам къде се намираме и къде отиваме.

— А аз трябва да се обадя на Джони на острова — добави Мари, изправи се и поглади полата си. — След това ще се чуя и с Джейми. Ще го успокоя и ще му кажа, че ще се върнем скоро.

Тръгна към масата, но се спря — пътят й бе преграден от съпруга й — не, това не беше Дейвид, а Борн.

— Не — каза той тихо и поклати глава.

— Как можеш да ми говориш така! — възрази Мари и в погледа й пробягна майчин гняв.

— Преди три часа на Риволи всичко се промени. Всичко. Не разбираш ли?

— Разбирам само, че децата ми са на хиляди километри далеч от мен и възнамерявам да се свържа с тях. А на теб това ясно ли ти е?

— Напълно, но не мога да ти го разреша — отвърна Джейсън.

— Върви по дяволите, господин Борн!

— Ще ме изслушаш ли?… И двамата ще говорим с Джони и Джейми, но не оттук и не докато са на острова.

— Какво?

— След малко ще се обадя на Алекс и ще му кажа всички да се махат оттам, включително и госпожа Купър, разбира се.

Мари се втренчи в съпруга си, внезапно прозряла истината.

— О, Боже, Карлос!

— Да. От днес на обед той знае със сигурност само едно място — Транкуилити. И ако вече не са му съобщили, скоро ще научи, че Джейми и Алисън са с Джони. Вярвам на брат ти и на личната му гвардия, но въпреки всичко искам да са изчезнали от острова, преди там да се е мръкнало. Не ми е известно дали Карлос има осведомители на телефонната централа на острова, които могат да проследят един разговор от там до тук. Единственото нещо, което с положителност знам, е, че телефонът на Алекс е абсолютно безопасен. Затова сега не можеш да позвъниш на Джони оттук.

— Тогава обади се на Алекс, за Бога! Какво чакаш?

— Не съм сигурен, не съм решил… къде да изпратя децата. — За момент в очите на съпруга й се мярна паника — в очите на Дейвид Уеб, а не на Джейсън Борн.

— Алекс със сигурност има нещо предвид, Джейсън — изрече Мари, като го гледаше втренчено. — Веднага му се обади!

— Да… да, разбира се. Веднага. — Замъгленият безизразен поглед на Джейсън се избистри и той посегна към слушалката.

Александър Конклин не беше във Виена, щат Вирджиния, САЩ. Отговори монотонният глас на телефонен секретар, който го оглуши като гръм.

— Постът, на който звъните, е закрит.

Той поръча още два разговора със същия номер, като отчаяно се надяваше, че френската централа е объркала нещо. И всеки път — зашеметяващ гръм:

— Постът, на който звъните, е закрит.

Тогава той закрачи — от масата до прозорците и обратно.

Открехваше завесите отново и отново, надзърташе тревожно и нервно навън и само след секунди отново се съсредоточаваше върху списъка с имена и адреси, който непрестанно растеше. Мари му предложи да обядва, той изобщо не я чу. Тя продължи да го наблюдава от другия край на стаята.

Бързите, резки движения на съпруга й напомняха голяма разтревожена котка — гладка, гъвкава, напрегната и готова за изненади. Така се движеше Джейсън Борн, по-рано наричан Делта от „Медуза“, а не Дейвид Уеб. Тя си спомни историята на болестта, записана от Mo Панов в самото начало на лечението на Дейвид. Много страници бяха изпълнени с невероятно различаващи се описания на хора, които твърдяха, че са виждали човека, наричан Хамелеон, но в онези, които заслужаваха внимание, се отбелязваше едно и също — котешката подвижност на „убиеца“. По онова време Панов търсеше ключ към самоличността на Джейсън Борн, тъй като тогава разполагаше само с едно първо име и разпокъсани видения на мъчителна смърт в Камбоджа. Mo често се учудваше гласно дали физическата сръчност на пациента му се дължи само на атлетизъм, или е резултат и на още нещо. Колкото и да е странно, не намираше друго обяснение за нея.

Мари си спомни едва доловимите физически разлики между двамата мъже, които съчетаваше в себе си нейният съпруг. Те я очароваха и едновременно с това я отблъскваха. И двамата бяха мускулести и изящни, и двамата бяха в състояние да се справят с трудни задачи, изискващи добра физическа подготовка, но докато при Дейвид силата и подвижността идваха от непринуденото чувство за умение и сръчност, то тези на Джейсън бяха изпълнени с вътрешна злоба, нямаше я радостта от постигнатото — имаше само враждебна целенасоченост. Когато тя спомена за това пред Панов, той отвърна:

— Дейвид не можеше да убива. Борн може. Обучен е за това.

Въпреки това, на Mo му беше приятно, че тя е забелязала различните „физически прояви“, както нарече наблюденията й.

— За теб те са още един показател — каза й той. — Щом видиш пред себе си Борн, превърни го отново в Дейвид, колкото може по-скоро. Ако не можеш, обади ми се!

Сега обаче не можеше да го превърне в Дейвид. В името на децата, заради себе си, а и заради самия Дейвид, тя не посмя да опита.

— Излизам за малко — заяви Джейсън, застанал до прозореца.

— Не можеш да го сториш! — изкрещя Мари. — За Бога, не ме оставяй сама.

Борн се намръщи и сниши глас. Дълбоко в него все още тлееше неразрешим конфликт.

— Просто ще тръгна по магистралата да търся телефон, това е всичко.

— Вземи ме със себе си. Моля те! Не мога повече да стоя сама.

— Добре… Всъщност имаме нужда от някои неща. Ще намерим някой търговски комплекс и ще купим дрехи, четки за зъби, самобръсначка… каквото се сетим.

— Искаш да кажеш, че не можем да се върнем в Париж.

— Можем и вероятно ще се върнем в Париж, но не в нашите хотели. Паспортът ти у теб ли е?

— Паспортът, парите, кредитните карти — всичко е било в чантата. Не знаех това, докато ти не ми я даде в колата.

— Помислих си, че не е добре да я оставиш в „Морис“. Тръгвай! Първо трябва да намерим телефон.

— На кого ще звъниш?

— Най-напред на Алекс.

— Нали току-що се опита.

— В апартамента му. Бил е изхвърлен от прикритието си във Вирджиния. После ще се свържа с Mo Панов. Хайде!

Потеглиха отново на юг, към градчето Корбей-Есон, където на няколко километра от шосето имаше сравнително нов търговски център. Многолюдните магазини загрозяваха френския провинциален пейзаж, но за бегълците бяха приятна гледка. Джейсън паркира колата и като много други съпрузи, излезли на пазар късно следобед, те закрачиха из главния магазии, като през цялото време трескаво търсеха с очи обществен телефон.

— По дяволите! Да няма нито един по магистралата! — процеди през зъби Борн. — Какво си въобразяват, че ще правят хората, ако катастрофират или им се спука гума?

— Ще чакат полицията — отвърна Мари. — Освен това е имало един, но е разбит. Сигурно затова няма други — не, ето един!

Джейсън отново изтърпя вбесяващата процедура за поръчка на разговор с чужбина от местните телефонистки, които се дразнеха, че трябва да звънят на международния клон на централата. А после последва нов гръм — далечен, но неумолим.

— Говори Алекс — прозвуча записът от другата страна. — Ще отсъствам за кратко време. Ще посетя едно място, където беше извършена печална грешка. Обадете се след пет-шест часа. Сега е девет и половина сутринта, източно време. Край, Джино.

Борн беше поразен; умът му трескаво работеше. Окачи слушалката и се втренчи в Мари.

— Нещо е станало и трябва да разбера какво е то. Последните му думи бяха: „Край, Джино.“

— Джино ли? — Мари присви очи срещу светлината, отново ги отвори и погледна съпруга си. — Алфа, Браво, Чарли — заизрежда тихо тя, после добави: — Алтернативна военна азбука? — И бързо продължи: — Фокстрот, Голд, Индия, Джино! Джино започва с Д, също както и Джейсън. Какво каза още той?

— Че отива на някакво място…

— Хайде да тръгваме — прекъсна го тя, като забеляза учудените лица на двама мъже, които чакаха за телефона, стисна го за ръката и го издърпа от кабината. — Не можа ли да го каже по-ясно? — попита тя, когато се вляха в тълпата.

— Записът казваше:… където бе извършена печална грешка.

— Какво каза?

— Той каза да се обадя след пет-шест часа. Отишъл е на мястото на печалната грешка… Печална? Божичко, та това е Рамбуйе!

— Гробището ли?

— Където той се опита да ме убие преди тринадесет години. Точно така! Рамбуйе!

— Как така след пет-шест часа? — възрази Мари. — Няма значение кога е оставил съобщението — не може да прелети до Париж и да отиде с кола до Рамбуйе — и всичко за пет часа. Нали е тръгнал от Вашингтон?

— Разбира се, че може. И двамата сме го правили преди. С военен самолет от военна база Андрюс и под дипломатическо прикритие лети до Париж. Питър Холанд го е изхвърлил, но му е направил прощален подарък. Веднага се е разделил с него, но го е наградил, затова, че му е доставил „Медуза“. — Борн рязко вдигна ръка и погледна часовника на китката си. — На островите няма още пладне. Хайде да потърсим друг телефон.

— Джони? Транкуилити? Наистина ли мислиш…

— Не мога да спра да мисля — прекъсна я Джейсън, като се втурна отново напред, стиснал ръката на Мари, която, препъвайки се, едва го застигаше.

— Сладолед — каза той, поглеждайки надясно.

— Сладолед ли?

— Вътре има телефон — отговори той. Двамата забавиха ход и приближиха към огромните прозорци на една patisserie[59] с червено знаме на входа, на което имаше реклама за най-различни видове сладолед.

— Вземи ми един ванилов — каза той, докато влизаха в препълнения салон.

— Какъв ванилов?

— Какъвто и да е.

— Няма да можеш да чуеш…

— Той ще ме чуе, това е важното. Отивай и ме остави и мен да си свърша работата!

Борн стигна до телефона и моментално разбра защо не го използваха — шумът в сладкарницата беше непоносим.

— Mademoiselle, s’il vous plait, c’est urgent![60]

След три минути, затиснал с длан лявото си ухо, Джейсън изпита внезапно облекчение, като чу в слушалката гласа на най-досадния служител в Транкуилити Ин:

— На телефона е господин Причард, помощник-управител на Транкуилити Ин. Телефонистката ми каза, че се обаждате по спешност, господине. Бих ли могъл да се осведомя за естеството на…

— Млъкнете! — изкрещя Джейсън, надвиквайки шума в сладкарницата в Корбей-Есон, Франция. — Извикайте на телефона господин Сен Жак! Веднага! Обажда се зет му.

— О, колко ми е приятно да ви чуя, господине! Толкова неща се случиха откакто заминахте. Прекрасните ви дечица са с нас и красивото момче играе на плажа с мен, господине, и всичко е…

— Господин Сен Жак, моля! Веднага!

— Разбира се, господине. Той е горе…

— Джони?

— Дейвид, къде си?

— Няма значение. Махнете се оттам! Вземете децата и госпожа Купър и изчезвайте!

— Знам всичко, Дейвид. Алекс Конклин се обади преди няколко часа и каза, че някой си Холанд ще се свърже с теб…

— Така е. Обади ли ти се?

— Да. Около двадесет минути след като говорих с Алекс. Каза ми, че ще ни вземат с хеликоптер днес около два следобед и че му трябва време да изпрати военна машина. Наемането на госпожа Купър беше моя идея. Онова кретенче, синът ти, казва, че не знае как се сменят пелени, приятелю… Дейвид, какво става, по дяволите? Къде е Мари?

— Добре е. Ще ти обясня по-късно. Сега прави това, което ти казва Холанд. Каза ли ти къде ще ви отведе?

— Право да ти кажа — не искаше. Но никой шибан американец не може да ми заповяда, нито пък на децата ти — децата на моята сестра канадка! И му го казах право в лицето.

— Браво, Джони! Хубаво е да се сприятелиш с директора на ЦРУ.

— Хич не ми пука за него. У нас това съкращение го разчитаме като Caught in the Act[61] и му го казах!

— Ставаш все по-мил… А той какво ти отговори?

— Каза, че отиваме в една сигурна къща във Вирджиния, а аз пък му обясних, че и тук сме си на сигурно място, че имаме ресторант и обслужване по стаите, плаж и десет души охрана, които могат да му уцелят топките от двеста метра.

— Толкова си тактичен… А той как реагира?

— Ами, разсмя се. После ми обясни, че на онова място има двадесет души охрана, които могат да ми светнат едната топка от четиристотин метра, че там има кухня, обслужване по стаите и телевизор за децата и че аз не мога да си позволя такова нещо.

— Звучи много убедително.

— Така си е. Но той ми каза и нещо, което наистина ме убеди, че не мога да им предложа такова нещо — че там не се пускат странични хора. Ставало дума за старо имение във Фейърфакс, подарено на правителството от богат посланик, който имал повече пари от цяла Отава. Мястото има собствено летище и четирикилометров път, който се отделя от магистралата.

— Знам къде е — каза Борн, примигвайки от шума в сладкарницата. — Това е имението Таненбаум. Прав е — това е най-добрата от всички охраняеми къщи. Той ни харесва.

— И преди малко те попитах: къде е Мари?

— С мен е.

— Значи те е намерила!

— По-късно ще ти обясня, Джони. Ще ти се обадя във Фе-йърфакс.

Джейсън окачи слушалката. Жена му с мъка си проправяше път през тълпата. Връчи му розова пластмасова кофичка със синя пластмасова лъжичка.

— Децата? — запита тя, като повиши глас, за да я чуе. Очите й искряха.

— Всичко е наред. По-добре, отколкото очаквахме. Алекс е стигнал до същото заключение като мен относно Чакала. Питър Холанд ще ги отведе с хеликоптер до безопасна къща във Вирджиния. Взимат и госпожа Купър.

— Слава Богу!

— Слава на Алекс! — Борн погледна розовата пластмасова кофичка със синя лъжичка. — Какво е това, по дяволите? Нямаха ли ванилов?

— Това е сънди с горещ фондан. Беше за един до мен, но той в това време така крещеше на жена си, че му го взех.

— Не обичам горещ фондан.

— Тогава и ти започни да крещиш на жена си. Тръгвай, трябва да купим дрехи.

В ранния следобед карибското слънце сипеше жар върху Транкуилити Ин. Джон Сен Жак слезе по стъпалата във фоайето на хотела, със спортна чанта в дясната си ръка. Кимна на господин Причард, с когото бе разговарял по телефона само преди секунди, и му обясни, че трябва да замине за няколко дни и ще се обади веднага, щом като пристигне в Торонто. Всички останали служители бяха уведомени, че му се налага спешно да отпътува. Джон Сен Жак заяви, че храни пълно доверие в управителя и неговия неоценим помощник, господин Причард, и предположи, че под тяхното вещо ръководство няма да възникнат никакви проблеми. Транкуилити Ин всъщност е почти изцяло закрит. Но в случай че възникнат трудности, господата трябва да се свържат с господин Хенри Сайкс в резиденцията на правителството на Големия остров.

— Няма нищо, с което да не мога да се справя — отвърна Причард. — Групите по ремонта и поддръжката дори и във ваше отсъствие ще продължат да се трудят все така упорито.

Сен Жак излезе през стъклените врати на кръглото здание и се отправи към първата вила надясно, която беше най-близо до каменните стъпала към кея и двата плажа. Госпожа Купър и децата бяха вътре и чакаха да дойде хеликоптерът за презокеански полети от военноморския флот на САЩ. Щеше да ги отведе до Пуерто Рико, откъдето щяха да се качат на самолет до военната база Андрюз, близо до Вашингтон.

През огромните прозорци господин Причард наблюдаваше работодателя си да изчезва зад вратите на вила Едно. В същия миг чу растящия шум от голям вертолет, който бръмчеше оглушително във въздуха над хотела. След малко той закръжи над водата и се сниши, очаквайки пътниците си. Очевидно те бяха чули това, което бе чул и той, съобрази господин Причард, като видя Сен Жак, стиснал за ръка малкия си племенник, да излиза от вилата. Зад него крачеше непоносимо високомерната госпожа Купър с увитото в одеяло бебе на ръце. Следваха ги двама от любимите им стражи, които носеха багажа им. Причард се пресегна под тезгяха за телефона с директната линия и набра някакъв номер.

— Кабинетът на заместник-директора по имиграционните въпроси. Говорите лично с него.

— Уважаеми чичо…

— Ти ли си? — прекъсна го служителят от летище Блакбърн, като веднага сниши гласа си. — Какво научи?

— Уверявам ви, че е от изключителна важност. Чух всичко по телефона!

— И двамата ще бъдем щедро възнаградени. Казаха ми го от най-високо място. Било възможно онези хора да са тайни терористи, а Сен Жак да им е водачът. Можели да измамят дори Вашингтон! Какво да предам, блестящи ми племеннико?

— Ще ги отведат в някаква „сигурна“ къща във Вирджиния. Била известна като имението Таненбаум и, ще повярвате ли, имала собствено летище.

— Вярвам на всичко, щом се отнася до тези зверове.

— Не забравяйте да споменете името и длъжността ми, уважаеми чичо!

— Нима бих направил друго нещо, бих ли могъл да постъпя иначе? Ще станем героите на Монсера! Но помни, интелигентни ми племеннико, всичко трябва да се пази в пълна тайна. Заклехме се да мълчим, никога не забравяй това! Помисли си само! Избрали са ни да помогнем на могъща международна организация. Всички световни лидери ще узнаят за нашия принос!

— Сърцето ми се пръска от гордост… Мога ли да знам как се казва тази августейша организация?

— Ш-ш-шт! Няма име. Това е част от тайната. Парите се превеждат от Швейцария директно по банков път с помощта на компютър. Това е доказателството.

— Свещена е нашата отговорност — добави Причард.

— И е добре платена, мой доверени племеннико, а това е само началото. Аз лично проверявам всеки самолет и изпращам манифестите на известен хирург в Мартиника, представяш ли си? Разбира се, в момента задържаме почти всички полети — такава е заповедта от Правителството.

— А американския военен хеликоптер? — запита със страхопочитание Причард.

— Ш-ш-шт! Това също е тайна. Всичко е тайна.

— Но е много шумна и явна тайна, уважаеми чичо. Хората са излезли на плажа и го наблюдават.

— Какво?

— Тук е. Господин Сен Жак и децата се качват в този момент. С тях е и онази ужасна госпожа Купър…

— Трябва веднага да се обадя в Париж — прекъсна го имиграционният служител и затвори телефона.

— Париж? — повтори господин Причард. — Това ме окриля! Каква чест за нас!

— Не му казах всичко — призна с тих глас Питър Холанд, поклащайки глава. — Исках… бях го решил… но всъщност очите и собствените му думи изразяваха намеренията му. Каза ми, че ще ни разпердушини за нула време, ако това би помогнало на Борн и жена му.

— И ще го направи — кимна Чарлс Касет. Седеше на стола пред директорското бюро и държеше компютърна разпечатка от отдавна невадена секретна папка. — Като прочетеш това, ще разбереш. Преди много години в Париж Алекс наистина се е опитал да убие Борн, своя най-добър приятел. Искал е да му изпрати куршум в главата — но всъщност го е подозирал несправедливо.

— Конклин в момента лети за Париж, заедно с Морис Панов.

— Това е твой проблем, Питър. Не бих постъпил така, без да поставям никакви условия.

— Не можах да му откажа.

— Разбира се, че можеше. Но не искаше.

— Дължахме му го. Той ни даде „Медуза“ и оттук нататък, Чарли, само това е от значение за нас.

— Разбирам, директор Холанд — студено изрече Касет. — Предполагам, че поради някакви затруднения в чужбина сега се опитвате да проследите обратно връзките, които водят до някаква местна конспиративна организация, и че, без съмнение, това трябва да стане преди да са се усетили пазителите на националното съгласие — Федералното бюро за разследване.

— Да не би да ме заплашваш, отрепка такава?

— Разбира се, Питър. — Леденото изражение на Касет се смени от спокойна, тънка усмивка. — Нарушавате закона, господин директоре. Това е непростимо, старче, както биха казали предшествениците ми.

— Какво, по дяволите, искаш от мен? — извика Холанд.

— Да прикриеш един от нашите — един от най-добрите, които някога сме имали. Не само искам, а настоявам за това.

— Ако си мислиш, че ще му дам всичко, включително и името на адвокатската кантора на „Медуза“ на Уолстрийт, значи си напълно откачил! Тя е най-важното за нас!

— За Бога, върни се отново във военния флот, адмирале! — изрече отново студено и безизразно заместник-директорът. — Ако допускаш, че ти предлагам такова нещо, значи не си научил кой знае какво на този стол.

— Хайде, стига, умнико! Това вече ми мирише на неподчинение.

— Разбира се, защото не съм ти подчинен — но това не ти е флотът. Не можеш нито да ме наругаеш, нито да ме обесиш на реята, нито да ме лишиш от дажбата ром. Можеш само да ме уволниш, а ако го направиш, много хора ще се чудят защо, което, разбира се, няма да бъде добре за Управлението. Но не е необходимо да стигаш дотам.

— За какво, по дяволите, говориш, Чарли?

— Ами, на първо място, изобщо нямам предвид онази адвокатска кантора в Ню Йорк, защото си прав, че тя е нашият крайъгълен камък. А Алекс с неговото безкрайно въображение може да се рови и да създава заплаха, докато не стигне до там, където започват накълцаните документи и където завършват писмените дири.

— Мина ми нещо такова през ума…

— Значи отново си прав — прекъсна го Касет и кимна. — Затова ще държим Алекс настрани от крайъгълния ни камък — колкото е възможно по-далеч от нас, но ще му подхвърлим нещо — например нещо реално, с което да се заеме и чиято стойност ще оцени.

— Не разбирам нито дума — проговори Холанд след кратко мълчание.

— Ще разбереш, ако познаваш Конклин по-добре. Сега му е ясно, че между „Медуза“ и Чакала има връзка. Как нарече това? Предсказание, което се сбъдва?

— Казах, че стратегията е толкова изпитана и логична, че няма начин да не започва да се сбъдва. Десоул беше неочакваният катализатор, който ускори развитието на нещата — той и това, което се е случило в Монсера, каквото и да е то… Какво нещо с реална стойност имаш предвид?

— Връзка, Питър. Щом знаеш какво знае Алекс, не можеш да го оставиш да препуска из Европа отвързан, нито пък да му дадеш името на онази адвокатска кантора в Ню Йорк. Имаме нужда от връзка, която да води него, така че да получим представа каква е целта му — а ако е възможно, дори повече от представа. Трябва ни някой като приятеля му Бернардин, който да бъде и наш приятел.

— Къде ще намериш такъв човек?

— Имам кандидат… Надявам се, че не ни подслушват.

— Бъди сигурен — отговори Холанд с гневна нотка. — Не вярвам в тези глупости и освен това кабинетът ми се проверява всяка сутрин. Кой е кандидатът?

— Човек от съветското посолство в Париж — отвърна спокойно Касет. — Мисля, че можем да се споразумеем с него.

— Двоен агент ли е?

— Съвсем не. Той е офицер от КГБ, който има само една-единствена цел. Да намери Карлос. Да убие Карлос. Да запази Новгород.

— Новгород?… Онзи град от американски тип в Русия, където Чакала е получил първоначалната си подготовка?

— Изкарал половината, после избягал, след като се усетили, че е маниак, и са се опитали да го очистят. Само че там няма само американска зона — това често се греши. Има също и английска, и френска зона, а освен това израелска, холандска, испанска, западногерманска и Бог знае още колко други. Десетки квадратни километри, отрязани от горите по течението на река Волхов, осеяни със зони, в които, като влезеш, можеш спокойно да се закълнеш, че влизаш в различни страни — ако можеш да влезеш, но всъщност не можеш. Също като фермите за отглеждане на арийци — това, което нацистите в Германия наричаха Lebensborn. Новгород е една от най-строго охраняваните тайни на Москва. Руснаците искат да хванат Чакала също толкова силно, колкото и Джейсън Борн.

— И мислиш, че ще убедиш това приятелче от КГБ да ни сътрудничи и да ни информира за Конклин, ако установят контакт?

— Поне ще се опитам. В края на краищата, имаме обща цел, а зная, че Алекс ще го приеме, защото му е ясно колко силно Съветите искат да го видят умрял.

Холанд се приведе напред.

— Казах на Конклин, че ще му помогна по всякакъв начин, който не компрометира преследването на „Медуза“… Той каца в Париж след час. Да му оставя ли инструкции на дипломатическото гише да се свърже с теб?

— Кажи му да търси Чарли Браво Плюс Едно — отвърна Касет, изправи се и остави на бюрото компютърната разпечатка. — Не съм сигурен какво точно ще мога да му съобщя след час, но ще се заема веднага с въпроса. Имам сигурен канал до руснака благодарение на наш прекрасен „консултант“ в Париж.

— Дай му награда.

— Тя вече поиска… или по-точно ме изтормози за това. Ръководителка е на най-чистата служба от придружителки в града — момичетата се преглеждат всяка седмица.

— Да вземем да ги наемем всичките — усмихна се директорът.

— Мисля, че седем от тях вече са на щат, господине — отговори заместник-директорът със сериозен глас, който контрастираше на присмехулно вдигнатите му вежди.

Доктор Морис Панов едва се крепеше на краката си. Снажен сержант от морската пехота в колосана лятна униформа взе куфара му и му помогна да слезе по металната стълба на самолета, снабден с дипломатически документи.

— Как всички успявате да изглеждате толкова представителни след такова отвратително пътуване? — учуди се психиатърът.

— Само след някой и друг свободен час в Париж никой вече няма да изглежда представителен, господине.

— Някои неща никога не се променят, сержант… И слава Богу! Къде е онзи сакат престъпник, който беше с мен?

— Откараха го за една депеша, господине.

— Ще се върне ли? Какво означава тази непонятна дума?

— Не е толкова страшна, докторе — засмя се пехотинецът, отвеждайки Панов до малка моторизирана кола с униформен шофьор и американското знаменце отстрани. — Докато се готвехме да кацнем, кулата предаде на пилота, че за него има спешно съобщение.

— Помислих си, че е отишъл до тоалетната.

— Сигурно и това е направил, господине — сержантът сложи куфара отзад в багажника и помогна на Mo да се качи в колата. — Полека, докторе, вдигнете си крака малко по-нагоре.

— А, не, не аз съм без крак, а той.

— Казаха ми, че сте бил болен, докторе.

— Да, ама не в проклетите си крака… Извини ме, младежо, не исках да те обидя. Просто не обичам да летя в такива „етажерки“ на почти двеста километра височина. Не бих казал, че от Тремон Авеню в Бронкс са излезли много космонавти.

— Шегувате ли се, докторе?

— Защо?

— Ами аз съм от Гардън, срещу зоологическата градина! Казвам се Флайшман, Морис Флайшман. Приятно ми е да видя съсед от Бронкс.

— Морис ли? Морис, морският пехотинец? Сигурно съм си говорил с родителите ти. Да си жив и здрав, Mo. Благодаря ти за грижите.

— Поправяйте се, докторе, и като видите пак Тремон Авеню, да го поздравите от мен!

— Разбира се, Морис — обеща Морис, вдигна ръка, а малката дипломатическа кола се стрелна напред.

След четири минути, придружен от шофьора, Панов тръгна по дългия сив коридор, който осигуряваше на правителствени лица от нации, акредитирани от френското външно министерство, свободно влизане във Франция, без обичайните имиграционни формалности. Влязоха в голям салон, където мъже и жени се бяха събрали на групички и разговаряха тихо помежду си. В стаята звучаха различни езици. Mo разтревожен видя, че Конклин не е тук, и се извърна към придружаващия го шофьор. В това време до тях се приближи млада жена, в униформа на стюардеса.

— Docteur? — попита тя, като се обърна към Панов.

— Да — изненада се Mo. — Но се страхувам, че френският ми доста куца, ако изобщо е останало нещо от него.

— Това е без значение, господине. Вашият спътник помоли да почакате тук, докато дойде. Беше сигурен, че няма да е повече от няколко минути… Моля, седнете. Да ви донеса ли нещо за пиене?

— Бърбън с лед, ако обичате — отговори Панов, като се отпусна в креслото.

— Разбира се, господине. — Стюардесата се отдалечи, а шофьорът сложи до Mo куфара му.

— Трябва да се върна при колата си — каза дипломатическият придружител. — Тук ще се погрижат за вас.

— Чудя се къде ли отиде моят приятел? — замислено каза Панов, като погледна часовника си.

— Вероятно да говори от някой външен телефон. Хората пристигат, получават съобщения на гишето и хукват като луди да търсят обществен телефон — не обичат да говорят от тези тук. Руснаците винаги вървят най-бързо, а арабите — най-бавно.

— Сигурно заради различния климат в страните им — предположи лекарят с усмивка.

— Не си залагайте стетоскопа, ако се басирате — разсмя се шофьорът и приятелски помаха с ръка за сбогом. — Погрижете се за себе си, господине, и си починете. Изглеждате изморен.

— Благодаря ви, младежо. Довиждане.

„Изморен съм — мислеше си Панов, докато придружителят се отдалечаваше по сивия коридор. — Много съм изморен, но Алекс беше прав. Ако беше дошъл тук сам, никога нямаше да му го простя… Дейвид! Трябва да го намерим! Пораженията за него могат да бъдат ужасни, но никой не разбира това. Само едно движение може да предизвика срие в крехкия му, увреден разсъдък, да го върне тринадесет години назад — към времето когато, както той смята, убийствата са били негов занаят!“

Чу глас. Някой се бе надвесил над него и му говореше нещо.

— Извинете ме… Питието ви, докторе — любезно каза стюардесата. — Колебах се дали да ви събудя, но вие се размърдахте и ми се стори, че изстенахте от болка.

— Няма нищо, мила, просто съм изморен.

— Разбирам, господине. Непредвидените полети могат да бъдат много изморителни, а ако са и дълги, и неудобни, става още по-лошо.

— И за трите неща познахте, госпожице — съгласи се Панов и взе питието си. — Благодаря ви.

— Американец сте, нали?

— Как познахте? Не нося нито каубойски ботуши, нито хавайска риза.

Жената се засмя очарователно.

— Познавам шофьора, който ви доведе. Той е охрана на американците. Много е приятен и много привлекателен.

— Охрана ли? Като в полицията?

— О, да, почти, но никога не употребяваме тази дума… А, ето и вашият спътник се връща. — Стюардесата снижи глас. — Може ли да ви питам нещо набързо, докторе? Той има ли нужда от инвалидна количка?

— За Бога, не. Той си ходи така от години.

— Много добре. Приятно изкарване в Париж, господине. Жената се отдалечи, а Алекс се провря, накуцвайки, през няколко групички бъбрещи европейци до мекото кожено кресло на Панов. Седна и тромаво се приведе напред. Личеше, че е разтревожен.

— Какво има? — попита Mo.

— Току-що говорих с Чарли Касет във Вашингтон.

— Нали той е човекът, когото харесваш и на когото вярваш.

— Най-добър е, когато установи личен контакт или поне получи информация за лични, човешки неща, тоест когато сам вижда и чува, а не само чете разпечатки или материали на екрана на компютъра, без да задава въпроси.

— Да не би случайно отново да навлизате в моята територия, доктор Конклин?

— Миналата седмица отправих същото обвинение към Дейвид, а знаеш ли какво ми отговори? Че сме в свободна страна и въпреки образованието ти, нямаш изключителното право върху здравия разум.

— Mea culpa[62] — кимна в знак на съгласие Панов. — Предполагам, че твоят приятел е сторил нещо, което не одобряваш.

— Направил е нещо, което той самият не би одобрил, ако разполагаше с повече информация за човека, с когото го е сторил.

— Звучи съвсем фройдистки и дори необмислено от медицинска гледна точка.

— Май и от двете по малко. Сключил е неразрешено споразумение с някой си Димитрий Крупкин от руското посолство, тук, в Париж. Ще работим с местното КГБ — ти, аз, Борн и Мари — когато и ако ги намерим след около час в Рамбуйе.

— Какво говориш? — промълви изумен Mo.

— Дълга история. Нямам време да ти я разкажа. Москва иска главата на Чакала. Вашингтон не може да се грижи за нас и да ни пази, затова Съветите временно ще действат като глава на семейството, ако загазим.

Панов се намръщи и поклати глава, като че ли чуваше някаква много странна информация.

— Предполагам, че не си си представял нещата по този начин, но в това има известна логика и даже удобство — каза той след малко.

— Само така изглежда, Mo. Не и с Димитрий Крупкин. Познавам го. А Чарли — не.

— Така ли? Да не е един от лошите?

— Крупи да е лош? Не, не…

— Крупи ли?

— Говоря за времето в края на шестдесетте, когато бяхме млади и енергични — били сме заедно с него в Истанбул, после в Атина, в Амстердам… Крупкин не е злонамерен, работи като звяр за Москва и с посредствения си мозък прави страхотни неща — много повече, отколкото осемдесет процента от палячовците в нашия бранш. Но има проблем. Принципно е на погрешна страна, живее не в това общество, в което трябва. Неговите родители трябваше да последват моите, когато болшевиките взеха властта.

— Забравих, че родителите ти са руснаци.

— Много е полезно да знаеш езика, когато имаш работа с Крупи. Безпогрешно улавям нюансите в това, което казва. Той е типичен капиталист. Той, също както икономическите министерства в Пекин, не само обича парите — обладан е от желание да ги има, а заедно с тях и всичко, което могат да му дадат. Ако не го контролират и не могат да го усетят, лесно може да бъде купен.

— От Чакала ли?

— Видях как в Атина го купиха гръцки предприемачи, които продаваха допълнителни писти на Вашингтон, когато знаеха, че комунистите ще ни изхвърлят. Платиха му да мълчи. После го наблюдавах как посредничи при продажбата на диаманти в Амстердам между търговците на Нюмаркет и вилния елит на Москва. Една нощ се бяхме запили в Катенгат и го попитах: „Крупи, какви ги вършиш, по дяволите?“ Знаеш ли какво ми отговори? Така, както беше издокаран в дрехи, които аз не мога да си позволя, ми каза: „Алексей, ще направя каквото мога, за да те надхитря и да помогна на Върховния съвет да стане световен властелин, но междувременно, ако искаш да си починеш, мога да ти предложа чудесна къща на Женевското езеро.“ Ето, това ми каза той, Mo.

— Забележително. Разбира се, ти каза всичко това на приятеля си Касет…

— Разбира се, че не съм — прекъсна го Конклин.

— Защо, за Бога?

— Защото очевидно Крупкин никога не е споменавал пред Чарли, че познава мен. Касет може да се е уговорил, но условията определям аз.

— Какви? Как?

— Дейвид — Джейсън — има повече от пет милиона на Каймановите острови. Само с трохичка от тази сума ще накарам Крупи да работи само за нас, ако това ни е необходимо.

— Което значи, че не се доверяваш на Касет.

— Не е така — възрази Алекс. — Гарантирам за Чарли с живота си, но просто не съм убеден, че този въпрос трябва да е в неговите ръце. Той и Питър Холанд си имат своите приоритети, а ние — нашите. Техният е „Медуза“. Нашият — Дейвид и Мари.

— Господа? — Стюардесата се бе върнала и се обръщаше към Конклин. — Колата ви пристигна, господине. На южния изход е.

— Сигурна ли сте, че е за мен?

— Извинете ме, господине, но портиерът каза, че е за господин Смит, който има проблеми с крака.

— Има право.

— Повиках носач да вземе багажа, господа. Доста е далеч. Той ще ви чака на изхода.

— Много ви благодаря — изправи се Конклин и бръкна в джоба си за пари.

— Pandon, monsieur — спря го стюардесата, — не ни е разрешено да приемаме пари.

— Права сте. Бях забравил… Куфарът ми е зад гишето, нали?

— Там, където го остави охраната ви, господине. След няколко минути ще бъде на изхода заедно с този на доктора.

— Още веднъж ви благодаря. И извинете за бакшиша — отвърна Алекс.

— Плащат ни много добре, господине, но все пак ви благодаря за вниманието.

Закрачиха към вратата към главния изход на летище Орли.

— Тя откъде знае, че си доктор? — запита Конклин. — Да не би да си я свалял?

— Ами. Малко ще ми е трудно да пътувам всеки ден дотук и обратно.

— Откъде тогава? Изобщо не съм споменавал, че си доктор.

— Тя познава момчето от охраната, което ме доведе до салона. И то доста добре, струва ми се. С прелестен френски акцент ми каза, че бил „много привлекателен“.

Ориентирайки се по знаците в препълнената зала, те се отправиха към южния изход.

Но и двамата не забелязаха изискания мъж с матова кожа, вълниста черна коса и големи черни очи, който излезе забързано от дипломатическия салон. Погледът му бе прикован върху двамата американци. Мъжът бързо прекоси залата, провирайки се през тълпата, докато застана в диагонал пред Конклин и Панов, близо до стоянката за таксита. После измъкна крадешком малка снимка от джоба си и сякаш за да се убеди в нещо, поглеждаше ту нея, ту излизащите пътници от Съединените щати. На снимката беше доктор Морис Панов в бяла лекарска престилка и със замръзнал, неестествен израз на лицето.

Американците се показаха на изхода. Чернокосият мъж — също. Американците се огледаха за такси. Чернокосият даде знак на някаква частна кола. От едно такси слезе шофьор, приближи се към Конклин и Панов и ги заговори с тих глас. В това време се появи носачът с багажа им и двамата американци се качиха в таксито.

Непознатият, който ги следваше, се вмъкна в частния си автомобил. От таксито го деляха две коли.

— Лудост! — каза мъжът на италиански на модно облечената жена на средна възраст, която седеше на шофьорското място. — Ужасно! Три дни чакаме, оглеждаме всички пристигащи американски самолети и точно когато решаваме да се откажем, се оказва, че онзи глупак от Ню Йорк е този, който ни трябва. Те са!… Аз ще карам. Ти излез и се свържи с нашите там. Кажи им да се обадят на Дефацио да отиде в другия си любим ресторант и там да чака да му се обадя. Да не си тръгва, докато не му наредим.

— Ти ли си, старче? — попита стюардесата от дипломатическия салон. Говореше по телефона от гишето.

— Аз съм — отвърна треперещ глас от другата страна. — И камбанен звън отеква завинаги в ушите ми.

— Значи наистина си ти.

— Казах ти вече. Давай нататък.

— На списъка, който получихме миналата седмица, имаше слаб, накуцващ американец на средна възраст, по всяка вероятност придружаван от лекар. Така ли е?

— Така. Е?

— Минаха през нас. Обърнах се към спътника на сакатия с „докторе“ и той ми отговори.

— Къде отидоха? За мен е жизненоважно да знам!

— Не стана ясно, но скоро ще науча достатъчно, за да разбереш това, старче. Носачът, който отнесе багажа им на южния изход, ще даде описанието и регистрационния номер на колата, която ги посрещна.

— В името на Бога, позвъни ми пак с информация.

На около пет хиляди километра от Париж, Луис Дефацио седеше сам на една маса в дъното на ресторант „Трафиканте“ на Проспект Авеню в квартал Бруклин, Ню Йорк. Довърши късния си обяд и леко попи устните си с яркочервената салфетка, като се мъчеше да изглежда както обикновено добродушен, макар и малко покровителствен. Но всъщност му се искаше да сдъвче салфетката, а не да докосва с нея устните си. Maledetto![63] Почти два часа вече седеше в „Трафиканте“ — цели два часа! Освен това, докато дойде дотук от ресторант „Графола“ в Манхатън, бяха минали четиридесет и пет минути. Значи бяха минали повече от два часа и течеше трети час откакто онова педи в Париж беше видяло два от обектите. Колко време можеше да отнеме на онези две bersaglios[64] да се придвижат от летището до града и да се настанят в хотел? Цели три часа ли? Не, освен ако онзи педал от Палермо не беше тръгнал с кола за Лондон, което не беше невъзможно, особено ако човек знае що за стока са ония от Палермо.

И все пак Дефацио знаеше, че е прав! Това, което психиатърът евреин беше казал, след като го бяха упоили, показваше, че двамата с онзи експризрак имат само един път — към Париж, при тяхното добро приятелче — онзи мним убиец… После Николо и психиатърът изчезнаха и всичко отиде по дяволите. Евреинът ще се скрие, а Ники ще печели време. Но Николо нямаше да проговори — ясно му беше, че лошо го чака ако го стори, където и да отиде. Освен това Ники не знаеше нищо конкретно, което адвокатите да не могат да замажат като незначително бръщолевене на една отрепка. А психиатърчето знаеше само, че е било в някаква ферма, ако изобщо помнеше. Виждало бе само Николо, и то когато не беше на себе си.

Но Луис Дефацио знаеше, че е прав. И точно затова в Париж го чакаха седем милиона долара. Седем милиона! Мили Боже! Можеше да даде на онези педали от Палермо повече, отколкото изобщо са очаквали и пак да отнесе цял куп пари.

Един стар келнер, чичо на Трафиканте, се приближи до масата и Дефацио затаи дъх.

— Викат ви на телефона.

Както винаги, капо супремо отиде до обществения телефон в края на тесния тъмен коридор пред мъжката тоалетна.

— Ню Йорк на телефона — изрече Дефацио.

— Тук Париж, синьор Ню Йорк. Това също е лудост!

— Къде беше? Да не си откачил и да си ходил до Лондон, Англия. Чакам цели три часа!

— Обикалях по разни тъмни селски пътища, които ми скъсаха нервите. А сега съм на едно невъзможно място!

— Къде точно?

— Използвам телефона на пазача и плащам за това почти сто американски долара, а онзи френски buffone[65] само наднича през прозореца да не би да открадна нещо — може би паничката с вечерята, знае ли човек?

— За един педал приказваш доста сносно. На какво е пазач този? За какво говориш?

— На едно гробище съм. На около четиридесет километра от Париж. Да ти кажа…

— Гробище ли? — прекъсна го Луис. — За какъв дявол?

— Защото твоите двама познати дойдоха тук направо от летището, глупако! В момента има нощно погребение с процесия със свещи, които скоро ще угаснат от дъжда… Но ако твоите двама познати са долетели само за да присъстват на тази варварска церемония, значи въздухът на Америка е пълен със замърсители, които увреждат мозъка! Не сме се пазарили за такива scioccheze[66], Ню Йорк. Имаме си друга работа.

— Отишли са там, за да се срещнат с големите клечки — тихо, като на себе си, каза Дефацио. — А по въпроса за работата, ще ти кажа, че ако искаш отново да работиш с нас, Филаделфия, Чикаго или Лос Анджелис, ще правиш това, което аз ти наредя. Освен това ще получиш страхотно възнаграждение, ясно ли ти е?

— Признавам, че това звучи по-разумно.

— Стой настрана да не те забележат, но не ги изпускай от очи! Разбери къде отиват и с кого се виждат. Ще пристигна колкото може по-бързо, но трябва да мина през Канада или Мексико, за да се убедя, че не ме следят. Ще дойда утре вечер или вдругиден сутринта.

— Чао — каза Париж.

— Omertà[67] — отвърна Луис Дефацио.

30

Пламъчетата на свещите потрепваха в ръцете на двете редици опечалени, които крачеха тържествено под нощния дъждец зад белия ковчег. Шестима мъже го носеха на раменете си. Някои от тях се хлъзгаха по мокрия чакъл на пътеката в гробището. От двете страни на процесията имаше по двама барабанчика, които отмерваха на окачените на гърдите си барабани бавните заключителни акорди на погребалния марш и постоянно объркваха такта — ту се спъваха в камъни, ту в невидимите в тъмната трева бордюри на гробовете, които се изпречваха на пътя им. Морис Панов наблюдаваше странния ритуал на нощното погребение и клатеше бавно и озадачено глава. С облекчение съзря Алекс Конклин да се промъква, накуцвайки, между гробовете към мястото на срещата.

— Някакъв знак от тях? — запита Алекс.

— Никакъв — отвърна Панов. — Предполагам, че и на теб не ти е провървяло.

— Дори по-лошо. Срещнах един откачен.

— Как така?

— В портиерната светеше и отидох дотам, като си мислех, че Дейвид или Мари може да са оставили съобщение. Отвън имаше един палячо, който непрекъснато надничаше през прозореца, каза ми, че е пазачът и ме попита дали не искам да ползвам телефона му.

— Телефона му ли?

— Каза, че имал специална нощна тарифа, тъй като най-близкият обществен телефон бил на десет километра.

— Наистина откачен — съгласи се Панов.

— Обясних му, че търсим един мъж и една жена, с които трябва да се срещна тук, и се интересувам дали не са оставили съобщение. Съобщение нямаше, но телефон имаше. Срещу двеста франка — щура работа.

— С този бизнес бих преуспял в Париж — усмихна ce Mo. — Случайно да е видял някаква двойка да се върти наоколо?

— Попитах го и той каза „да“ — имало ги с дузини. После ми посочи онази манифестация със свещите и пак отиде до прозореца.

— Случайно да ти е обяснил каква е тази манифестация?

— И това го попитах. Религиозен култ било — погребвали мъртъвците си само нощем. Според него можело да са цигани. Така ми каза и се прекръсти.

— Сега ще са вече мокри цигани — отбеляза Панов и вдигна яката си — ръменето беше преминало в дъжд.

— Господи, как не се сетих! — възкликна Конклин и погледна през рамо.

— Че ще завали ли? — запита слисаният психиатър.

— Не, за големия гроб по стръмнината над къщичката на пазача. Точно там стана всичко!

— Там си се опитал да го… — Mo не довърши. Не беше необходимо.

— Там той можеше да ме убие, но не го стори — довърши Алекс. — Хайде!

Двамата американци се върнаха по чакълената пътека, минаха покрай къщичката на пазача и се закатериха в тъмнината по тревистия хълм, осеян с бели надгробни камъни, лъскави от дъжда.

— Полека — извика задъхан Панов. — Ти си свикнал с несъществуващия си крак, но аз още не съм свикнал с доскоро собственото си тяло, което беше изнасилено от химикалите.

— Извинявай.

— Mo — долетя женски глас откъм един мраморен портик над тях. Фигурата размахваше ръце под надвесения, подпрян с колони покрив на гробница с размерите на малък мавзолей.

— Мари! — изкрещя Панов и хукна пред Конклин.

— Хубава работа! — изрева Алекс, като се изкачваше с мъка, накуцвайки по мократа хлъзгава трева. — Чуваш женски глас и изведнъж вече не си изнасилен. Психиатър ти трябва на теб, изменнико!

Прегръдките бяха истински — семейството пак беше заедно. Панов и Мари заприказваха тихичко, а Джейсън Борн дръпна Конклин настрани, до края на площадката под малкия мраморен покрив. Дъждът вече плющеше. Под тях процесията със свещите се беше наполовина разпръснала, а другата половина все още беше край гроба. Примигващите пламъчета вече бяха загаснали.

— Не исках да избирам това място, Алекс — каза Джейсън. — Но като видях тази тълпа, не можах да се сетя за нищо друго.

— Спомняш ли си къщичката на пазача и широката пътека до паркинга? Щеше да ме победиш тогава. Бях свършил куршумите и ти можеше да ми пръснеш главата.

— Бъркаш, колко пъти да ти го казвам! Нямаше да те убия. Всичко се четеше в очите ти; въпреки че не можех ясно да ги виждам, бях сигурен какво изразяват — гняв и объркване. Но най-вече объркване.

— Това никога не е било причина да не убиеш някого, който иска да те очисти.

— Може да се случи, ако не можеш да си спомниш нищо. Паметта ми може да е изчезнала, но не и откъслечните спомени, не и това, което за мен беше… пулсиращи картини. Появяват се и изчезват, после пак и пак, но винаги съществуват. Конклин изгледа Борн с тъжна усмивка.

— Това за пулсациите е термин на Mo — каза той. — Откраднал си го от него.

— Вероятно — отвърна Джейсън и двамата едновременно погледнаха към Мари и Панов. — Тя сега говори за мен, знаеш това, нали?

— Защо не? И двамата се тревожат.

— Не ми се мисли колко още тревоги ще им създавам. А и на теб, струва ми се.

— Какво искаш да ми кажеш, Дейвид?

— Само едно. Забрави Дейвид! Дейвид Уеб не съществува — поне не тук и не сега. Преструвам се заради жена му, но го правя зле. Искам тя да се върне в Щатите при децата си.

— При нейните деца? Няма да го направи. Тя дойде тук да те намери и успя. Тя помни какво стана в Париж преди тринадесет години и няма да те остави. Ако тогава не беше тя, днес нямаше да си жив.

— Тя ми пречи. Трябва да се махне. Аз ще се оправя. Алекс се взря в студените очи на създанието, което някога беше известно като Хамелеона, и промълви:

— На петдесет и пет години си, Джейсън. Това не е Париж преди тринадесет години или Сайгон от миналото. Всичко се случва сега и имаш голяма нужда от помощ. Аз лично вярвам, че Мари може да ти помогне.

— Аз решавам кой на кого да вярва — озъби се Джейсън.

— Изпадаш в крайности, приятелю.

— Знаеш какво имам предвид — смекчи тона Джейсън. — Не искам тук да се повтаря това, което се случи в Хонконг. Това можеш да го уредиш.

— Може би… Слушай, хайде да се махаме оттук. Нашият шофьор знае едно ресторантче в Епернон, на около десет километра оттук, където можем да си поговорим. Трябва да обсъдим няколко неща.

— А Панов? Кажи ми защо доведе Mo със себе си? — запита Борн.

— Защото ако не бях го взел, щеше да ми сложи стрихнин в противогрипната инжекция.

— Какво значи това, по дяволите?

— Точно това, което казвам. Той е част от нас и ти го знаеш по-добре и от Мари, и от мен.

— Нещо му се е случило, нали? И то заради мен.

— Това вече е минало и той се върна — в момента е достатъчно да знаеш само това.

— Било е свързано с „Медуза“, нали?

— Да, но повтарям — той се върна и е само малко изморен, нищо друго.

— Малко ли…? Това ми напомня, че спомена нещо за малко ресторантче на около десет километра оттук — поне шофьорът ти е казал така.

— Да, той познава чудесно Париж и околностите му.

— Кой е той?

— Френски алжирец, който от години работи за Управлението. Чарли Касет го е наел. Упорит е, знае много и добре му се плаща и за двете. Освен това, човек може да му се довери.

— Предполагам, че и само това стига.

— Не предполагай, а просто се възползвай.

Седнаха в едно сепаре на малката селска странноприемница с избелял навес, твърди чамови пейки и много сносно вино. Собственикът, шумен червендалест дебеланко, похвали храната, че била превъзходна, но тъй като нито един от тях не изпитваше глад, Борн плати четири ордьовъра, само и само да зарадва собственика. И успя. Човекът им изпрати две гарафи с вино и бутилка минерална вода и ги остави сами.

— Е, добре, Mo — каза Джейсън, — ти няма да ми кажеш какво се случи, нито кой го направи, но си все същият деен, надменен и многословен доктор, дърдоркото, когото познаваме от тринадесет години, така ли е?

— Така е, шизофренични беглецо от лудницата в Белвю. Ако мислиш, че съм герой, искам да ти е съвършено ясно, че съм тук, за да защитя гражданските си права извън медицината. Най-големият ми интерес е към Мари, която обожавам и която, както забелязваш, седи до мен, а не до теб. Само като си помисля за онова руло, което прави…

— О, колко те обичам, Mo — каза съпругата на Дейвид Уеб и стисна ръката на Панов.

— Предполагам — отвърна докторът и я целуна по бузата.

— А сега е мой ред — каза Конклин. — Казвам се Алекс и искам да обсъдим някои неща — без рулото… Въпреки че вчера казах на Питър Холанд, че го правиш страхотно.

— Защо, по дяволите, сте се захванали с рулото?

— Заради червения сос — подхвърли Панов.

— Няма ли най-накрая да се заемем с това, за което сме се събрали? — безизразно запита Джейсън Борн.

— Извинявай, скъпи.

— Ще работим с руснаците — започна бързо Конклин в отговор на репликите на Борн и Мари. — Всичко е наред. Познавам връзката от години, но Вашингтон не подозира това. Казва се Димитрий Крупкин, както казах на Mo, но може да се купи за пет сребърника.

— Дай му тридесет и един, за да сме сигурни, че ще е на наша страна — прекъсна го Борн.

— Предполагах, че ще кажеш така. Определил ли е някакъв таван?

— Не.

— Не бързайте — каза Мари. — От каква сума ще започнем да се пазарим?

— Икономистът заговори — провъзгласи Панов, като пресуши чашата си.

— Като имам предвид положението му в парижкия клон на КГБ, бих казал около петдесет хиляди американски долара.

— Предложи му тридесет и пет и го остави да те принуди да качиш до седемдесет и пет, а в краен случай и до сто.

— За Бога! — извика Джейсън, като все още се сдържаше. — Става дума за нас, за Чакала! Дай му колкото поиска!

— Колкото по-лесно го купиш, толкова по-лесно ще се продаде на друг, при това още по-скоро.

— Наистина ли? — втренчи се Борн в Конклин.

— Нищо чудно, но в случая трябва да е равностойността на разработена диамантена мина. Никой повече от руснаците не желае смъртта на Чакала и този, който им донесе трупа му, ще стане героят на Кремъл. Не забравяй, че е обучаван в Новгород. Москва винаги помни това.

— Тогава направи както тя ти казва, но непременно го купи.

— Ясно. — Конклин се наведе към него. — Ще му се обадя довечера. И двамата ще говорим от телефонни будки и ще уредим въпроса. После ще поискам да се срещнем утре и да обядваме някъде извън Париж, но по-раничко, преди да са дошли постоянните посетители.

— Защо не го направим тук — предложи Борн. — И без това не можеш да отидеш по-далеч, пък и аз вече знам пътя.

— Защо не? — съгласи се Конклин. — Ще говоря със собственика. Но не за четиримата — само за Джейсън и мен.

— Бях предвидил това — студено каза Борн. — Не бива да намесваме Мари. Тя не бива нито да се вижда, нито да се чува, ясно ли е?

— Дейвид, моля те…

— Не, аз те моля.

— Ще отида при нея през това време — бързо се намеси Панов. — А месно руло ще има ли? — запита той, явно за да намали напрежението.

— Нямам кухня, но наблизо има един ресторант, където сервират прясна пъстърва.

— Ще трябва да се прежаля — въздъхна психиатърът.

— Смятам, че трябва да се храните в стаята — гласът на Борн беше непреклонен.

— Няма да бъда затворничка — тихо каза Мари, впила поглед в очите на съпруга си. — Никой не знае кои сме и къде сме. Освен това, една жена, която се заключва в стаята си и никога не излиза, привлича вниманието повече, отколкото една най-обикновена французойка, която води нормален живот.

— Права е — отбеляза Алекс. — Ако Карлос е пуснал хората си, всеки, който се държи неестествено, може да привлече вниманието им. Освен това, Панов се появи съвсем изневиделица — преструвай се, че си лекар, Mo. Никой няма да ти повярва, но ще се издигнеш в очите ми. Никога не съм могъл да разбера защо лекарите обикновено са извън подозрение.

— Неблагодарен психопат — измърмори Панов.

— Да се върнем на въпроса — отсече Борн.

— Много си груб, Дейвид.

— Нямам търпение да слушам празни приказки.

— Добре, добре, успокойте се — каза Конклин. — Всички сме изнервени, но нещата трябва да се изяснят. Дойде ли Крупкин при нас, първото нещо, което ще стори, е да открие номера, който Гейтс е дал на Префонтен в Бостън.

— Кой какво е дал и на кого? — слиса се психиатърът.

— Не си в течение, Mo. Префонтен е дискредитиран съдия, който се е свързал с един от хората на Чакала. Накратко: този човек е дал на съдията телефонен номер в Париж, на който да се свърже с Чакала, но той не съвпада с номера, който Джейсън вече има. Без съмнение обаче човекът — адвокат на име Гейтс — е влязъл във връзка с Карлос.

— Рендолф Гейтс?

— Същият.

— Боже Господи! Какво говоря, какъв Господ, та аз съм евреин. По дяволите какъв съм, това е такъв шок!

— Огромен. Трябва да разберем на чие име е този телефон в Париж. Крупкин може да стори това. Голяма загадка е, но трябва да се справим.

— Загадка ли? — запита Панов. — Да не би да сте решили да нареждате рубик-куба на арабски? Или пък да попълвате кръстословица с двойно засичане в лондонския „Таймс“? Какъв, по дяволите, е Префонтен? Съдия, съдебен заседател или нещо друго? Името му е като на кисело младо вино.

— Напротив, той е като чудесно отлежало вино — намеси се Мари. — Ще ви хареса, докторе. Може да го изучавате с месеци, защото е по-умен от другите и защото този огромен интелект е все още във форма, въпреки алкохола, корупцията, загубата на семейството му, затвора. Той е особняк, Mo. Повечето углавни престъпници от неговата класа обвиняват всеки друг, но не и себе си. С него не е така. Винаги запазва великолепното си иронично чувство за хумор. Ако американските съдии имат поне малко ум в главата, което поне на пръв поглед се опровергава от действията на Министерството на правосъдието, ще му разрешат отново да практикува. Всъщност той беше първият, който започна да преследва хората на Чакала, които искаха да убият мен и децата ми. Ако при повторното назначение спечели нещо, ще си е заслужил всяко пени и аз лично ще се погрижа да си го получи.

— Ясно. Харесваш го.

— Обожавам то, така както теб и Алекс. Такъв риск поехте заради нас…

— Няма ли да говорим за каквото сме се събрали? — разгневи се Хамелеона. — Миналото не ме интересува. Само бъдещето.

— Не само си груб, скъпи, а и ужасно неблагодарен.

— Така да е. Докъде бяхме стигнали?

— Да, Префонтен. — Алекс хвърли гневен поглед на Борн. — Но с него може и да не се съобразяваме. Утре ще ти се обадя в странноприемницата в Барбизон, за да определим час за обяд. За тук. Засечи си времето, като се връщаш, за да не висим тук като паяци. Освен това, ако онзи дебеланко наистина готви толкова добре, колкото се хвали, на Крупи ще му хареса и ще каже на всички, че той го е открил.

— Крупи ли?

— Спокойно. Казах ти, че се познаваме отдавна.

— Няма нужда да знаеш подробности — добави Панов. — За какво ти е да слушаш за Истанбул и Амстердам. Тези двамата са били просто комбина крадци.

— Ние сме пас. Продължавай, Алекс, какво ще правим утре?

— Mo и аз ще вземем такси до вас, а после аз и мъжът ти ще дойдем тук. Ще ти се обадим след обяда.

— А онзи шофьор, който Касет ти изпрати? — запита Хамелеона със студен, изучаващ поглед.

— Това, което ще му платим за тази вечер, е колкото щеше да изкара за един месец с таксито си. Като ни остави в хотела, ще изчезне и повече няма да го видим.

— А ще се види ли с някого другиго?

— Не, ако иска да остане жив и да изпраща пари на роднините си в Алжир. Казах ви, че Касет го е проверил. Бетон е.

— Тогава да се разберем за утре — мрачно каза Борн, отправил поглед към Мари и Морис Панов. — След като тръгнем за Париж, вие оставате в Барбизон и няма да напускате странноприемницата. Разбрахте ли?

— Виж какво, Дейвид — Мари седеше наежена и неподвижна на чамовата пейка, — Алекс и Mo са част от семейството ни, както и децата, така че ще говоря пред тях. Всички ние ти отстъпваме и даже те глезим заради ужасните неща, които си преживял. Но не можеш да ни заповядваш, като че ли сме някакви низши същества в сравнение с царствената ти особа. Това ясно ли ти е?

— Напълно, госпожо. Тогава може би ще се върнеш в Щатите, за да няма нужда да се съобразяваш с царствената ми особа. — Джейсън Борн стана и блъсна стола зад себе си. — Утре ще имаме напрегнат ден и трябва да поспя. Напоследък не ми се събира много сън, а един човек ми беше казал преди време, че почивката е оръжие. Сигурен съм, че е така… Ще отида за две минути до колата. Направи избора си. Сигурен съм, че Алекс може да те изведе от Франция.

— Копеле такова! — прошепна Мари.

— Така да е — отвърна Хамелеона и излезе.

— Отиди при него — бързо възкликна Панов. — Знаеш как се чувства в момента.

— Не мога да се справя с това, Mo!

— Няма нужда да се справяш. Просто бъди с него!

— Той отново се превърна в убиец!

— Никога не би ти направил нещо лошо…

— Разбира се, знам това.

— Тогава бъди онази нишка към Дейвид Уеб. Трябва да има такава нишка, Мари!

— О, Боже! Толкова го обичам — извика тя, скочи и се втурна след мъжа, който беше и в същото време не беше съпругът й.

— Това ли трябваше да я посъветваш, Mo?

— Не знам, Алекс. Просто си мисля, че той не трябва да остава сам с кошмарите си, както и никой от нас. Това не е психиатричен подход, а здрав разум.

Алжирският квартал на Париж се намира между десети и единадесети район. Състои се от три пресечки, където ниските къщи са парижки, но звуците и миризмите са арабски. Дълга черна лимузина с малки позлатени отличителни знаци на англиканската църква на вратите влезе в тази етническа територия и спря пред една триетажна къща. От колата слезе възрастен свещеник и се приближи до вратата. Натисна копчето срещу едно от имената на домофона и на втория етаж се чу звънец.

— Да? — чу се глас.

— Изпращат ме от американското посолство — отвърна посетителят в свещеническо одеяние на неправилен френски, какъвто американците често говорят. — Не мога да оставя колата си, но имам да ви предам нещо спешно.

— Слизам веднага — отвърна алжирският шофьор, вербуван от Чарлс Касет във Вашингтон. След три минути мъжът излезе от къщата и стъпи на късия широк тротоар.

— Защо сте се докарали така? — попита той пратеника, който стоеше до големия автомобил, като закриваше знаците на задната врата.

— Аз съм католически свещеник, сине мой. Нашият военен аташе иска да си поговорите. — Той отвори вратата.

— Готов съм да направя много неща за вашите хора, но не и да се запиша в американската армия — засмя се шофьорът и се наведе, за да надникне в лимузината. — С какво мога да ви бъда полезен, господине?

— Къде заведе нашите хора? — запита някой в сянката на задната седалка. Лицето му не се виждаше.

— Кои хора? — запита алжирецът с внезапна тревога.

— Двамата, които взе от летището преди няколко часа — сакатия и приятеля му.

— Щом сте от посолството и те искат да ви кажат къде са, ще ви се обадят, нали?

— Ти ще ми кажеш! — Трети, с мощно телосложение човек, в шофьорска униформа, се появи зад багажника на колата. Втурна се напред, вдигна дебела, страшна на вид палка и я стовари върху черепа на алжиреца. После натика жертвата си в колата, а старецът, предрешен като свещеник, се качи зад него и затвори вратата. Униформеният шофьор изтича и седна отпред. Лимузината се понесе по улицата.

След час, на безлюдната улица „Удон“, на една пресечка от Плас Пигал, от големия автомобил бе изхвърлено обезобразеното, окървавено тяло на алжиреца. Вътре в колата фигурата в сянката се обърна съм самозвания възрастен свещеник, който му беше лично подчинен.

— Вземи си колата и чакай пред хотела на сакатия. Не заспивай! Ще те сменят сутринта и цял ден ще можеш да си почиваш. Докладвай всяко негово движение и го следвай навсякъде. Не ме разочаровай!

— Никога, господине!

Димитрий Крупкин изглеждаше по-висок и по-пълен, отколкото беше всъщност. Имаше приятно, макар малко месесто лице и аристократична осанка. Дебелите му вежди, добре поддържаната му прошарена коса и брада се съчетаваха по привлекателен начин с живите сини очи и постоянната усмивка. Той приличаше на човек, който се наслаждава на живота и работата си и влага разум и в двете. Той седеше в едно сепаре с лице към задната стена на празния ресторант в Епернон и се взираше в Алекс Конклин, седнал до непредставилия се Борн, който току-що беше заявил, че вече не пие алкохол.

— Това е краят на света — възкликна руснакът. Говореше английски със силен акцент. — Виждате ли какво може да се случи на един добър човек в този разглезен Запад? И всичко заради родителите ти. Трябваше да останат у нас.

— Да не би да искаш да се обзаложиш къде има повече алкохолици — в моята или в твоята страна?

— За такова нещо на пари не се обзалагам — ухили се Крупкин. — Като стана въпрос за пари, скъпи ми противнико, как и къде ще си получа парите, за които се уговорихме снощи по телефона?

— Как и къде искате да ги получите? — запита Джейсън.

— Аха, значи вие сте моят благодетел, господине?

— Да, аз ще ви платя.

— Чакай малко! — прошепна Конклин, с поглед към входа на ресторанта. С ръка на челото се наведе към отворената страна на сепарето, после бързо се отдръпна, докато келнерът настаняваше една двойка на ъгловата маса отляво на вратата.

— Какво има? — попита Борн.

— Не знам… Не съм сигурен.

— Кой влезе, Алекс?

— Точно това се чудя. Познавам го отнякъде, но откъде?

— В сепаре ли седна?

— Не, на маса. В ъгъла зад бара. С жена е.

Крупкин седна на крайчеца на стола и извади от портфейла си огледалце с размерите на кредитна карта. Закри го в шепи и предпазливо нагласи ъгъла.

— Вероятно не пропускаш страниците на светския живот в Париж — изхили се руснакът и отново прибра огледалцето в портфейла си. — Този работи в италианското посолство, а това е жена му. Паоло и Давиния не знам кои си, с някаква благородническа титла, струва ми се. Със сигурност от дипломатическия корпус. Дават доста добри приеми и очевидно тънат в пари.

— Не се движа в тези среди, но съм го виждал някъде и преди.

— Разбира се. Прилича на италианска филмова звезда на средна възраст или на производител на вина, който възхвалява предимствата на класическото вино „Кианти“ в телевизионните реклами.

— Може би имаш право.

— Сигурен съм. — Крупкин се обърна към Борн. — Ще ви напиша името на банката и номера на сметката в Женева. — Руснакът извади писалка и придърпа книжната салфетка. Не успя да ги използва, защото един около тридесетгодишен мъж в плътно прилепнал костюм се приближи бързо към масата.

— Какво има, Сергей? — попита Крупкин.

— Не е за вас, господине. За него е — отвърна помощникът на руснака и посочи с глава Борн.

— Какво има? — повтори въпроса Джейсън.

— Проследили са ви. Отначало не бяхме сигурни — забелязахме само някакъв старец, който често ходеше до тоалетната. На два пъти се измъкна бързо от колата, уж за да се облекчи, а след втория се обади по радиотелефона и надникна през прозореца, за да види името на ресторанта. Това беше само преди минути.

— Откъде знаете, че преследва мен?

— Защото пристигна малко след вас, а ние бяхме тук половин час преди това и обезопасявахме района.

— Обезопасявахте района! — избухна Конклин, като гледаше Крупкин. — Мислех, че тази среща е само между нас!

— Скъпи Алексей, добри ми Алексей, кой може да ме спаси от мен самия! Можеш ли да повярваш, че ще се срещна с теб, без да се погрижа за собствената си безопасност? Не се боя от теб, стари ми приятелю, а от твоите агресори във Вашингтон. Можеш ли да си представиш? Заместник-директорът на ЦРУ води преговори с мен за някакъв човек и се преструва, че мисли, че аз не го познавам. Съвсем аматьорска тактика.

— Върви по дяволите! Нищичко не съм му казвал!

— Е, тогава грешката е моя. Извини ме, Алексей.

— Няма нужда — прекъсна го решително Джейсън. — Старецът е от хората на Чакала…

— Карлос! — възкликна Крупкин. Лицето му пламна, живите му сини очи заискриха от гняв. — Теб ли преследва Чакала, Алексей?

— Не, него — благодетеля ти.

— Мили Боже! Сега всичко си идва на мястото. И така, имам честта да се запозная с ужасния Джейсън Борн. За мен е голямо удоволствие, господине! Имаме една и съща цел, що се касае до Карлос, нали?

— Ако хората ви са добри, ще постигнем тази цел преди да е изтекъл и час. Хайде да се махаме оттук и да се измъкнем през задния вход, кухнята, или някой прозорец или каквото и да е! Открил ме е и се обзалагам, че вече идва, за да ме залови. Само че не знае, че ние знаем това. Тръгваме!

Тримата мъже станаха. Крупкин инструктира помощника си:

— Докарай колата отзад на служебния вход, ако има такъв, но го направи непринудено, Сергей! Никакво бързане, разбра ли?

— Можем да отидем с колата на половин километър надолу по пътя и да завием по поляната, която свършва зад къщата. Така старецът в колата няма да ни види.

— Много добре, Сергей! Подкреплението да остане на място, но да има готовност.

— Разбира се, другарю. — Помощникът забърза към официалния вход.

— Подкрепление? И подкрепление ли имаш? — избухна Алекс.

— Моля те, Алексей, защо шикалкавиш? Това, в края на краищата, си е твоя грешка. Снощи по телефона дори не ми каза, че заговорничиш срещу собствения си заместник.

— Не беше заговор, за Бога!

— Е, да не би да става дума за прекрасно разбирателство между началството и подчинените? Не, Алексей Консоликов, ти знаеше, че можеш, да кажем, да ме използваш, и ти го направи. Не забравяй никога, стари ми, прекрасни противнико, че си руснак.

— Защо не млъкнете и не се махнем оттук!

Те чакаха в бронирания ситроен на Крупкин на края на буренясалото поле, на близо тридесет метра зад колата на стареца. Фасадата на ресторанта се виждаше ясно. Борн се дразнеше, че Конклин и офицерът от КГБ бяха седнали като двама застарели професори и всеки правеше истинска дисекция на стратегията на другия по време на минали разузнавателни операции, и всеки изтъкваше недостатъците на другия. Подкреплението на руснаците беше невзрачен автомобил надолу по пътя в диагонал на ресторанта. Двама въоръжени мъже бяха готови да изскочат от колата, автоматите им — да стрелят.

Изведнъж едно комби се приближи до входа на ресторанта. Отвътре излязоха три засмени двойки, закачливо се прегърнаха и весело тръгнаха към входа. Останалият в колата приятел я откара до паркинга.

— Спри ги! — каза Джейсън. — Могат да ги убият!

— Да, могат, господин Борн, но ако ги спрем, ще изтървем Чакала.

Джейсън се взря в руснака. Не можеше да каже нито дума. Гняв и объркване се бореха в съзнанието му. Понечи да протестира, но думите не му идваха. А после стана твърде късно за думи. Тъмнокафяво микробусче летеше към тях по пътя от Париж и Борн проговори.

— Това е същото от булевард „Льофевр“ — онова, което се измъкна.

— Откъде? — запита Конклин.

— Преди няколко дни на „Льофевр“ се взриви камион или автомобил. Това ли имате предвид?

— Беше клопка. За мен… Най-напред микробус, после лимузина и двойник на Карлос. Това е втората кола. Тя излетя от една тъмна странична улица и се опита да ни отреже пътя с масирана стрелба.

— Нас? — Алекс наблюдаваше Джейсън. Видя неприкритата ярост в очите на Хамелеона, стиснатите му устни, силните пръсти, които бавно се свиваха и разпускаха.

— Бернардин и аз — отвърна шепнешком Борн, после внезапно повиши глас. — Искам оръжие — извика той. — Този пистолет в джоба ми изобщо не върши работа!

Шофьор беше здравенякът Сергей — помощникът на Крупкин. Той измъкна един руски автомат АК-47 и го подаде през рамо на Джейсън, който моментално го сграбчи.

Тъмнокафявата лимузина излетя от безлюдния път и гумите й изскърцаха, когато закова пред избелелия навес. Двама мъже изскочиха като добре обучени командоси през страничната врата. На лицата им бяха нахлузени чорапи, в ръцете си стискаха автомати. Втурнаха се към входа и застанаха от двете страни на вратата. От колата се показа още един мъж — оплешивяващ, облечен в черни свещенически одежди. Направи знак с автомата си и двете групи нападатели се прилепиха до вратите и хванаха дебелите кръгли бронзови дръжки. Шофьорът на лимузината не изгаси мотора и остана на място.

— Тръгвай! — изкрещя Борн. — Той е! Карлос!

— Не! — изрева Крупкин. — Чакай! Този път капанът е наш и трябва да го хванем — но вътре!

— За Бога! Та там има хора! — възрази Джейсън.

— Всяка война взима жертви, господин Борн, а това е война. Ваша и моя. Вашата е далеч по-лична, отколкото моята.

Изведнъж Чакала нададе оглушителен зов за отмъщение, терористите блъснаха вратите и влетяха в ресторанта, автоматите им бълваха огън.

— Сега! — извика Сергей и натисна газта до край. Ситроенът излетя на пътя и се понесе към микробуса, но страхотна експлозия ги забави за частица от секундата — невзрачната сива кола отдясно, в която седеше старецът, хвръкна във въздуха и вълната запрати ситроена наляво в старовремската ограда, отделяща паркинга от странноприемницата. В същия миг тъмнокафявият микробус на Чакала, вместо да потегли напред, се люшна назад и рязко спря. Шофьорът изскочи и се скри зад него — беше мернал руската охрана. Двамата руснаци се втурнаха към ресторанта, но шофьорът на Чакала покоси единия с автомата си и продължи да стреля по гумите и прозорците на руския автомобил. Другият руснак се хвърли на тревата и безпомощно го гледаше.

— Излизайте! — изкрещя Сергей и смъкна Борн от седалката върху парчетата от оградата. Зашеметеният му шеф и Алекс Конклин изпълзяха зад него.

— Тръгвайте! — извика Джейсън и скочи. — Онзи мръсник възпламени колата от разстояние.

— Тръгвам пръв! — заяви руснакът.

— Защо?

— Честно казано, съм по-млад и по-силен…

— Я млъквай! — Борн се втурна напред. Бягаше на зигзаг, за да привлече огъня към себе си. Когато шофьорът на Карлос започна да стреля по него, той се хвърли на земята и незабелязано вдигна оръжието си в тревата. Знаеше, че човекът на Чакала е убеден в точността на стрелбата си. Шофьорът надникна иззад микробуса и Джейсън натисна спусъка.

Вторият руснак чу предсмъртния вик на шофьора, изправи се и хукна отново към входа на ресторанта. Отвътре се чу откъслечна стрелба — откоси, последвани от ужасни писъци, после пак изстрели. В доскоро тихата селска странноприемница се разиграваше истински потресаващ и кървав кошмар. Борн се изправи и се устреми напред. До него тичаше Сергей. Настигнаха останалия жив руснак. По знак от Джейсън руснаците дръпнаха вратите и всички едновременно нахлуха вътре.

Следващите шестдесет секунди напомняха ужасяващите картини на пълния с пищящи нещастници ад на Мунк. Един келнер и двама от мъжете от трите двойки бяха мъртви — келнерът и единият мъж лежаха на пода с разбити черепи, това, което беше останало от лицата им, беше потънало в кръв. Третият се беше проснал върху пейката с изцъклени очи, по дрехите му, които бяха на решето от куршумите, струеше кръв. Жените бяха изпаднали в шок — ту стенеха, ту пищяха и се опитваха да изпълзят над чамовите прегради на сепарето. Добре облеченото семейство от италианското посолство беше изчезнало.

Внезапно Сергей се втурна напред, натиснал спусъка на автомата — бе забелязал в дъното на залата една фигура, която Борн не бе видял. Убиецът с чорап на лицето изскочи от сянката и вдигна автомата, но не успя да стреля — откосът на руснака го повали… Още един! Някаква фигура се метна зад ниския бар. Чакала? Джейсън приклекна и се извъртя към диагоналната стена, погледът му обходи всяка ниша около полиците за бутилки. Прилепи се към долната част на бара, а вторият руснак, оценил ситуацията, притича до изпадналите в истерия жени, като движеше дулото на пистолета си във всички посоки и се опитваше да ги предпази. Маскираният стреля иззад бара, вдигнал оръжието си над дървения плот. Борн скочи и сграбчи горещата цев с лявата си ръка, а с дясната стреля, без да се цели, направо в изкривеното лице под копринената маска. Не беше Карлос! Къде беше Чакала?

— Там! — извика Сергей, като че ли бе прочел яростния въпрос на Джейсън.

— Къде?

— Зад онези врати!

Беше кухнята на ресторанта. Двамата се промъкнаха до двукрилата летяща врата. Борн кимна — знак да нахлуят вътре, но те не можаха дори да помръднат. В този миг в кухнята се взриви граната, парчета метал и стъкло се врязаха във вратата. Димът се стелеше на талази и нахлуваше в залата. Куршумите пронизваха тънките летвички на летящата врата.

Тишина.

Колебание.

Тишина.

Това продължи твърде дълго за разгневения, възбуден Хамелеон. Той вдигна автомата, сложи пръст на спусъка, отвори с ритник вратата и се хвърли на пода.

Тишина.

Още една сцена от ада. Част от външната стена бе отнесена. Дебелият собственик и готвачът му, все още с шапка на главата, лежаха мъртви пред кухненските шкафове, оплискани с кръв.

Борн се изправи, краката му трепереха, нервите му бяха опънати до краен предел. Беше на крачка от истерията. Огледа се като в транс, застанал сред дима и отломките. Очите му се спряха на голям, някак зловещ къс кафява амбалажна хартия, закована на стената с тежък сатър. Приближи се, дръпна рязко сатъра и прочете думите, написани с черни печатни букви.

„Дърветата на Таненбаум ще изгорят, а за подпалки ще използвам децата ти. Спокойни сънища, Джейсън Борн.“

Огледалните стени на живота му се разбиха на хиляди късчета. Оставаше му само едно — да крещи от безсилие.

31

— Престани, Дейвид!

— Божичко, Алексей, полудял е! Сергей, хвани го, дръж го!

— Сергей, помогни! Сложи го на земята, за да мога да му говоря. Трябва веднага да се махаме оттук!

Двамата руски сътрудници едва успяха да притиснат крещящия Борн на тревата. Малко преди това той бе изскочил от зеещата дупка в стената и се беше хвърлил през високата трева, като напразно се опитваше да открие Чакала и стреляше непрекъснато, докато накрая пълнителят му се изпразни. Сергей и останалият жив от охраната се втурнаха след него, изтръгнаха автомата от ръката на изпадналия в истерия мъж и го поведоха обратно към полуразрушената странноприемница, където ги чакаха Алекс и Крупкин. Петимата закрачиха бързо към предния вход на ресторанта, като едва мъкнеха задъхания и облян в пот Борн. Там истерията отново обзе Хамелеона.

Микробусът на Чакала беше изчезнал. Карлос беше избягал, а Джейсън беше полудял.

— Дръжте го! — изрева Крупкин и коленичи до Борн, докато двамата му помощници го притискаха до земята. Офицерът от КГБ стисна с два пръста лицето на американеца и насила го извъртя към себе си.

— Няма да повтарям, господин Борн, но ако не ме разберете, можете да си останете тук сам и да понесете всички последствия! Ние обаче трябва да се махнем. Ако се овладеете, за по-малко от час ще се свържем от Париж с когото трябва от вашето правителство. Предупредих ви и ви уверявам, че вашите хора са в състояние да защитят семейството ви, за което ми разказа Алексей. Но вие самият също трябва да ни съдействате. Или се овладейте, господин Борн, или вървете по дяволите! Какво избирате?

Като се мъчеше да се изтръгне от коленете, притискащи го към земята, Хамелеона издиша дълбоко, като че ли изпускаше сетния си дъх. Очите му се избистриха.

— Разкарайте тия копелета! — каза той.

— Едно от тези копелета ти спаси живота — каза Конклин.

— А пък аз спасих живота на другото. Квит сме.

Бронираният ситроен се носеше по селския път към магистралата за Париж. По портативния телефон, който беше подсигурен срещу подслушване, Конклин нареди една група да отиде веднага в Епернон и да премахне каквито и да било следи от автомобила на руското подкрепление. Трупът на убития беше положен внимателно в багажника на ситроена и официалният коментар на руснаците, ако им го поискаха, щеше да бъде необвързващ: младшите служители в посолството отишли да обядват извън града, когато кръвопролитието започнало. Няколко убийци били маскирани с чорапи на главите, а дипломатите не видели останалите, защото се измъкнали през задния вход и хукнали да спасяват живота си. Когато всичко свършило, те се върнали отново в ресторанта, покрили жертвите, опитали се да успокоят изпадналите в истерия жени и единствения останал жив мъж. Обадили се на началниците си да докладват ужасния инцидент. Било им заповядано да уведомят местната полиция и да се върнат незабавно в посолството. Съветските интереси не могат да бъдат застрашени от случайното присъствие на сцената на престъплението, извършено от французи.

— Това звучи толкова руско! — отбеляза Крупкин.

— А другите дали ще повярват? — зачуди се Алекс.

— Няма значение — отвърна руснакът. — Всичко в Епернон крещи, че това е отмъщение на Чакала — разкъсаният старец, двама терористи в маски — Сюрте, френската служба за сигурност, познава тези белези. Ако сме били замесени, били сме на правата страна, така че няма да разследват нашето присъствие.

Борн седеше безмълвно до прозореца, Крупкин — до него, а Конклин — на седалката пред руснака. Джейсън наруши гневното хи мълчание, откъсна поглед от прелитащия зад прозореца пейзаж и удари с юмрук по страничната облегалка.

— Божичко, децата! — извика той. — Как е могъл онзи негодник да узнае за имението Таненбаум?

— Извинете ме, господин Борн — внимателно се намеси Крупкин. — По-лесно е за мен да го кажа, отколкото за вас — да го приемете, но много скоро ще се свържете с Вашингтон. Знам нещичко за начините, по които Управлението се грижи за сигурността на хората си, и трябва да ви кажа, че са невероятно ефективни.

— Явно, че не са толкова безпогрешни, щом като Карлос е успял да проникне толкова дълбоко.

— Ами ако не е така? Той може да има друг източник.

— Няма.

— Човек никога не знае, господине.

Носеха се по улиците на Париж под ослепителното следобедно слънце, което караше пешеходците да се обливат в пот и да изнемогват от жега. Най-накрая стигнаха до съветското посолство на булевард „Дан“ и преминаха бързо през вратите. Охраната им махна да продължат, разпознала веднага сивия ситроен на Крупкин. Колата зави по павирания двор и спря пред внушителното мраморно стълбище и красиво украсена арка, които оформяха входа.

— Остани на разположение, Сергей — нареди офицерът от КГБ. — Ако Сюрте се обади, ще пратя теб. — В следващия момент Крупкин се обърна към младежа на предната седалка до Сергей. — Не се обиждай, млади човече, но през всичките тези години моят стар приятел и шофьор стана безкрайно изобретателен в такива ситуации, а за вас също има работа. Изпратете за кремация тялото на загиналия ни верен другар. Отделът за вътрешни операции ще ви обясни какви документи трябва да се попълнят. — Димитрий Крупкин кимна на Борн и Алекс Конклин да слязат.

След като излезе от колата, Димитрий обясни на войника от охраната, че не намира за необходимо гостите му да преминат през детектора за метални предмети, през който минаваха всички посетители на съветското посолство.

— Представяте ли си какъв шум ще се вдигне? — прошепна той на английски на гостите си. — Двама въоръжени американци от кръвожадното ЦРУ, които се скитат из тази крепост на пролетариата? Мили Боже, чувствам сибирски студ в слабините си.

Преминаха през богато украсеното фоайе в стил деветнайсети век и влязоха в типичен френски асансьор с метална решетка. Спряха на третия етаж. Отвориха решетката и Крупкин ги поведе по широк коридор.

— Ще използваме една зала за служебни заседания — каза той. — Вие сте единствените американци, които някога ще я видят, защото е едно от малкото места без подслушвателна апаратура.

— Не би искал да повториш това пред някой детектор на лъжата, нали? — изкикоти се Конклин.

— И аз, и ти, Алексей, много отдавна сме се научили да надхитряме тези идиотски машинарии. Но дори и да не беше така, в този случай охотно бих казал същото, защото е истина.

Честно казано, правя го, за да се предпазим от самите себе си. Влезте.

Заседателната зала беше с размерите на столова с дълга, тежка маса, тъмни, семпли мебели, масивни и удобни столове. Стените бяха облицовани с тъмнокафява ламперия, неизменният портрет на Ленин висеше точно над стола начело на масата. До него имаше ниска масичка за телефонната уредба.

— Знам, че сте разтревожени, затова ще ви поискам една международна линия — приближи се Крупкин до радиоуредбата. Вдигна слушалката, натисна някакво копче и бързо нареди нещо на руски. После се обърна към американците.

— Можете да ползвате линия двадесет и шест, на втория ред, последния бутон отдясно.

— Благодаря — кимна Конклин, извади от джоба си къс хартия и го подаде на офицера от КГБ. — Моля те, направи ми още една услуга, Крупи. Това е телефонен номер в Париж. Беше ни казано, че е директна връзка с Чакала, но не съвпада с онзи, който Борн получи и на който наистина се обажда Чакала. Не знаем на кого е, но със сигурност е свързан с Карлос.

— А вие не искате да се обадите, за да не разкриете, че имате този номер, а нямате никаква парола… Разбирам. Излишно е да ги поставяме нащрек. Ще се погрижа за това. — Крупкин погледна Джейсън и лицето му изразяваше разбиране като към по-млад колега.

— Нека сърцето ви бъде и добро, и твърдо, господин Борн, и нека никога не познае грижата, както казват роялистите. Въпреки опасенията ви, имам неизчерпаема вяра в способностите на Лангли. Те нанесоха повече вреда на много от важните ми операции, отколкото бих искал да призная.

— Сигурен съм, че и вие не сте им останали длъжни — нетърпеливо каза Джейсън и погледна телефонната уредба.

— Точно това ме крепи.

— Благодаря ти, Крупи — каза Алекс. — Ако се съди по думите ти, ти си просто един чудесен стар противник.

— И пак ще кажа — позор за родителите ти! Помисли си само, ако бяха останали в Майчица Русия! Досега двамата щяхме да управляваме Комитета.

— И двамата да имаме по една къща на езерото?

— Луд ли си, Алексей? Та ние щяхме да притежаваме цялото Женевско езеро! — Крупкин се извърна, тръгна към вратата и излезе с тих смях.

— Игрички ли си играете? — запита Борн.

— Донякъде — съгласи се Алекс, — но не и когато откраднатата информация води до човешки загуби — по случайност и от двете страни. В такъв момент заговарят оръжията и край на игрите.

— Свържи се с Лангли — рязко каза Джейсън и кимна към телефона. — Холанд ни дължи обяснение.

— Връзката с Лангли няма да помогне…

— Какво?

— Много е рано. В Щатите е едва седем, но не се тревожи, мога да направя обход — Конклин отново бръкна в джоба си и измъкна малък бележник.

— Обход ли? — възкликна Борн. — Какви са тези пароли? Вече откачам, Алекс, децата ми са там!

— Спокойно, това значи, че имам домашен телефон, който не е обявен. — Конклин седна и вдигна слушалката. Набра номера.

— Обход — Господи, каква дума! Вие от старата кодова школа не можете ли да говорите английски? Обход!

— Извинявай, професоре, просто навик… Питър? Обажда се Алекс. Отвори очи и се събуди, моряко! Има усложнения.

— Какво ти събуждане — отвърна гласът от Феърфакс, Вирджиния. — Току-що се връщам от седемкилометров крос.

— Вие със здравите крака си мислите, че сте най-умните.

— За бога, Алекс, извини ме… Не исках да…

— Разбира се, че не, Холанд, но ние имаме проблем.

— Което значи, че поне си се свързал с Борн.

— Той стои до мен и ти се обаждаме от съветското посолство в Париж.

— Какво? Майната му!

— Да, на Касет…

— Забравих… А жена му?

— Mo Панов е с нея. Добрият доктор се грижи за медицинската част, за което съм му благодарен.

— И аз. Нещо друго?

— Нещо, което няма да ти хареса, но ще ти го кажа високо и ясно.

— За какво говориш?

— Чакала знае за имението Таненбаум.

— Ти си луд! — изкрещя директорът на ЦРУ толкова високо, че нещо изтрещя по презокеанската линия. — Никой не знае! Само Чарли Касет и аз. Изработили сме им история с фалшиви имена и биографии от Централна Америка, които до такава степен нямат нищо общо с Париж, че никой не може да направи връзка. Освен това, в заповедите никъде не се споменава за Таненбаум. Извинявай, Алекс, но всичко беше толкова секретно, че не можехме да оставим никой друг да се заеме с това!

— Фактите са си факти, Питър. Приятелят ми получи бележка, че дърветата на Таненбаум ще изгорят, а с тях и децата.

— Онова ненормално копеле! — изрева Холанд. — Не затваряй! — заповяда той. — Ще се обадя на Сен Жак и на супер-секретната служба да ги махне оттам още тази сутрин. Не затваряй! — Конклин погледна Борн. Слушалката беше между тях, така че и двамата чуваха какво се говори.

— Ако нещо е изтекло, а несъмнено е станало така, то не е от Лангли — изрече Алекс.

— Оттам е. Не се е подсигурил достатъчно.

— Какво е трябвало да направи?

— Боже мили, нали вие сте специалистите! Става дума за хеликоптера, който ги взе, за екипажа, хората, които са разрешили на американски самолет да навлезе в територия на Великобритания. Господи! Карлос е купил онзи загубен губернатор на Монсера и главния му шеф по наркотиците. Какво ще го спре да обсеби и връзките между нашите военни и Плимут?

— Но ти го чу! — настоя Конклин. — Имената са фалшиви, биографиите — свързани с Централна Америка и освен това никой от екипажите на самолетите, които са сменяли, не е знаел за имението Таненбаум. Никой! Тук има някаква празнина.

— Пак ли кодови думи?

— Никакъв код не е. Празнина е незапълнено място.

— Алекс? — прозвуча отново гневният глас на Питър Холанд.

— Да, Питър?

— Местим ги оттам и дори и на теб няма да кажа къде. Сен Жак се вкисна, защото госпожа Купър и децата се били вече настанили, но му казах, че разполага само с час.

— Искам да поговоря с Джони — вмъкна Борн, като се наведе и повиши глас, за да го чуят.

— Приятно ми е да се запознаем, макар и само по телефона — отвърна Холанд.

— Благодаря ви за всичко, което правите за нас — бързо и искрено изрече Джейсън. — Наистина!

— Услуга за услуга, Борн. Тръгнахте да преследвате Чакала, а от някаква стара отвратителна шапка, за която никой не е и подозирал, изскочи голям гаден заек.

— Какво имате предвид?

— Една нова „Медуза“.

— Как вървят нещата? — прекъсна го Конклин.

— Проследяваме в двете посоки връзките между сицилианците и редица европейски банки. Смърди, където и да го пипнеш, но в онази влиятелна адвокатска фирма в Ню Йорк сега сме наблъскали повече жици, отколкото в някоя ракета на НАСА. Стесняваме кръга.

— Наслука! — пожела Джейсън. — Можеш ли да ми дадеш номера в Таненбаум, за да се обадя на Джон Сен Жак?

Холанд му го даде. Алекс го записа и затвори телефона.

— Телефонът е на твое разположение — каза Конклин, надигна се тромаво от стола до уредбата и се премести на края на масата.

Борн седна и се втренчи в множеството копчета пред себе си. Вдигна слушалката и набра една по една цифрите на номера, който Алекс беше записал в бележника си.

Размениха набързо поздрави. Джейсън задаваше въпросите си рязко, с властен глас.

— На кого каза за имението Таненбаум?

— Чакай, Дейвид — наежи се Сен Жак. — Какво имаш предвид?

— Точно това. Докато летяхте от Транкуилити до Вашингтон, на кого издрънка за Таненбаум?

— След като Холанд ми каза за него ли?

— Мили Боже, нали преди това не беше чувал за него!

— Не бях, уважаеми Шерлок Холмс.

— Тогава кой беше?

— Ти, уважаеми зетко.

— Какво?

— Добре ме чу. Всичко се развиваше с такава скорост, че сигурно съм забравил името на Таненбаум в момента, в който съм го чул, и ако е трябвало да си го спомня, със сигурност не е било с намерение да му правя реклама.

— Сигурно си го сторил! Има изтичане на информация, и то не от Лангли.

— Не и от мен! Виж какво, академико, може и да нямам титла, но не съм идиот! В другата стая са племенникът ми и племенницата ми и аз наистина искам да ги видя пораснали… Заради изтичането на информация ли се местим?

— Да.

— Каква е опасността?

— Огромна. Чакала.

— Господи! — избухна Сен Жак. — Само да ми се мерне това копеле, тежко му!

— По-полека, канадецо — каза Джейсън с омекнал глас. Гневът му се беше стопил, мъчеше се да разбере какво е станало. — Вярвам ти. Всъщност ти само ми описа мястото, а доколкото си спомням, аз ти казах кое е.

— Точно така. Спомням си добре, защото когато Причард ми каза, че ме търсиш, аз разговарях по другия телефон с Хенри Сайкс в Монсера. Помниш ли Хенри, помощникът на Губернатора?

— Разбира се.

— Молех го да наглежда Транкуилити, защото трябва да замина за няколко дни. Естествено, това му беше известно, защото той трябваше да разреши идването на американския хеликоптер. Много ясно си спомням, че ме попита къде отивам и аз казах — във Вашингтон. Никога не ми е идвало наум да му кажа за Таненбаум, а и Сайкс не настоя — сигурно му е станало ясно, че е нещо във връзка с онези ужасни неща, които се случиха. Струва ми се, че е професионалист в това отношение. — Сен Жак замълча, но преди Борн да може да каже нещо, той изохка: — О, Боже!

— Причард — допълни Джейсън. — Подслушвал е.

— Защо? Защо го е направил?

— Забравяш, че Карлос купи твоя губернатор и служителя по наркотиците. Сигурно са му стрували много, много пари. А на Причард вероятно е платил значително по-малко.

— Грешиш, Дейвид. Причард може да е и заблуден, и надут глупак, но не би се обърнал против мен за пари. Не те, а доброто име е от голямо значение на островите. И като изключим случаите, когато ме изкарва от търпение, му поддържам самочувствието в това отношение. Освен това му плащам добре за това, което върши, а той е изключително добър служител.

— Няма кой друг да е, зетко.

— Има само един начин да разберем. Сега съм тук, а не там и нямам намерение да заминавам.

— Какво си намислил?

— Да използвам Хенри Сайкс. Имаш ли нещо против?

— Не.

— Как е Мари?

— Как може да е при сегашните обстоятелства… Освен това, Джони, не искам тя да знае нито дума за всичко това, ясно ли е? Когато ти се обади, а тя сигурно ще го стори, просто й кажи, че всичко е наред и изобщо не споменавай за хода на Карлос.

— Разбирам.

— Всичко е наред, нали? Как са децата? Джейми как приема всичко?

— Може и да не ти хареса, но той се забавлява отлично, а госпожа Купър не ми дава дори да се доближа до Алисън.

— Не мога да кажа, че не ми харесва.

— Благодаря ти. А ти? Нещо ново?

— Пак ще ти се обадя — каза Борн и затвори телефона. — Всичко това е безсмислено, а това не е типично за Карлос — обърна се той към Конклин. — При него всяко нещо има смисъл. Оставя ми предупреждение, което ме побърква от страх, но няма начин да изпълни заплахата си. Какво ще кажеш за това?

— Искал е да те подлуди — отвърна Конклин. — Чакала няма начин да превземе толкова укрепена къща като Таненбаум. Посланието е целяло да те паникьоса — и успя. Иска да те накара да действаш прибързано и да започнеш да правиш грешки. Иска той да дърпа конците.

— Още една причина да изпратя Мари в Щатите, колкото е възможно по-скоро. Трябва да се върне! Искам я в непристъпна крепост, а не да обядва на открито в Барбизон.

— Днес съм по-склонен да се съглася с това, отколкото бях вчера. — Алекс млъкна. — Бе чул вратата да се отваря. Крупкин влезе. Носеше няколко компютърни разпечатки.

— Номерът, който ми дадохте, е прекъснат — каза той с леко недоверие.

— На кого е бил? — попита Джейсън.

— Това няма да ви хареса, както и на мен и бих ви излъгал, ако можех да измисля някаква правдоподобна история. Но не мога и не бива да постъпя така… Преди пет дни телефонът е бил прехвърлен от някаква очевидно несъществуваща организация на името на Уеб, Дейвид Уеб.

Конклин и Борн се втренчиха безмълвно в съветския офицер от разузнаването, но мълчанието беше заредено с електричество.

— Защо си сигурен, че информацията няма да ни хареса? — попита тихо Алекс.

— Добри ми стари противнико — заговори Крупкин също така тихо, — когато господин Борн изскочи от онзи ресторант на ужасите, стиснал кафявата хартия в ръка, той беше изпаднал в истерия. Когато се мъчеше да го успокоиш и да го накараш да се овладее, ти го нарече Дейвид… Чух име, което, искрено казано, не бих искал да знам.

— Забрави го!

— Ще направя всичко възможно, но има начини.

— Нямах предвид това — прекъсна го Джейсън. — Трябва да свикна с факта, че вие знаете за това. Ще се оправя. Къде е бил инсталиран този телефон, какъв е адресът?

— Според компютъра — в дом, принадлежащ на някаква организация, наречена „Благотворителки — Сестри на Магдалена“. Очевидно и тя е фиктивна.

— Съвсем не — поправи го Борн. — Тя съществува и сестрите съществуват. Всичко — до крайчеца на качулките им — е напълно законно. Освен това е или е била използвана като пощенска кутия.

— Приказно! — каза замислено Крупкин. — Много от превъплъщенията на Чакала са свързани с църквата. Великолепен, макар и често използван начин на действие. Говори се, че някога се е подготвял да стане свещеник.

— После църквата ви изпревари. Изхвърли го преди вас.

— Никога не подценявам Ватикана — засмя се Димитрий. — Най-накрая се оказа, че нашият безумен Йосиф Сталин не си е давал ясна сметка за приоритетите, след като е попитал колко батальона има Папата. Негово Светейшество не се нуждае от батальони. Той постига повече, отколкото Сталин някога е постигнал с всичките си чистки. Властта принадлежи на онзи, който внуши най-голям страх, не е ли така, Алексей? Всички принцове на този свят ползват страха по най-резултатен начин. В последна сметка всичко се върти около смъртта — страха от нея, преди или след. Кога ли всички ние ще пораснем и ще ги пратим по дяволите?

— Смърт — прошепна Джейсън. — Смърт на улица „Риволи“, в „Морис“. Сестрите на Магдалена… Божичко, съвсем бях забравил! Доминик Лавие! Тя беше в хотел „Морис“ — може би още е там. Беше ми казала, че ще работи с мен!

— Защо? — рязко попита Крупкин.

— Защото Карлос е убил сестра й, а тя е трябвало или да тръгне с него, или също да умре. — Борн се извърна към телефонната уредба. — Трябва ми телефона на „Морис“…

— Четири, две, шест, нула, три, осем, шест, нула — издиктува Крупкин, а Джейсън грабна един молив и записа цифрите в бележника на Алекс. — Чудесно място — някога е било известно като „Хотела на кралете“. Там най-много ми харесва скарата.

Борн набра номера и вдигна ръка, за да запазят тишина. Помоли да го свържат с мадам Бриел — името, на което се бяха спрели. Когато телефонистката отговори: „Един момент“ той кимна с облекчение към Алекс и Димитрий Крупкин. Госпожа Лавие вдигна слушалката.

— Да.

— Аз съм, мадам — каза Джейсън. Френският му беше със съвсем лек английски акцент. Хамелеона беше в стихията си.

— Икономът ви предположи, че ще ви намерим тук. Роклята ви е готова. Молим да ни извините за закъснението.

— Беше поръчана за вчера до обяд, глупак такъв! Исках да я облека снощи в Гран Вефур! Направо ме провалихте!

— — Хиляди извинения! Можем да ви я изпратим в хотела веднага.

— Говорите глупости! Сигурна съм, че икономката ми ви е казала, че съм тук само за два дни. Занесете я в апартамента ми на улица „Монтен“ и то до четири часа, защото в противен случай ще си получите парите след шест месеца!

Госпожата трясна слушалката.

На челото на Борн бяха избили капки пот.

— Вече съм отвикнал — каза той, като си поемаше дълбоко дъх. — Тя има апартамент на улица „Монтен“ и ще бъде там след четири часа.

— Коя, по дяволите, е тази Доминик? — почти изкрещя обърканият Конклин.

— Доминик Лавие — отвърна Крупкин. — Само че тя използва името на покойната си сестра — Жаклин. Представя се за сестра си от години.

— И това ли знаете? — извика слисаният Джейсън.

— Да, но не ни беше от полза. Хитростта можеше да се разгадае — външна прилика, няколкомесечно отсъствие, тук-таме козметична операция, добро организиране на нещата — нещо нормално в ненормалния свят на висшата мода. Кой на кого обръща внимание в тези повърхностни среди? Наблюдаваме я, но никога не ни е завела до Чакала. Липсва й директна връзка с него. Всичко, което му докладва, се филтрира; при всяко предаване на щафетата има каменна стена. Така действа Чакала.

— Не винаги — възрази Борн. — Един човек на име Сантос с кафене в Аржантьой — „Сърцето на войника“ се казваше — имаше връзка и ми я каза. Беше много специална.

— Беше? — вдигна вежди Крупкин. — Имаше? В минало време ли говорите?

— Мъртъв е.

— А кафенето в Аржантьой още ли процъфтява?

— Затворено е — призна Джейсън. Не звучеше като поражение.

— И връзката се прекъсна, нали?

— Да, но вярвам на думите му, защото го убиха заради това, което ми каза. Той се опитваше да се измъкне, също като тази Лавие, само че неговата връзка води обратно към началото. Към Куба, където Карлос някога спасил от екзекуция един подобен на себе си саможивец. Знаел е, че може да използва този човек, този внушителен великан, който можел да действа в света на човешките отрепки и да му бъде пръв помощник. Сантос наистина имаше директна връзка. Доказа го с това, че ми даде още някакъв номер, на който Чакала се обади. Много малко хора могат да сторят това.

— Приказно — каза Крупкин, като не сваляше очи от Борн. — Но както би попитал моят чудесен стар противник Алексей, който ви гледа със същото любопитство като мен, за какво намеквате, господин Борн? Думите ви са неясни, но вашите скрити обвинения излъчват заплаха.

— И то за вас, не за нас.

— Моля?

— Сантос ми каза, че само четирима души имат директна връзка с Чакала. Един от тях е на площад „Дзержински“. „На много високо място в Комитета“ — бяха думите на Сантос и, повярвайте ми, мнението му за вашия началник не беше добро.

Димитрий Крупкин имаше вид като че ли някой член на Политбюро го бе зашлевил насред Червения площад по време на първомайска манифестация. Пребледня като платно, очите му се изцъклиха.

— Какво друго ви каза Сантос? Трябва да знам!

— Само това, че Карлос има нещо общо с Москва, че има връзки с хора на високи постове. Беше му станало идея-фикс… Ако можете да откриете кой е човекът на площад „Дзержински“, ще направите огромен скок в кариерата си… Междувременно имаме само Доминик Лавие…

— По дяволите! — изрева Крупкин, прекъсвайки Джейсън.

— Това е лудост, макар и съвършено логична! Вие отговорихте на няколко въпроса, които изгаряха от толкова време съзнанието ми, господин Борн. Толкова пъти съм се доближавал близко, много близко… и — нищо! Е, господа, нека ви кажа, че игрите на дявола не са само за тези, които са затворени в ада. И други могат да ги играят. Божичко! Бил съм търкалян като топче ту от един, ту от друг човек. И всеки път съм бил все по-голям глупак! Не се обаждайте повече от този телефон!

Беше три и половина следобед московско време. Възрастен мъж в униформа на съветски офицер от армията вървеше бързо, колкото годините му позволяваха, по коридора на петия етаж на централата на КГБ на площад „Дзержински“. Денят беше горещ, а климатичната инсталация работеше както винаги едва-едва, затова генерал Григорий Родченко разкопча яката си — малка привилегия, която рангът му разрешаваше. Това не спря струйката пот, която се стичаше към врата по дълбоко набразденото му лице, но това, че шията му не бе пристегната от ивицата плат с червен кант, все пак малко го облекчаваше.

Стигна до асансьорите, натисна копчето и зачака с ключ в ръката. Вратата на дясната кабина се отвори и той с радост видя, че е празна. Това улесняваше нещата. Иначе трябваше, колкото и да му беше неудобно, да заповяда всички да излязат. Влезе, пъхна ключа в отвора над вратата и освобождаващият механизъм заработи мигновено. Асансьорът се стрелна надолу към най-ниските подземни етажи на сградата.

Вратата се отвори и генералът излезе. Дълбоката тишина го обгърна от всички страни. „След няколко минути няма вече да е така тихо“ — мина му през ум. Продължи по левия коридор и спря пред масивна стоманена врата, над която имаше метална табелка с надпис: ВХОД САМО ЗА УПЪЛНОМОЩЕНИ ЛИЦА.

„Ама че глупаво предупреждение“ — помисли си генералът, извади тънка пластинка и я пъхна бавно и внимателно в процепа отдясно. Без тази карта, а дори и с нея, ако се пъхнеше твърде бързо, вратата нямаше да се отвори. Чу се двойно прещракване и Родченко махна картата. Тежката гладка врата се завъртя назад и телевизионната камера засне влизането му.

Шумът, който идваше от десетките осветени кабинки в огромното, тъмно и с нисък таван помещение, подсказваше, че там кипи усилена работа. Комплексът беше с размерите на дворцова бална зала, но нямаше и следа от никаква украса. Виждаха се само хиляди устройства и апарати в черно и сиво, и няколкостотин души в снежнобели работни комбинезони, в кабинки с бели стени. Слава Богу, тук въздухът беше хладен, почти студен. Изискваше го апаратурата — това беше комуникационният център на КГБ. Тук през цялото денонощие пристигаше информация от всички кътчета на света.

Старият воин закрачи тежко по познатия път до най-крайната пътечка вдясно, после зави към последната кабинка в самия край на огромната зала. Вървя дълго и дишането му се учести, краката му се умориха. Генералът влезе в малкото помещение и кимна на оператора. Той го погледна и свали слушалките. На белия плот пред него имаше огромно електронно табло с безброй лостчета, избирателни дискове и клавиатура. Родченко се отпусна на стоманения стол до оператора и заговори, като едва си поемаше дъх.

— Имаш известие от Париж, така ли?

— Имам нещо, засягащо полковник Крупкин, генерале. В съответствие с вашите заповеди да следим телефонните разговори на полковника, включително и по международните линии, преди няколко минути получих една лента от Париж, която смятам, че трябва да прослушате.

— Ти, както винаги, си най-изпълнителен, за което съм ти много благодарен. Сигурен съм, че полковник Крупкин ще ни изпрати цялата информация, както обичайно, но нали знаеш колко е претрупан с работа.

— Не е необходимо да ми обяснявате, генерале. Разговорите, които ще чуете, са записани преди половин час. Заповядайте слушалките.

Родченко ги сложи и кимна на оператора. Той постави пред него бележник и остри моливи. После натисна един клавиш на таблото и седна срещу третия директор на Комитета, който, приведен напред, се беше вече заслушал. По едно време генералът започна да си води бележки, а само минути по-късно моливът му летеше по листа, записвайки всяка дума. Лентата свършваше и Родченко махна слушалките. Отправи суров поглед към оператора. Тесните му славянски очи бяха неумолими, бръчките по лицето му изглеждаха още по-дълбоки.

— Изтрий лентата и унищожи ролката — заповяда той и се надигна. — Нищо не си чул, както винаги!

— Както винаги, генерале.

— И както винаги ще бъдеш възнаграден.

Когато Родченко се върна в кабинета си, беше четири и седемнадесет. Седна на бюрото си и се задълбочи в бележките си. Беше невероятно! Невъзможно! И все пак — бе чул всичко със собствените си уши — тези думи и гласовете, които ги изричаха! Не онези за Монсеньора в Париж — сега той беше на втори план, пък и за броени минути можеше да се свърже с него, ако е необходимо. Това можеше да почака, но другото — не, нито секунда! Генералът вдигна слушалката и позвъни на секретарката си.

— Искам незабавна сателитна връзка с консулството ни в Ню Йорк. Да се включат всички възможни заглушители. По какъв начин бе станало? „Медуза“!

32

Мари намръщено слушаше гласа на съпруга си по телефона и кимаше на Панов, който беше в другия край на стаята.

— Къде си сега? — попита тя.

— На Плаза Атене — отвърна Борн. — Ще се върна след няколко часа.

— Какво се е случило?

— Някои усложнения, но има и напредък.

— Това нищо не ми говори.

— Няма какво толкова да се каже.

— Как ти се видя този Крупкин?

— Чудак. Заведе ни в съветското посолство и говорих с брат ти по една от техните линии.

— Какво?! Как са децата?

— Чудесно. Всичко е наред. Джейми се забавлява отлично, а госпожа Купър не разрешава на Джони дори да докосне Алисън.

— Което означава, че брат ми не иска да се занимава с Алисън.

— И така може да се каже.

— Какъв е номерът? Искам да им се обадя.

— Холанд сега ще инсталира една сигурна линия. След около час вече ще знаем номера.

— Което значи, че лъжеш.

— Така да е. Трябва да си с тях. Ако ми се наложи да се забавя, ще ти се обадя.

— Чакай, Mo иска да говори с теб…

Телефонът прекъсна. Като видя как Мари реагира на внезапното прекъсване на разговора, Панов бавно поклати глава.

— Няма нищо! — каза той. — Аз съм последният човек, с когото той би искал да говори.

— Той се е променил, Mo. Вече не е Дейвид.

— Изцяло е погълнат от нещо друго, с което Дейвид не може да се справи — тихо изрече Панов.

— Това е най-страшното нещо, което някога съм те чувала да казваш!

— Може и така да се окаже — кимна психиатърът.

Сивият ситроен беше паркиран на няколко десетки метра в диагонал на украсения с навес вход на блока на модния булевард „Монтен“ в който се намираше апартаментът на Доминик Лавие. Крупкин и Борн седяха на задната седалка, а Конклин отново на мястото до шофьора. Така му беше по-удобно заради ръста и сакатия му крак. Почти не си говореха. Взираха се нетърпеливо в стъклената врата на сградата.

— Сигурен ли си, че ще успеят? — попита Джейсън.

— Убеден съм само в това, че Сергей е страхотен професионалист — отвърна Крупкин. — Обучен е в Новгород и френският му е безупречен. Освен това има такива документи за самоличност, че би заблудил и Паспортната секция на Втори отдел.

— А другите двама? — настоя Борн.

— Просто мълчаливи помощници, които се подчиняват и помагат на шефа си. Те също са незаменими в своята област… Ето го, идва!

Видяха Сергей да излиза през стъклената врата и да завива наляво. След секунди прекоси широкия булевард и се отправи към ситроена. Доближи колата, заобиколи я и седна на волана.

— Всичко е наред — каза той, като изви глава назад. — Госпожата не се е върнала. Апартаментът й е номер двадесет и първи, втори етаж, вдясно. Проверихме го внимателно — няма подслушвателни устройства.

— Сигурен ли си? — запита Конклин. — Тук няма място за грешки, Сергей.

— Нашите уреди са най-добрите — усмихна се сътрудникът на КГБ. — Не ми е удобно да ви го казвам, но Сентръл Електроник Корпорейшън ги разработи по договор с Лангли.

— Две точки в наша полза — отбеляза Алекс.

— Минус други дванадесет, заради това че позволихте технологията да бъде открадната — завърши Крупкин. — Освен това съм сигурен, че преди години на нашата госпожа Лавие може да са й зашили микрофони в дюшека…

— Проверихме го — вмъкна Сергей.

— Благодаря, но това, което имах предвид, е, че Чакала едва ли е в състояние да подслушва всичките си сътрудници в цял Париж. Става твърде сложно.

— Къде са другите двама? — запита Борн.

— В коридорите на фоайето, господине. След малко ще отида при тях. На съседната улица ни чака кола, с която сме в радиовръзка, разбира се… А сега ще ви закарам до блока.

— Чакайте — прекъсна го Конклин. — Как ще влезем? Какво ще кажем?

— Вие няма нужда нищо да казвате, господине. Ние вече сме обяснили, че сте упълномощени тайни сътрудници на френската СВДКШ…

— На какво? — прекъсна го Джейсън.

— На Службата за външна документация и контрашпионаж — отвърна Алекс. — Най-близка по дейност до Лангли.

— А Втори отдел какъв е?

— Специално звено — отговори машинално Конклин, като мислеше за нещо друго. — Според някои е елитен корпус, според други — нещо друго… Сергей, а те няма ли да направят проверка?

— Те вече провериха, господине. След като показах на портиера и помощника му служебната си карта, им дадох и един нерегистриран телефонен номер, откъдето им потвърдиха нареждането на Службата и моите пълномощия. След това им описах вас тримата и ги помолих да не ви задават никакви въпроси, а просто да ви осигурят достъп до апартамента на госпожа Лавие… Сега ще ви закарам дотам. Това ще направи по-голямо впечатление на портиера.

— Понякога и най-простите неща вършат работа, стига да са потвърдени авторитетно — забеляза Крупкин, докато ситроенът пресече широкия булевард и се спря пред белия жилищен блок.

— Махни колата оттук, за да не се вижда, Сергей — нареди офицерът от КГБ и посегна към дръжката на вратата. — И ми дай радиото, ако обичаш.

— Заповядайте. — Сътрудникът протегна към Крупкин миниатюрен електронен предавател. — Ще дам сигнал, когато съм готов.

— С всички ли имам връзка по това радио?

— Да, другарю. Под сто и петдесет метра честотата не може да се засече.

— Да тръгваме, господа.

Влязоха в мраморното фоайе. Крупкин кимна на униформения портиер пред гишето. Джейсън и Алекс крачеха отдясно на руснака.

— La porte est ouverte[68] — каза портиерът, като избягваше да ги гледа в очите. — Няма да се показвам, когато госпожата се върне — продължи той на френски. — Не съм разбрал как сте влезли, но отзад има служебен вход.

— За официално посещение обаче сме избрали този — отвърна Крупкин, като гледаше право пред себе си и крачеше към асансьора с останалите.

Апартаментът на госпожа Лавие беше истинско свидетелство за света на висшата мода. Стените бяха отрупани със снимки на известни модни дизайнери, присъстващи на важни ревюта и събития, а също и оригинални рисунки от прочути създатели на модата. Мебелите бяха със съвършено изчистени линии в ярки цветове — предимно червено, червено и наситено зелено. Столовете, диваните и масите само бегло напомняха за предназначението си — по-добра работа вероятно биха свършили в някоя космическа ракета.

Като по даден знак Конклин и руснакът незабавно започнаха да проверяват масите, ровеха се из написаните на ръка бележки, повечето от които бяха пръснати около седефения телефон на някаква извита, масивна тъмнозелена маса.

— Ако това е бюрото, къде, по дяволите, са чекмеджетата или дръжките?

— Това е най-новата мода от Льоконт — отвърна Крупкин.

— Тенисистът ли? — прекъсна го Конклин.

— Не, Алексей, мебелният дизайнер. Само натискаш и те изскачат.

— Занасяш ме.

— Опитай.

Конклин така и направи. Едно едва забележимо чекмедже изхвръкна напред от някаква почти невидима цепнатина.

— По дяволите…

Миниатюрното радио на Крупкин изведнъж се обади с две пронизителни бипвания от вътрешния му джоб.

— Сигурно Сергей се е върнал — каза Димитрий и извади уреда. — На линията ли си, другарю? — продължи той, като говореше в апарата.

— Не само аз — долетя спокойният глас на сътрудника, придружен от леко пукане. — Госпожа Лавие току-що влезе в сградата.

— А портиерът?

— Никъде не се вижда.

— Добре. Край… Алексей, махни се оттам. Лавие се качва.

— Да не искаш да се скриеш? — пошегува се Конклин, докато прелистваше един бележник с телефонни номера.

— Бих предпочел да не предизвиквам враждебност от самото начало, а сигурно така ще стане, ако те види да й се ровиш в личните неща.

— Добре де, добре. — Алекс върна бележника в чекмеджето и го затвори. — Но ако не поиска да ни помогне, ще взема тази малка черна книжка.

— Ще помогне — обади се Борн. — Казвам ви, че иска да се измъкне, а това може да стане само ако Чакала е мъртъв. Парите са на второ място — не че са без значение, но най-важното е да се измъкне.

— Пари ли? — учуди се Крупкин. — Какви пари?

— Предложих да й платя и ще го сторя.

— А парите съвсем не са на заден план за госпожа Лавие, уверявам ви — добави руснакът.

В хола се чу как ключът се завъртя в ключалката. Тримата мъже се обърнаха към вратата, през която влезе изненаданата госпожа Лавие. Учудването беше мимолетно и не наруши спокойствието й. С извитите си вежди тя приличаше на царствен манекен. Прибра, без да бърза, ключовете в обшитата с мъниста чанта, хвърли поглед към натрапниците и заговори на английски.

— Е, Крупи, трябваше да се досетя, че и ти си замесен в цялата бъркотия.

— А, ето те и теб, прелестна Жаклин, или ако искаш да оставим преструвките, Доми?

— Крупи? — възкликна Алекс. — Доми?… Да не сте роднини?

— Другарят Крупкин е един от най-известните офицери от КГБ в Париж — каза Лавие, като се отправи към дългата червена маса зад белия копринен диван, на която сложи чантата си. — Познанството с него е необходимо условие в някои среди.

— Това си има предимствата, скъпа Доми. Не можеш да си представиш каква дезинформация ми предлага Ке д’Орсе в тези кръгове. Веднъж като я опиташ и вече ти е ясно, че е лъжлива. Между другото, разбрах, че си се срещнала с високия ни американски приятел и дори си преговаряла с него и затова мисля, че е редно да те представя на колегата му… Госпожо, да ви представя господин Александър Консоликов.

— Не ти вярвам. Той не е руснак. Една немита мечка би се усетила отдалече.

— А ти ме срази, Доми! Но имаш право. Роднинските чувства ме подведоха. Той може и сам да се представи, ако иска.

— Казвам се Конклин, Алекс Конклин, и съм американец, госпожо Лавие. Въпреки че нашият общ приятел Крупи е донякъде прав — моите родители бяха руснаци и аз говоря перфектно езика, така че не му се удава да ме заблуди, когато сме в компания на руснаци.

— Смятам, че това е чудесно.

— Е, поне е интригуващо, ако познавате добре Крупи.

— Аз съм смъртно ранен — възкликна Крупкин. — Но моите рани са без значение за тази среща. Ще работиш ли с нас, Доми?

— Да, Крупи. Кълна се, че ще работя за вас! Искам само Джейсън Борн да изясни предложението, което ми направи. С Карлос съм като затворено в клетка животно, но без него съм само една старееща полуизоставена куртизанка. Искам той да плати за смъртта на сестра ми и за всичко останало, което ми стори, но не искам да спя на улицата, в калта.

— Каква е вашата цена? — попита Джейсън.

— Напишете я — поясни Конклин, поглеждайки Крупкин.

— Почакайте — каза Лавие, приближавайки се към бюрото. — След няколко години ставам на шестдесет и ако Чакала го няма и ако не заболея смъртоносно, ми остават още петнадесет-двадесет години живот. — Тя се наведе над бюрото, написа една цифра на бележника си, откъсна листчето, изправи се и погледна високия американец. — Заповядайте, господин Борн. Не мисля да се пазаря. Смятам, че цената е справедлива.

Джейсън вдигна хартийката и прочете цифрата — 1 милион щатски долара.

— Справедлива е — каза той и върна листчето на Лавие. — Само добавете как и къде искате да ви се изплати и ще направя необходимото, веднага щом излезем оттук. Парите ще са на посоченото място още утре сутринта.

Застаряващата куртизанка погледна Борн в очите.

— Вярвам ви — каза тя, наведе се отново към бюрото и добави останалите инструкции. После се изправи и върна листчето на Борн. — Сделката е сключена, господине, и дано Господ унищожи врага ни, защото иначе сме загубени.

— Говорите като една от Сестрите на Магдалена.

— Говоря като уплашена до смърт жена. Борн кимна.

— Имам няколко въпроса — каза той. — Искате ли да седнем?

— Да. Но искам и цигара. — Лавие се отправи към дивана, отпусна се върху възглавниците и протегна ръка за чантата си на червената маса. Извади пакет цигари, издърпа една и взе златната запалка от масичката за кафе. — Ужасен навик, но в някои моменти много помага — каза тя, щракна запалката и пое дълбоко дима. — Какви са въпросите ви, господине?

— Какво се случи в хотел „Морис“? Как се случи?

— Заради жената, предполагам, че беше вашата жена… Както се бяхме разбрали, вие и приятелят ви от Втори отдел бяхте на такова място, че когато Карлос дойде да ви хване в капана си, да можете да го застреляте. Но по някакви непонятни за никого причини вашата жена започна да пищи, точно когато пресичахте улица „Риволи“ — останалото знаете… Как можахте да ми кажете да взема стая в „Морис“, след като знаехте, че тя е там?

— Отговорът е прост — не знаех, че тя е там. Какво е положението в момента?

— Карлос все още ми се доверява. Казва, че за всичко е виновна онази жена, съпругата ви, както разбрах, и че грешката не е моя. В края на краищата вие бяхте там, което доказва моята вярност. Ако не беше офицерът от Втори отдел, щяхте да сте мъртъв.

Борн отново кимна.

— Как можете да се свържете с него?

— Не мога лично. Никога не съм могла, а и не съм искала. Той предпочита по друг начин, чековете ми пристигат навреме, така че нямам причина да искам личен контакт.

— Но ви чух да му пращате сведения.

— Така е, но никога лично. Обаждам се на неколцина старци в евтини кафенета — имената и номерата се сменят всяка седмица — и само няколко души знаят за какво всъщност говоря. Но тези, които разбират, веднага се обаждат на други, които също звънят някому. Известията се предават по такъв начин. И то много бързо, бих добавила.

— Нали ви казах — натърти Крупкин. — Всяка щафета завършва с някакво фалшиво име и мръсно кафене — истинска каменна стена!

— И все пак сведенията достигат до целта си — повтори Конклин думите на Лавие.

— И все пак Крупи е прав. — Застаряващата, но все още привлекателна дама смучеше нервно цигарата си. — Пътищата са толкова заплетени, че практически не могат да бъдат проследени.

— Това не ме тревожи — каза Алекс, имайки предвид нещо, което убягваше на другите. — Дадохте ни ясно да разберем, че сведенията стигат бързо до Карлос.

— Така е.

Конклин погледна втренчено Лавие.

— Искам да изпратите възможно най-бързо послание до Чакала. Да му кажете, че трябва да говорите лично с него. Че е нещо спешно, което не можете да доверите на никого другиго, освен на него.

— И какво е то? — избухна Крупкин. — Какво може да е толкова важно, че Чакала да се съгласи? Също както и на господин Борн, капаните са му станали мания, а при сегашните обстоятелства всяко искане за лична среща направо мирише на клопка!

Алекс поклати глава и закуцука до прозореца, отново дълбоко се замисли. Очите му гледаха напрегнато и съсредоточено. И изведнъж бавно се разшириха, втренчиха се на улицата под прозореца. „Господи, това може да свърши работа“ — прошепна той.

— За какво говориш? — учуди се Борн.

— Бързай, Димитрий! Обади се във вашето посолство и ги накарай да изпратят тук най-голямата и най-красивата дипломатическа лимузина, с която руският пролетариат разполага!

— Какво?

— Направи го! Бързо!

— Алексей…?

— Веднага!

Силата и настоятелността на Конклин подействаха. Руснакът бързо се приближи до седефения телефон и набра някакъв номер, като не откъсваше въпросителния си поглед от Алекс — все така втренчен надолу в улицата. Лавие извърна очи към Джейсън, но той само поклати с недоумение глава. Крупкин заговори по телефона — кратки отривисти изречения на руски.

— Готово — каза офицерът от КГБ и остави слушалката. — А сега трябва да ме убедиш, че имаш изключително важна причина за това.

— Москва — отвърна Конклин, все още загледан през прозореца.

— Алекс, за Бога…

— За какво говориш? — изрева Крупкин.

— Трябва да махнем Карлос от Париж — отговори Конклин и се извърна към тях. — Най-добре е да го пратим в Москва. — И преди някой от изненаданите мъже да реагира, се извърна към Лавие. — Казвате, че той все още ви вярва?

— Няма причина да не е така.

— Тогава само две думи ще са достатъчни: „Москва. Спешно.“ Това е в основата на известието, което ще му пратите. Кажете го по какъвто начин искате, но добавете, че положението е толкова критично, че може да разговаряте само с него.

— Но аз никога не съм го правила. Познавам мъже, които са го виждали и които, когато са пияни, се опитват да го опишат, но аз изобщо не знам как изглежда.

— Още по-добре — прекъсна я Конклин и се обърна към Борн и Крупкин. — В този град той държи всички карти, всички до една. Има оръжие, неуловима мрежа от убийци и куриери и хиляди места, в които може да се скрие или от които може да изскочи. Париж е неговата територия, неговото убежище. Можем да се въртим слепешком из целия град цели дни, седмици и дори месеци, без да постигнем нищо, докато в един момент вие с Мари се окажете на мушката му… Можеш да прибавиш и мен, и Mo към този сценарий. Лондон, Амстердам, Брюксел, Рим — всеки един от тях е по-добър за нас отколкото Париж, но Москва е най-добра. Странно е наистина, че това е единственият град, който има хипнотично влияние върху него, а в същото време е най-негостоприемен.

— Алексей, Алексей! — извика Димитрий Крупкин. — Трябва да откажеш пиенето — съвсем си си загубил ума! Да приемем, че Доми наистина се свърже с Карлос и му предаде това, което предлагаш. Да не би да мислиш, че заради нещо „спешно“ в Москва той ще вземе първия самолет за там? Това е лудост!

— Можеш да заложиш и последната рубла — да, вярвам в това — отговори Конклин. — Това известие трябва само да го убеди да се свърже с Доми. Когато го стори, тя ще пусне бомбата… Ще каже, че току-що е узнала нещо, което може да предаде само на него, а не по каналния ред.

— И какво, за Бога, ще е то? — попита Лавие, като измъкна нова цигара и моментално я запали.

— КГБ в Москва затяга обръча около човека на Чакала на площад „Дзержински“. Засега се е стеснил около десет-петнадесет висши офицери. Ако го открият, Чакала ще е неутрализиран в Комитета — дори още по-лошо — информаторът му, който знае твърде много за него, ще бъде предаден за разпит на „Лубянка“.

— Но как е узнала тя това? — попита Джейсън.

— Кой може да й го е казал? — намеси се и Крупкин.

— Но истината е такава, нали?

— Както и наличието на ваши суперсекретни станции в Пекин, Кабул и, прости нахалството ми, на канадския остров Принц Едуард, но вие не ги правите публично достояние — възрази Крупкин.

— Не знаех за остров Принц Едуард — призна Алекс. — Но както и да е, има случаи, когато разгласяването не е необходимо, а е важно само да се намерят средства да се направи информацията правдоподобна. Преди няколко минути не разполагах с такива средства, а само с чистата истина, но тази празнина току-що бе запълнена… Ела насам, Крупи — само ти засега — и застани отстрани на прозореца. Погледни от ъгъла през края на завесата.

Руснакът направи така, както му се каза — приближи се до Конклин и открехна крайчеца на дантелената завеса откъм стената.

— Какво виждаш? — попита Алекс, като сочеше към старата, невзрачна кафява кола, паркирана малко по-надолу на булевард „Монтен“. — Май не подхожда много на квартала, нали?

Крупкин изобщо не отвърна, измъкна миниатюрното радио от джоба си и натисна копчето.

— Сергей, на около осемдесет метра от входа на блока има кафява кола…

— Знаем, господине — прекъсна го помощникът му. — Държим я под око и ако сте забелязали, колата с подкреплението е паркирана от другата страна. В кафявата кола седи някакъв старец, който само гледа през прозореца.

— Има ли радиотелефон?

— Не, но ако излезе от колата, ще го проследим, така че той няма да може да се обади отвън, освен ако не дадете други нареждания.

— Нямам други нареждания. Благодаря ти, Сергей. Край. — Руснакът погледна Конклин. — Ти видя стареца — каза той.

— Един с гола глава — потвърди Алекс. — Не е глупак. И друг път е вършил това и знае, че го следят. Не може да излезе, за да не изпусне нещо, и ако има телефон, значи на „Монтен“ има и други като него.

— Чакала — каза Борн и пристъпи напред, но се спря, като си спомни нареждането на Конклин да не се приближава до прозореца.

— Ясно ли ти е сега? — обърна се Алекс към Крупкин.

— Разбира се — призна с усмивка служителят от КГБ. — Затова ти трябваше биеща на очи лимузина от посолството ни. След като си отидем, на Карлос ще му съобщят, че е пристигнала съветска дипломатическа кола да ни вземе, а каква е единствената възможна причина да бъдем тук, освен за да разпитаме госпожа Лавие? Разбира се, в явното ми идване тук съм бил придружен от някакъв висок мъж, който може да е, може и да не е Джейсън Борн. Но е имало и един по-нисък човек със сакат крак — това доказва, че високият все пак е бил Джейсън Борн… Нашето ужасно съюзяване е било разкрито и наблюдавано, и, разбира се, по време на твърдия разпит, на който сме подложили госпожа Лавие, страстите са се разгорели и се е споменало за информатора на Чакала на площад „Дзержински“.

— Което съм знаел само аз, благодарение на срещите си със Сантос в „Сърцето на войника“ — добави Джейсън. — И така, Доминик е наблюдавана от доверено лице от армията старци на Карлос — той ще потвърди нейната информация… Трябва да призная, Алекс, че сложните ти замисли са все така коварни.

— Говориш като един професор, който някога познавах… Мислех, че ни е напуснал.

— Така е.

— Само за известно време, надявам се.

— Браво, Алексей. Запазил си стила си. Можеш да се въздържиш, когато се наложи, колкото и да ми е мъчно… Залагаш на нюансите, нали?

— Не винаги — възрази Конклин и поклати глава. — В повечето случаи се касае за глупави грешки. Например на нашата нова колежка Доми, както мило я наричаш, й било казано, че все още й се доверяват, но се оказва, че не е така — поне не напълно. Изпращат един старец да наблюдава апартамента й — нищо специално, само малка застраховка — в кола, която не се връзва с ягуарите и ролс-ройсовете на тази улица. В случая изплащаме малката застрахователна полица и залагаме на късмет на голямата — Москва.

— Нека поразсъждаваме малко — каза руснакът. — Както често е било повтаряно между посветените, преди години в Новгород сме обучили един луд. Много отдавна щяхме да сме му пуснали куршум в главата, ако не ни се беше изплъзнал. Ако неговите методи бъдат одобрени от някое законно правителство, особено от двете суперсили, могат да доведат до конфликти, недопустими от когото и да било. И все пак в началото той беше истински революционер, с главно Р, а ние, най-истинските революционери в света, се отрекохме от него… Това беше върховна несправедливост, според него, и той никога няма да я забрави. Винаги ще се стреми да се сгуши в майчината пазва, защото истинското му раждане е било там, в Москва… Господи, като си помисля само колко хора е убил в името на борбата против „агресорите“ и как е трупал богатства от това! Направо отвратително!

— Но вие сте го отхвърлили и той иска да поправите това. Иска да получи признание, че е станал незаменим убиец — такъв, за какъвто сте го подготвяли — каза безизразно Джейсън. — Маниакалното му ero е в основата на всичко, което сме замислили с Алекс… Сантос ми каза, че той непрекъснато се хвалел с кадрите, които възпитавал в Москва. „Само за Москва говори — станало му е идея-фикс“ — това са думите на Сантос. Той знаеше, макар и не по име, само за един конкретен човек на Карлос — законспирираният висш служител на КГБ. Но според Карлос той имал и други хора на отговорни длъжности в различни важни отрасли и им пращал пари години наред от името на „Монсеньора“.

— Чакала смята, че формира ядро поддръжници в нашето правителство — забеляза Крупкин. — Въпреки всичко той смята, че може да се върне. Наистина е маниакален егоист, но никога не е разбирал руския начин на мислене. Може временно да подкупи няколко опортюнисти — циници, но те ще се подсигурят и ще го изоставят. Никому не се иска да свърши в Лубянка или в сибирския Гулаг. Гнездото на Чакала ще изгори до основи.

— Още една причина да се втурне към Москва и да загаси локалните пожари — каза Алекс.

— Какво имаш предвид? — попита Борн.

— Пожарът ще започне с разобличаването на човека на Чакала на „Дзержински“ и той го знае. Единственият начин да предотврати това е да стигне до Москва и да вземе решение. Неговият информатор или трябва да се измъкне от лапите на службите за вътрешна сигурност, или Чакала ще бъде принуден да го убие.

— Забравих да ви кажа нещо — прекъсна го Борн. — Сантос ми каза, че повечето от руснаците, на които Карлос плаща, говорят френски. Търсете някого по върховете на Кремъл, който говори френски.

Радиото на Крупкин отново се намеси с две пронизителни пиукания, които сакото му не можеше да заглуши. Руснакът го измъкна и попита:

— Какво има?

— Не знам как и защо, другарю — прозвуча напрегнатият глас на Сергей, — но автомобилът на посланика току-що спря пред сградата. Кълна ви се, че не знам какво е станало.

— Аз го повиках.

— Но нали всички ще видят флагчето на посолството!

— Включително и един старец, който седи нащрек в кафява кола, предполагам. След малко слизаме. Край. Колата е долу, господа — обърна се Крупкин към останалите. — Къде и кога ще се видим, Доми?

— Довечера — отвърна Лавие. — Има представление в Галери д’Ор на Рю Паради. Едно младо парвеню, което иска да стане рок-звезда или нещо такова, но в момента е много на мода и ще бъде пълно.

— До довечера тогава… Да тръгваме, господа. Противно на навиците си, ще трябва да сме много забележими на улицата.

Тълпата се движеше под сноповете светлина. Оглушителната музика долиташе от една странична зала, където организаторите, проявявайки милост към посетителите, бяха настанили рок-състава, за да е по-далеч от централния изложбен салон. Ако не бяха картините по стените и малките прожекторчета, които ги осветяваха, човек можеше да си помисли, че е попаднал в дискотека, а не в една от най-елегантните парижки галерии. С няколко кимвания Доминик Лавие успя да накара Крупкин да се придвижи до ъгъла на голямата зала. Любезните усмивки и изблиците на смях прикриваха тихия им разговор.

— На старците са им казали, че Монсеньора ще отсъства няколко дни. Те обаче трябва да продължат да търсят високия американец и сакатия му приятел и да си записват къде са ги забелязали.

— Добре си си свършила работата.

— Когато предадох информацията, той не каза нито дума. Но самото му дишане издаваше страхотна ненавист. Направо се смразих.

— Тръгнал е за Москва — каза руснакът. — Вероятно през Прага.

— Какво ще правите сега?

Крупкин отметна глава и се засмя тихо и престорено. После я погледна и с усмивка отговори:

— Москва.

33

Брайс Оугълви, делови партньор на Оугълви, Спофорд, Крауфорд и Коен, се гордееше със самодисциплината си. Не само с външния израз на сдържаност, но и с хладното спокойствие, което налагаше на най-скритите си страхове в критични моменти. При все това, когато само преди петдесет минути влезе в канцеларията си и чу скрития си частен телефон да звъни, го прониза тревога, че го търсят толкова рано, и то по този телефон. После чу гласа на съветския генерален консул в Ню Йорк, който със силен акцент поиска да се срещнат веднага, и усети внезапна празнота в гърдите си. А когато руснакът му нареди — всъщност заповяда — да бъде след час в хотел „Карлайл“ апартамент 4-С, а не в апартамента на Тридесет и втора улица и булевард „Медисън“, където обикновено се срещаха, Брайс усети как празнотата в гърдите му се запълва от обгаряща болка. Слабо се бе противопоставил на предложената изненадваща и непредвидена среща, а отговорът на руснака превърна болката в огън, чиито пламъци тръгнаха нагоре към гърлото:

— Ще ти покажа нещо, което ще те накара от сърце да съжаляваш, че се познаваме, а не само че ще се видим тази сутрин. Бъди там!

Оугълви се облегна на седалката в колата, като силно притисна тапицерията и изпружи вдървените си крака на килимчето на пода. В ума му се въртяха неясни мисли за лично богатство, власт и влияние. Трябваше да се стегне! В края на краищата, той беше Брайс Оугълви, известният Брайс Оугълви, вероятно най-преуспяващият адвокат в цял Ню Йорк и на второ място след Рандълф Гейтс в областта на корпоративното и антимонополното право.

Гейтс! Самата мисъл за този мръсник го разведри. „Медуза“ бе поискала незначителна услуга от прочутия Гейтс, която нямаше да има последствия за него — да назначи един съвсем подходящ човек в някаква специална правителствена комисия, а той дори не благоволи да отговори на телефонните им обаждания! Обаждания, осъществени чрез друг, напълно приемлив източник — считания за безукорен, непредубеден началник на снабдяването на Пентагона — онзи задник, генерал Норман Суейн, който винаги искаше най-точна информация. Е, може би не само информация, но Гейтс нямаше как да знае за другото… Гейтс? Онази сутрин „Таймс“ беше написал нещо за него — че е отказал да участва в някакво изкупуване на акции, организирано против волята на акционерите. Какво ли точно беше?

Колата се плъзна по бордюра пред хотел „Карлайл“, където семейство Кенеди обичаше да отсяда при посещенията си в Ню Йорк, сега предпочитано място за тайните срещи на руснаците. Оугълви изчака униформеният портиер да отвори задната лява врата и чак тогава слезе. Обикновено не правеше така, защото смяташе, че закъснението е излишна превземка. Тази сутрин обаче нарочно се забави — трябваше да се овладее! Трябваше да бъде „леденият“ Оугълви, от когото противниците му в съда се страхуваха.

Изкачването с асансьора беше бързо, крачките му по покрития със син мокет коридор до апартамент 4-С — все по-бавни с приближаването до вратата. Известният Брайс Оугълви пое дълбоко и спокойно дъх, изправи се като свещ и натисна звънеца. След двадесет и осем секунди, които адвокатът отброи с раздразнение, съветският генерален консул отвори вратата. Беше слаб, среден на ръст, с остри черти, опъната бледа кожа, с големи кафяви очи.

Владимир Суликов беше на седемдесет и три години, жилав, кипящ от енергия — учен и бивш професор по история в Московския университет, убеден марксист и, колкото и да е странно, като се има предвид длъжността му, не беше член на комунистическата партия. В действителност, той не членуваше в никаква ортодоксална политическа организация. Предпочиташе пасивната роля на неортодоксална личност в едно колективистично общество. Това, както и изключителният му интелект му служеха добре — беше пращан на постове, на които някои хора с по-конформистко мислене нямаше да са дори наполовина толкова полезни. Комбинацията на тези качества, както и любовта му към физическата активност правеха Суликов да изглежда десет-петнадесет години по-млад. Държеше в напрежение тези, които разговаряха с него — излъчваше мъдрост, натрупана с годините, и я използваше с младежка жизненост.

Размениха кратък поздрав. Суликов само му протегна твърдата си студена ръка и му посочи едно тапицирано кресло. Самият той застана с ръце на гърба пред бялата мраморна камина. Приличаше на развълнуван професор пред черната дъска, който се кани едновременно да изпитва и да поучава досаден, спорещ студент.

— Да говорим делово — каза руснакът. — Знаете ли кой е адмирал Питър Холанд?

— Разбира се — директорът на Централното разузнавателно управление. Защо питате?

— От вашите ли е?

— Не.

— Съвсем сигурен ли сте?

— Да, разбира се.

— Възможно ли е да се е присъединил към вас, без ти да знаеш?

— Със сигурност не. Дори не го познавам. А пък ако това е някакъв любителски разпит по съветски, приложете го на някого другиго.

— Несравнимият скъпарски американски адвокат отказва да отговори на простички въпроси!

— Отказвам да бъда обиждан. Направихте учудващо изявление по телефона. Бих искал да ми го разясните, ако обичате.

— Ще го сторя, господин съветник, повярвайте ми, но по своему. Ние, руснаците си пазим фланговете. Това е урок, който научихме от трагедията и победата при Сталинград — нещо, което на вас, американците, никога не ви се е налагало да преживеете.

— Участвам в друга война, както добре знаете — отбеляза студено Оугълви, — но ако учебниците по история казват истината, на вас руската зима ви е помогнала.

— Това трудно може да се обясни на стотиците хиляди замръзнали руски трупове.

— Безусловно. Съчувствам ви и ви се възхищавам. Но вие не ми дадохте обяснението, което поисках.

— Опитвам се само да изкажа една банална истина, младежо. Както се казва, обречени сме да повтаряме същите болезнени исторически грешки, които веднъж вече сме направили… Ние наистина пазим фланговете си и ако някой в дипломатическите среди смята, че сме въвлечени в международен скандал, ние просто стягаме редиците си. Това е прост урок за такъв ерудит като вас, господин съветник.

— Освен това — съвсем ясен и тривиален. А какво общо има адмирал Холанд с това?

— За него след малко… Първо да ви попитам за някого, който се казва Александър Конклин.

Поразен, Брайс Оугълви рязко се наведе напред.

— Откъде знаете това име? — попита той едва чуто.

— Има и още имена… Например Мортимър или Моше Панов, евреин, лекар. И най-накрая, господин съветник, мъж и жена, за които предполагаме, че са убиецът Джейсън Борн и жена му.

— Господи! — възкликна Оугълви. Целият се беше напрегнал, очите му се бяха изцъклили. — Какво общо имат тези хора с нас?

— Точно това трябва да узнаем — отвърна Суликов, като гледаше втренчено адвоката. — Очевидно познавате всичките, нали така?

— Ами да — всъщност не! — запротестира Оугълви. Лицето му пламтеше, говореше като в скоропоговорка. — Това е съвсем различно. Няма нищо общо с нашата дейност, в която сме хвърлили милиони и сме развивали цели двадесет години!

— И от която сте спечелили също милиони, ако позволите да ви напомня това, господин съветник.

— Вложили сме капитали на международните пазари! — извика адвокатът. — Това не се счита за престъпление в тази страна. Парите прелитат през океана само с едно натискане на клавиша на компютъра. Няма престъпление!

— Така ли? — Съветският консул вдигна вежди. — Преди да чуя това изказване, мислех, че си по-добър адвокат. Изкупувате компании из цяла Европа посредством сливания и подставени или несъществуващи корпоративни организации. Фирмите, които придобивате, често са снабдители на същите пазари и така полека-лека вие започвате да определяте цените между предишните конкуренти. Доколкото знам, това се нарича тайно споразумение между привидни противници в ущърб на трета страна и ограничаване на търговията — юридически термини, с които ние в Съветския съюз нямаме проблеми, защото цените ги определя държавата.

— Няма никакви доказателства за тези обвинения! — заяви Оугълви.

— Разбира се, след като има лъжци и безскрупулни адвокати, които да съветват лъжците. Това е много заплетено начинание, осъществявано по блестящ начин, от което и двамата спечелихме. Вие ни продадохте всичко, което искахме и което ни трябваше от години, включително и всеки по-важен артикул в поверителните списъци на вашето правителство, които фигурираха под толкова различни имена, че компютрите ни загряваха, докато им хванат края.

— Нямате никакви доказателства — натърти адвокатът от Уолстрийт.

— На мен доказателства не ми трябват. Интересуват ме само имената, които ви споменах: адмирал Холанд, Александър Конклин, доктор Панов и най-накрая Джейсън Борн и жена му. Разкажете ми за тях, моля.

— Защо? — попита умолително Оугълви. — Току-що ви казах, че нямат нищо общо нито с мен, нито с нашата уговорка!

— Ние смятаме, че могат и да имат. Нека започнем с адмирал Холанд.

— За Бога!… — Адвокатът тръсна глава, понечи да каже нещо, заекна и най-накрая заговори: — Добре, нека да е Холанд… Вербувахме един човек в ЦРУ — аналитик на име Десоул. Той се уплаши и поиска да скъса с нас. Естествено, не можехме да позволим това и го премахнахме, и то съвсем професионално. Така бяхме принудени да постъпим и с някои други, които смятахме, че са неуравновесени и заради това са опасни. Холанд вероятно е заподозрял нещо и е предположил, че се касае за нечестна игра, но не успя да се добере до нищо — професионалистите, които свършиха работата, както винаги не оставиха никакви следи.

— Чудесно — изрече Суликов, като не се помръдваше от мястото си до камината и не откъсваше поглед от развълнувания Оугълви. — Следващият — Александър Конклин.

— Бивш висш служител на ЦРУ. Свързан с психиатъра Панов, а двамата заедно — с този, когото наричат Джейсън Борн, и жена му. Знаят се от години, по-точно от Сайгон. Някои от нашите хора бяха разкрити и заплашени и Десоул стигна до извода, че този Борн, подпомогнат от Конклин, е виновен за разкритията.

— Как е могъл да го стори?

— Не знам. Ясно ми е само едно — че той трябва да бъде премахнат и нашите професионалисти се съгласиха с договора, по-точно с договорите, които им предложихме. Трябва да се отървем от всички.

— Споменахте Сайгон.

— Борн беше от старата „Медуза“ — тихо поде Оугълви. — Престъпник и неудачник, както повечето от онази сган. Можеше да се предположи нещо съвсем просто — че е познал някого, с когото е бил преди двадесет години. Но историята, която Десоул беше чул, е, че онзи негодник Борн — това не е истинското му име — всъщност е бил подготвен от ЦРУ и се е представял за международен наемен убиец, за да измъкнат от леговището му един друг убиец, когото наричат Чакала. В края на краищата, тази стратегия пропаднала и Борн бил пенсиониран. Дошло време да му подарят златен часовник за спомен и да му кажат: „Благодарим ти, стари приятелю, но всичко свърши.“ Само че той е искал много повече от това и започна да ни преследва… Разбирате ли сега? Двата въпроса са съвършено различни и между тях няма никаква връзка.

Руснакът пристъпи към Оугълви. Изглеждаше по-скоро загрижен, отколкото разтревожен.

— Наистина ли сте толкова сляп или толкова ограничен, та не виждате нищо друго, освен собственото си предприятие?

— Отхвърлям обвинението ви. За какво всъщност говорите?

— Връзката съществува, защото е била измислена и създадена с една-единствена цел. А вие сте само производно, нещо странично, което в даден момент е станало изключително важно за управляващите.

— Не… разбирам — прошепна пребледнелият Оугълви.

— Току-що говорихте за „някакъв убиец, когото наричат Чакала“, а преди това се изказахте за Борн като за някакъв незначителен мошеник, обучен да се представя за наемен убиец. Стратегията се провалила и затова той бил пенсиониран или, както казахте, „дошло му времето за златен часовник“, така ли е?

— Така ми казаха…

— А какво друго ви казаха за Карлос Чакала? А за човека, който се е подвизавал под името Джейсън Борн?

— Честно казано, съвсем малко. Двама застаряващи убийци — негодяи, които се дебнат един друг от години. А това изобщо не ме интересува. Единствената ми грижа е да запазим в тайна нашата организация.

— Все още не разбирате…

— Какво, за Бога?

— Когато си помислите кои са помощниците на Борн, излиза, че той не е такава измет, за каквато го вземате.

— Изяснете се, моля!

— Той използва „Медуза“, за да преследва Чакала.

— Невъзможно! Онази „Медуза“ беше унищожена в Сайгон преди много години!

— Очевидно той е на друго мнение. Бихте ли си махнали чудесното сако, за да си навиете ръкава и да ми покажете малката татуировка под мишницата?

— Това няма нищо общо! Просто почетен знак от една война, която никой не поддържаше, но ние трябваше да се бием!

— Хайде, хайде, господин съветник. Откъде да се биете? От кейовете и складовете в Сайгон? Когато ограбвахте своите и изпращахте куриери до швейцарските банки? За тези героични дела медали не се дават.

— Празни приказки! — възкликна Оугълви.

— Кажете това на Джейсън Борн, възпитаник на първата „Медуза“… О, да, господин съветник, той ви е търсил, намерил ви е и ви използва, за да се добере до Чакала.

— По какъв начин, за Бога?

— Честно казано, не знам, но прочетете това. — Генералният консул пристъпи бързо до бюрото, взе купчина напечатани на машина и закрепени с телче листа и ги подаде на Брайс Оугълви. — Това са разшифровани телефонни разговори, проведени преди четири часа в нашето посолство в Париж. Установили сме кой и с кого е говорил. Прочетете това, господин съветник. Ще се радвам да чуя компетентното ви мнение на юрист по този въпрос.

Прочутият адвокат, самият „леден“ Оугълви, сграбчи документа и бързо зачете. След последната страница лицето му бе смъртнобледо.

— Господи, та те знаят всичко! Канцелариите ми се подслушват! Как! Защо? Това е лудост! Организацията ни е непробиваема!

— Пак ви предлагам да кажете това на Джейсън Борн и неговият стар приятел и шеф от Сайгон Александър Конклин. Те ви откриха.

— Невъзможно! — изрева Оугълви. — Ние платихме или премахнахме всички в „Медуза“, които можеха дори да заподозрат за размаха на дейността ни. Божичко, та те не бяха толкова много. Бяха паплач, казвам ви, крадци от класа, търсени за престъпления из цяла Австралия и Далечния изток. Онези, които участваха в битките, ги познавахме, и се справихме с тях.

— Май сте пропуснали двама — отбеляза Суликов. Адвокатът отново погледна страниците. По слепоочията му се стичаше пот.

— Господи, загубен съм! — прошепна задавено той.

— Помислих си го — поде съветският генерален консул в Ню Йорк, — но реших, че все пак съществуват и други възможности. Разбира се, за нас има само една посока. Както по-голяма част от континента, нас ни управлява безмилостният частен капитал. Приличаме на агнета, поведени към жертвеника на алчността, а онзи американски картел, тези финансови разбойници, поставят в шах пазарите, като продават лошокачествени стоки и услуги на изкуствено надути цени, като ни представят фалшиви документи, че уж имат съгласието на Вашингтон да изпращат хиляди забранени артикули на нас и на сателитите ни.

— Копеле такова! — избухна Оугълви. — Вие, всички вие, ни помагахте във всяка стъпка. С вашето посредничество от източния блок бяха изнесени милиони; вие променихте маршрутите, преименувахте и дори пребоядисвахте кораби из цялото Средиземноморие, Егейско море, през Босфора до Мраморно море, да не споменавам пристанищата по Балтийско море!

— Докажете, господин съветник — засмя се тихичко Суликов. — Ако желаете, мога да вдигна голям шум около вашето бягство. Москва може само да се радва, че ще използва уменията и знанията ви.

— Какво? — ужаси се адвокатът.

— Не можете да останете тук нито час повече, освен ако не е абсолютно наложително. Прочетете това, господин Оугълви. Вас ви подслушват с електронни устройства. Следващата стъпка на властите ще бъде да ви арестуват.

— О, Боже!

— Можете да действате от Хонконг или Макао — там само ще се зарадват на парите ви, но след проблемите, които имат в момента заради пазарите в Китай, а и заради китайско-британския договор от 1897, едва ли ще харесат обвиненията, които ще ви бъдат отправени. За Швейцария и дума не може да става — вече има твърде много закони за двустранно сътрудничество в разни области, както ме осведоми Веско. А, Веско. Можете да отидете при него в Куба.

— Престанете! — изкрещя Оугълви.

— А освен това можете да дадете показания в полза на държавата. Има толкова неща за разясняване. Дори могат да намалят десет години от тридесетгодишната ви присъда.

— По дяволите, ще ви убия!

Вратата на спалнята внезапно се отвори и на прага се появи бодигардът на генералния консул. Ръката му беше заплашително пъхната под сакото. Адвокатът се олюля, после се свлече отново в стола си, като трепереше от безсилие, и хвана главата си.

— Такова поведение едва ли ще ви бъде от полза — отбеляза Суликов. — Сега е време да действате хладнокръвно, а не да се поддавате на емоции.

— Как можете да ми говорите така — изрече с пресекващ глас Оугълви. Идеше му да се разплаче. — С мен е свършено!

— Сурова присъда от такъв изобретателен човек като вас. Наистина мисля така. Вярно е, че не можете да останете повече тук, но разполагате с неизчерпаеми възможности. Действайте от позицията на силата. Поискайте отстъпки. Това е изкуството да оцелееш. В последна сметка, властите ще оценят приноса ви, както в случая с Боски, Левин и още десетки други, които изтърпяха минимални присъди, като играеха тенис и комар, а богатствата им останаха непокътнати. Опитайте по този начин.

— Как? — умолително запита адвокатът, като вдигна зачервените си очи към руснака.

— „Къде“ е първият въпрос — обясни Суликов. — Намерете неутрална страна, която няма договор за екстрадикция със Щатите, някоя, където властите могат да бъдат убедени да ви дадат временно убежище, за да можете да продължите да се занимавате с бизнеса си. Терминът „временно“ е, разбира се, изключително разтегливо понятие. Бахрейн, Емирствата, Мароко, Турция, Гърция — примамливите възможности не са малко. И във всичките има богати англоговорящи общности. Освен това, и ние вероятно ще можем да ви помогнем, съвсем дискретно, разбира се.

— И защо?

— Слепотата ви се връща, господин Оугълви. Естествено, не даром… Вие сте започнали една изключителна операция в Европа, която е непокътната и се развива. Ако я поставим под наш контрол, можем да извлечем значителна полза.

— О… Боже… — гласът на ръководителя на „Медуза“ заглъхна, той не сваляше поглед от генералния консул.

— Смятате ли, че имам избор, господин съветник?… Трябва да побързаме. Имаме много неща да уреждаме. За щастие, имаме цял ден на разположение.

Беше три и двадесет и пет следобед, когато Чарлс Касет влезе в кабинета на Питър Холанд в ЦРУ.

— Успех! — каза заместник-директорът на Управлението. — Макар и частичен — добави той, вече не толкова ентусиазирано.

— Фирмата на Оугълви ли? — попита директорът.

— Най-неочаквано — кимна Касет и сложи няколко купчини снимки на бюрото на Холанд. — Изпратиха ни ги преди час по факса от летище „Кенеди“. Следващите шестдесет минути бяха много тежки, повярвай!

— От „Кенеди“ ли? — намръщи се Холанд и заразглежда снимките, на които се виждаха потоци хора, които преминаваха през металните детектори в една от залите за международни полети. Около главата на един от мъжете имаше червено кръгче. — Какво е това?

— Това са пътниците на Аерофлот за Москва. Самолетите са съветски, разбира се. Рутинни снимки за сигурност на американци, които използват тези полети.

— Е, и? Кой е този?

— Самият Оугълви.

— Какво?

— Той тръгва в два часа за Москва. Полетът е без междинно кацане. Само че не е казал, че ще ходи там.

— Обясни ми.

— Звъняхме три пъти в кабинета му и всеки път ни даваха същия отговор. Извън страната е — в Лондон, в хотел „Дорчестър“. Само че ние знаем, че не е там. От „Дорчестър“ потвърдиха, че е направил резервация, но че не е пристигнал, затова приемат съобщенията, които идват за него.

— Не разбирам, Чарли.

— Това е само за заблуда и е скалъпено набързо. На първо място, защо трябва някой богаташ като Оугълви да пътува с Аерофлот? Можеше да вземе Конкорд до Париж и оттам с Ер Франс до Москва. Освен това, защо служителите му съобщават, че е заминал за Лондон, когато е тръгнал за Москва?

— Това за Аерофлот е ясно — обясни Холанд. — Това е държавна линия и той е под съветска закрила. За Лондон и „Дорчестър“ — също. Просто иска да се отърве от преследвачи — от нас, боже мой!

— Точно така. Затова Валентино се възползва от всички прекрасни апаратури в мазето и знаеш ли какво откри? Госпожа Оугълви и двете им деца са на път за Казабланка с полет на Роял Ел Марок, откъдето ще направят връзка за Маракеш.

— Маракеш… Ел Марок — Мароко, Маракеш. Почакай. В компютърните списъци, които Конклин ни накара да съставим за клиентите на онзи хотел в Мейфлауър, имаше една жена — една от тримата, които той свърза с „Медуза“. Тя е била в Маракеш.

— Възхищавам се на паметта ти, Питър. Тази жена и жената на Оугълви са били съквартирантки в Бенингтън в началото на седемдесетте години. Чудесни стари семейства. Тяхното родословие предполага, че поддържат тесни контакти и се съветват помежду си.

— Чарли, какво става, по дяволите!

— На семейство Оугълви им е било платено, за да се изпарят. Освен това, ако не греша и ако можем да проверим няколко стотици сметки, ще видим, че от Ню Йорк до кой знае къде са били преведени милиони.

— Е?

— „Медуза“ сега е в Москва, господин директор.

34

Луи Дефацио измъкна неохотно слабото си тяло от таксито на булевард „Масена“. Последва го по-едрият му, по-тежък и мускулест братовчед Марио от Ларчмънт, Ню Йорк. Застанаха на тротоара пред един ресторант, чието име бе изписано с червени букви напреко на оцветен в зелено прозорец — „Тетрацини“.

— Тук е — обяви Луис. — Те ще са в сепаре отзад.

— Доста е късно. — Марио погледна часовника си под светлината на уличната лампа. — Тук, в Париж, минава полунощ.

— Ще ни чакат.

— Все още не си ми казал имената им, Лу. Как да се обръщам към тях?

— Не е необходимо да ги назоваваш по име. Имената са без значение. Трябва само да показваш уважение. Ясно ли е?

— Наистина не е необходимо да ме поучаваш, Лу — укори го Марио с тихия си глас. — Но все пак, само за сведение, защо изобщо повдигна този въпрос?

— Той е дипломат от висока класа — обясни капо супремо, като се спря за миг и впери поглед в човека, който едва не беше убил Джейсън Борн в Манасас, Вирджиния. — Той действа извън Рим и високите правителствени среди, но има пряка връзка с доновете в Сицилия. Той и жена му са много, много ценени, разбираш ли какво искам да кажа?

— Донякъде — призна братовчедът. — Ако е чак толкова важна клечка, защо се е заел с такава слугинска работа като преследването на нашите обекти?

— Защото може да отиде там, където повечето от нашите палячовци не могат да припарят, нали разбираш. Освен това намерих начин да кажа на нашите хора в Ню Йорк кои са клиентите ни, особено един от тях, разбра ли ме? Доновете, като започнеш от Манхатън и свършиш с именията на юг от Палермо, говорят език, който използват само помежду си, знаеше ли това, братовчеде? Той се свежда до две заповеди: „Направи го“ и „Не го прави“.

— Мисля, че разбирам, Лу. Трябва да покажем уважение.

— Уважение — да, любезни ми братовчеде, но не и слабост, capisce? Никаква слабост? Думите трябва да потвърждават, че Лу Дефацио контролира и управлява цялата операция — от начало до край. Ясно ли е?

— Е, ако е такава работата, мога да се върна у дома при Ан-джи и децата — ухили се Марио.

— Какво?… Я млъквай! Само от тази работа ще изкараш годишна рента за цялата ти челяд.

— Ами те са ми само пет, Лу.

— Хайде да тръгваме. Помни: уважението си е уважение, но никакво приемане на кофти предложения.

Малката уединена столова беше миниатюрно копие на декора в „Тетрацини“. Всичко, което ги заобикаляше, беше италианско. Стените бяха покрити със стари, избелели тапети с изгледи от Венеция, Рим и Флоренция. Звучеше тиха музика — главно оперни арии и тарантели, осветлението беше дискретно и приглушено. Ако посетителите не знаеха, че са в Париж, можеха да си помислят, че са в Рим, на Виа Фраскати, в един от многобройните семейни ресторанти по тази старовремска улица.

В средата имаше голяма кръгла маса, застлана с червена покривка с богати дипли, и четири стола на еднакво разстояние един от друг. Покрай стената бяха наредени допълнителни столове. Използваха ги в случай на многолюдно съвещание на шефове или настаняваха на тях подчинените си, които обичайно бяха въоръжени. В единия край на масата седеше изискан мургав мъж с вълниста черна коса. От лявата му страна се беше настанила модно облечена дама на средна възраст с чудесна фризура. Пред тях имаше бутилка „Кианти Класико“, а грубите чаши с масивно столче не подхождаха на стила на вечерящите аристократи. На един стол зад дипломата беше поставено черно кожено куфарче.

— Аз съм Дефацио — представи се капо супремо от Ню Йорк, като затвори вратата. — Това е братовчед ми Марио, за когото може би сте чували. Този даровит човек ни е отделил от скъпоценното си време и се е откъснал от семейството си, за да се види с нас.

— Да, разбира се, Марио палача, esecuzione gardntio[69] — сеещ смърт с всякакво оръжие. Седнете, господа.

— Няма нужда от такова описание. Просто съм си добър в занаята — отвърна Марио, като притегли към себе си един стол.

— Изразихте се като истински професионалист, синьоре — добави жената. Дефацио и братовчед му седнаха. — Желаете ли вино или нещо друго? — продължи жената.

— Не още — отвърна Луис. — Може би по-късно… Моят талантлив братовчед ми зададе един много добър въпрос. Как да ви наричаме? Например господин и госпожа Париж, Франция? Което всъщност показва, че истинските ви имена не са ми необходими.

— Граф и Графиня — така ни наричат — отвърна съпругът и разтегна устни в усмивка, която повече подхождаше на маска.

— Какво ти казах, братовчеде? Това са високопоставени хора… А сега ни осведомете какво става, господин Графе.

— Разбира се, сеньор Дефацио — отвърна римлянинът с глас, подобен на непроницаемата му усмивка, която междувременно бе напълно изчезнала. — Ще ви осведомя за настоящето, но ако зависеше от мен, бих ви оставил в далечното минало.

— Какви са тия шибани приказки?

— Лу, моля те! — прекъсна го тихо, но решително Марио. — Внимавай какво говориш.

— Ами той как ми говори, а? Кажи де, как? Да не иска да ме натика в някаква мръсотия?

— Попитахте ме какво се е случило, сеньор Дефацио и аз ви казвам — отвърна графът с все същия напрегнат глас. — Вчера по обед за малко да ни убият, синьор Дефацио. Не сме свикнали, нито пък ще търпим такова отношение. Знаете ли в какво сте се замесили?

— Вие?… Нацелиха ли ви?

— Ако питате дали са ни познали — за щастие не са. Ако бяха разбрали, вероятно сега нямаше да седим на тази маса!

— Синьор Дефацио — прекъсна го графинята, като с поглед се опита да го успокои, — това, което научихме е, че имате договор за сакатия и приятеля му — за доктора. Истина ли е?

— Да — предпазливо потвърди капо супремо, — що се касае до онзи случай, но той е разрешен, ако разбирате какво искам да кажа.

— Нямам никаква представа — ледено заяви графът. — Казвам ви това, защото мога да използвам помощта ви, за която, както ви казах, ще ви бъде платено наистина щедро.

— По какъв начин е „разширен“ договорът? — отново го прекъсна съпругата му.

— Ами трябва да премахнем и трети човек — един, с когото онези двамата са дошли да се видят тук.

Графът и графинята размениха светкавични погледи.

— Трети човек — повтори римлянинът и вдигна чашата до устните си. — Разбирам… Договор за трима души обикновено е много доходен. Колко доходен, синьор Дефацио?

— Ей, аз питам ли ви колко печелите на седмица в Париж? Да кажем, че е много и че числото е шестцифрено число, ако всичко върви по учебник.

— Шест цифри обхващат широк спектър — забеляза графинята. — Те също така показват, че всъщност договорът струва седем цифри.

— Седем… — Дефацио погледна жената със затаен дъх.

— Повече от милион долара — завърши графинята.

— Ами, виждате ли, за нашите клиенти е важно онези хора да напуснат този свят — каза Луис и отново си пое дъх, като разбра, че седем цифри не означават седем милиона. — Не питаме защо, само си вършим работата. В такава ситуация нашите донове са щедри, повечето пари са за нас и „нашата част“ се слави като ефикасна, нали Марио?

— Сигурен съм, че е така, Лу, но не се бъркам в такива неща.

— Нали ти плащат, братовчеде?

— Иначе нямаше да съм тук, Лу.

— Видяхте ли какво искам да ви кажа — обърна се Дефацио към аристократите от европейската мафия, които изобщо не реагираха, а гледаха втренчено капо супремо. — Ей, какво ви става? А, онова лошо нещо, което ви се е случило вчера? Какво беше станало? Видели са ви, нали? Разпознали са ви и някоя горила е изстреляла шепа куршуми, за да ви стресне, нали? Че какво друго може да бъде? Не са знаели кои сте, но сте били там — май доста често ви се е случвало — и затова малко са ви постреснали. Старият номер — да изкарваш акъла на чужденците, които виждаш повече от веднъж.

— Помолих те да говориш по-прилично, Лу.

— По-прилично ли! Вече губя търпение. Дайте да се разберем най-накрая!

— Направо казано — поде тихо графът, като отмина думите на Дефацио с вдигнати вежди, — вие твърдите, че трябва да убиете сакатия и приятеля му, доктора, а освен това — и един трети, наши така?

— Направо казано — правилно сте схванали.

— Имате ли някакви сведения за този трети — нещо повече от снимка или подробно описание?

— Ами да — той е някакъв правителствен подлизурко, който е бил изпратен навън преди години, за да се прави на убиец като Марио, представяте ли си? Но тези тримата са навредили на нашите клиенти, и то сериозно. Затова и ни предложиха договора. Ето това е цялата работа.

— Не сме сигурни — каза графинята, като отпи деликатно от виното. — Но може би вие не знаете.

— Какво не знаем?

— Че има някой, който желае смъртта на този трети много по-силно, отколкото вие — обясни графът. — Вчера на обед той е нападнал с оръжие някакво кафене извън града и е застрелял много хора, само защото онзи трети е бил вътре. Ние също бяхме там… Видяхме как охраната ги — го предупреди и третият се втурна навън. Понякога човек усеща, че ще се случи нещо. Ние си излязохме веднага, а кървавата баня започна само след минути.

— Проклятие! — изрече със задавен глас Дефацио. — Кое е това копеле, което иска да убива? Кажете ми!

— Вчера следобед и днес цял ден се опитвахме да разберем — поде жената, като се наведе напред и внимателно завъртя в ръцете си некрасивата чаша, като че ли тя беше оскърбление за чувствата й. — Вашите обекти никога не остават сами. Около тях винаги има хора, въоръжена охрана, и отначало не знаехме откъде се взимат. След това обаче на булевард „Монтен“ видяхме, че един съветски автомобил идва да ги вземе, после третият ви обект излезе придружен от офицер на КГБ. Сега вече смятаме, че знаем кой е.

— Само вие обаче можете да потвърдите това — намеси се графът. — Как се казва третият ви обект? Смятам, че имаме право да знаем.

— Защо пък не? Казва се Борн, Джейсън Борн — един човек, който е изгубил играта и сега шантажира клиентите ни.

— Точно така — промълви графът.

— И последно — добави жена му, — какво знаете за този Борн?

— Каквото ви казах. Действал е под прикритие по поръчение на правителството, обаче големите клечки във Вашингтон са го метнали. Той се впрегнал и започнал да пързаля нашите клиенти. Голям боклук, казвам ви.

— Никога ли не сте чували за Карлос Чакала? — попита графът и се облегна на стола, като гледаше изпитателно капо супремо.

— Ама, разбира се, че съм чувал и разбирам накъде биете. Казват, че този тип, Чакала, много му се заканил на Борн, а и Борн също. Ама мен това не ме интересува. Винаги съм си мислил, че тази игра на котка и мишка я има само в книгите и филмите, нали разбирате? А после ми казват, че той е истинският убиец. Какво ще кажете?

— Ами съвсем истински е — съгласи се графинята.

— Но както ви казах, това изобщо не ме засяга. Искам само да затрия онзи евреин, сакатия, а и оня скапаняк Борн. Наистина го искам!

Дипломатът и жена му се спогледаха и учудено свиха рамене. Графинята кимна и се обърна примирено към мъжа си:

— Реалността разби всичките ти художествени измислици.

— Моля?

— Робин Худ наистина е съществувал, но не е бил благородник от Локсли. Бил е груб саксонски вожд, който се е противопоставил на норманите — кръвожаден убиец и крадец, възхваляван само в легендите. Наистина е съществувал и Инокентий Трети — папа, който едва ли е бил божи човек и е провеждал жестоката политика на своя предшественик, Свети Григорий, който пък едва ли може да бъде наречен светец. Те разединили Европа и я потопили в реки от кръв. Борели се за политическа власт и за напълване на хазната на Свещената империя. Векове преди това е живял благородникът римлянин Куинтус Касиус Логинус, любимият регент на далечна Испания. Той също измъчвал и осакатявал стотици хиляди испанци.

— За какво, по дяволите, говорите?

— Тези хора са били превърнати в литературни герои, господин Дефацио, в много варианти на това, което действително са били, но независимо от изопачаването на истината, те наистина са съществували. Така както съществува и Чакала и представлява смъртоносен проблем за вас. Както, за нещастие, е проблем и за нас, защото създава усложнения, които не можем да приемем.

— Какво? — Капо супремо зяпна и се втренчи в италианския аристократ.

— Присъствието на руснаците беше и тревожно, и загадъчно — продължи графът. — След това усетихме, че има някаква връзка, и вие я потвърдихте… Москва преследва Карлос от години с една-единствена цел — да го екзекутира, а в замяна на всичките си старания получава само труповете на ловците. По някакъв начин, Господ знае как, Джейсън Борн се е договорил със Съветите да преследват заедно общата си цел.

— За Бога, говорете или английски, или италиански, но с разбрани думи! Не съм учил в Харвард и не ми е трябвало, разбра ли, умнико.

— Чакала опустоши онази странноприемница вчера. Той е проследил Джейсън Борн, който е бил толкова глупав, че да се върне в Париж, за да убеждава руснаците да работят заедно. И Борн, и руснаците са глупаци, защото това е Париж и Карлос ще спечели. Ще убие Борн и другите ви обекти и ще се надсмее над руснаците. След това ще извести тайните отдели на всички правителства, че е спечелил, че той е господар, padrone maestro. Вие в Америка никога не сте знаели цялата история, а само отделни факти, защото интересът ви към Европа се изчерпва с въпроса за парите. Но ние сме били очевидци, следили сме я като омагьосани и сега сме хипнотизирани. Двама изпълнени с омраза стареещи убийци, които се опитват да си прережат гърлата.

— По-полека, умнико! — извика Дефацио. — Този боклук Борн е фалшификатор. Никога не е бил истински убиец!

— Много бъркате, синьоре — възрази графинята. — Може да не сте го виждали с пистолет на сцената, но това му е любимият инструмент. Питайте Чакала.

— Майната му на Чакала! — изкрещя Дефацио и се надигна от стола.

— Лу!

— Млъквай, Марио! Този Борн е мой, наш. Ние ще предадем трупа, ние ще снимаме и на снимката ще сме ние над онези тримата с десетина остриета, стърчащи от телата им, а в ръцете им ще държим за косите главите им, за да няма съмнение, че ние сме ги убили.

— Сега вие сте луд, pazzo — изрече графът мафиот с тих глас, който контрастираше с грубите крясъци на капо супремо. — И говорете по-тихо, моля.

— Тогава не ме дразнете…

— Той се опитва да изясни нещата, Лу — каза убиецът, братовчед на Дефацио. — Искам да чуя какво ще ни каже господинът, защото това може да се окаже решаващо за начина, по който ще действам. Седни, братовчеде. — Луис седна. — Моля, продължете, графе.

— Благодаря ви, Марио. Нали не възразявате да ви наричам Марио.

— Съвсем не, господине.

— Може би трябва да посетите Рим…

— Може би трябва да се върнем в Париж — отново изръмжа капо супремо.

— Много добре — съгласи се римлянинът, като се обръщаше и към Дефацио, и към братовчед му, но явно предпочиташе последния. — Можете да очистите и тримата с далекобойни пушки, но не можете да се доближите до телата. Съветската охрана няма да се различава от останалите хора наоколо и ако ви видят на опасно разстояние, ще открият огън по вас, защото ще смятат, че сте изпратени от Чакала.

— Тогава трябва да направим нещо за отклоняване на вниманието и за изолиране на обектите — заяви Марио, като облегна лакти на масата и впери умните си очи в графа. — Нещо неочаквано рано сутринта — например пожар в апартамента им, така че да ги накараме да излязат навън. И друг път съм го правил. Започва суматоха, пристигат пожарни, вият полицейски сирени, навсякъде паника. И точно тогава можем да отвлечем обектите и да си свършим работата докрай.

— Чудесна стратегия, Марио, но какво ще правиш със съветската охрана?

— Ще го премахнем — извика Дефацио.

— Вие сте само двамата — отвърна дипломатът, — а само в Барбизон са поне трима, да не броим хотела в Париж, където са отседнали сакатият и докторът.

— Ще вземем още хора — заключи капо супремо и вдигна ръка, за да изтрие потта, избила на челото му. — Най-напред ще ударим Барбизон, нали?

— Само вие двамата ли? — възкликна графинята и гримираните й очи се разшириха от изненада.

— Вие имате хора! — възкликна Дефацио. — Ще ни трябват няколко… Ще платя допълнително.

Графът бавно поклати глава и каза тихо:

— Няма да влизаме във война с Чакала. Така ми е наредено.

— Мръсни копелета!

— Интересна забележка. Още повече, че идва от вас — забеляза графинята с иронична усмивчица.

— Може би нашите донове не са щедри като вашите — продължи дипломатът. — Искаме да си сътрудничим, но само до определени граници.

— Никога вече няма да ви разрешат други пратки на стока в Ню Йорк, Филаделфия или Чикаго!

— Нека да оставим началниците ни да решават тези въпроси, съгласен ли сте?

Внезапно на вратата се почука — четири силни настоятелни хлопвания.

— Avanti! — извика графът и бръкна под сакото си. Дръпна автоматичния пистолет от колана си и го скри под висящия край на червената покривка. Усмихна се, като видя управителя на „Тетрацини“.

— Спешно е — каза дебелакът, приближи се бързо към безупречно облечения мафиот и му подаде някаква бележка.

— Grazie.

— Prego — отвърна управителят и изчезна също толкова бързо, колкото беше влязъл.

— Нетърпеливите богове на Сицилия май ви се усмихват — каза графът, като прочете бележката. — Това съобщение е от човека, който следи обектите ви. Те са извън Париж и са сами. По някакви неизвестни за мен причини са без охрана и са беззащитни.

— Къде са? — изкрещя Дефацио и скочи.

Без да отговори, дипломатът извади златната си запалка и запали хартията над пепелника. Марио се хвърли напред. Римлянинът пусна запалката на масата и бързо измъкна пистолета си.

— Най-напред да обсъдим цената — предложи той, като наблюдаваше как хартията се превръща в пепел. — Нашите донове в Палермо определено не са щедри като вашите. Говорете бързо, защото всяка минута е ценна.

— Копеле гадно!

— Дръжте се прилично. Колко, сеньор Дефацио?

— Казвам ви горната граница — отвърна капо супремо и се отпусна на стола с поглед, впит в овъглените останки от съобщението. — Триста хиляди американски долара и точка.

— Ама че лайно — възрази графинята. — Предложете нещо друго. Секундите стават минути, а вие не можете да си го позволите.

— Добре, добре! Удвоявам сумата.

— Плюс разходите — добави жената.

— За какви шибани разходи става дума?

— Братовчед ви Марио е прав — отбеляза дипломатът. — Моля, дръжте си езика пред жена ми.

— Майната ви…

— Предупредих ви, синьор. Разходите са още четвърт милион американски долара.

— Да не сте откачили!

— Колко сте вулгарен. Общата сума е милион и сто и петдесет хиляди долара, които трябва да бъдат изплатени по начин, който нашите куриери в Ню Йорк ви кажат. Ако не го сторите, тогава във върховете на Бруклин ще усетят липсата ви, синьор Дефацио.

— Къде са обектите? — попита победеният капо супремо, който явно страдаше от поражението си.

— На малко частно летище в Поанкаре, на около четиридесет и пет минути път от Париж. Чакат самолет, който поради лошото време се е приземил в Поатие. Очевидно не може да пристигне по-рано от час и четвърт.

— Носите ли всичко, което поискахме — попита Марио.

— Всичко е тук — отвърна графинята и посочи големия черен куфар на стола до вратата.

— Кола, бърза кола! — извика Дефацио, докато роднината му палач вземаше куфара.

— Отвън е — поясни графът. — Шофьорът знае къде да ви заведе. Ходил е и друг път до това летище.

— Хайде, братовчеде. Днес хем прибираме парите, хем ще можеш да си разчистиш сметките.

Частното летище в Поанкаре беше пусто. Само зад гишето в малката зала за пътниците седеше самотен служител, а в радиокулата имаше един авиодиспечер, нает за дежурствата. Алекс Конклин и Mo Панов изостанаха директно назад, докато Борн изведе Мари навън към водещата към летището врата в металната, висока до кръста стена. Наземните лампи очертаваха две кехлибарени ивици от двете страни на пистата. Бяха ги запалили преди броени минути в очакване на самолета от Поатие.

— Още малко остана — каза Джейсън.

— Всичко е толкова глупаво! — сопна се жената на Дейвид Уеб. — Всичко!

— Няма причини да оставаш. Напротив, трябва да заминеш. Да оставаш сама в Париж е неразумно. Алекс е прав. Ако хората на Карлос те открият, ще те вземат за заложница. Защо да рискуваме?

— Защото мога да се скрия някъде и защото не искам да съм на хиляди километри далеч от теб. Ще ми простите, че се тревожа за вас, господин Борн. Погрижете се за себе си.

Джейсън я погледна и беше благодарен, че в тъмнината тя не може да види ясно очите му.

— Тогава бъди разумна и помисли — изрече студено той, като изведнъж се почувства стар за такава очевидно престорена безсърдечност. — Знаеш, че Карлос е в Москва и че Крупкин е по следите му. Сутринта Димитрий ще ни изпрати там със самолет и тогава ще бъдем под закрилата на КГБ в най-затворения град в света. Какво повече можем да искаме?

— Преди тринадесет години си бил под закрилата на американското правителство в един малък жилищен квартал в Ийст Сайд в Ню Йорк, но не си имал кой знае каква полза от това.

— Има огромна разлика. Тогава Чакала знаеше точно къде отивам и кога ще бъда там. А сега дори не може да му мине през ум, че знаем, че е в Москва. Сега си има други, лични проблеми и си мисли, че сме в Париж — заповядал е на хората си да не престават да ни търсят.

— Какво ще правиш в Москва?

— Ще узнаем едва след като пристигнем, но каквото и да е, ще е по-добре от Париж. Крупкин е зает. Всеки високопоставен офицер на площад „Дзержински“ който говори френски, е под наблюдение. Каза ми, че френският е стеснил кръга на възможностите и че нещо трябва да го пробие. Нещо ще го пробие. Шансовете са на наша страна. И когато това стане, не мога да се страхувам, че си тук.

— Това е най-милото, което си ми казал през последните тридесет и шест часа.

— Сигурно. Трябва да бъдеш с децата и го съзнаваш. Ще бъдеш в безопасност, ще те пазят… а и децата имат нужда от теб. Госпожа Купър е страхотна, но не е майка им. Освен това брат ти сигурно вече е накарал Джейми да пуши от неговите кубински пури и да играе с него на „монопол“ с истински пари.

Мари погледна съпруга си в тъмнината. Нейният глас също прозвуча развеселено.

— Благодаря ти за шегата. Имам нужда от това.

— Вероятно е вярно — онова за брат ти, искам да кажа. Ако сред служителките има хубавици, много е възможно синът ни вече да е изгубил девствеността си.

— Дейвид!

Борн млъкна. Мари се изкикоти.

— Май наистина не мога да споря с теб — призна тя.

— Щеше да го направиш, ако аргументите ми не ги биваше, доктор Сен Жак. Това поне съм научил през последните тринадесет години.

— Все още възразявам срещу това лудешко връщане във Вашингтон! Оттук до Марсилия, после до Лондон, после до летище „Дълес“. Много по-просто е да се вземе самолет от „Орли“ до Щатите.

— Идеята е на Питър Холанд. Лично ще те посрещне, така че питай него. Не може да се каже, че е твърде разговорлив по телефона. Подозирам, че не иска да се свързва с френските власти, защото се страхува от изтичане на информация към хората на Карлос. Сама жена с обикновено име на един от пълните самолети вероятно е най-доброто решение.

— Повече време ще прекарам в чакалните, отколкото във въздуха.

— Вероятно. Затова си прикрий дългите крака и си носи Библия.

— Колко си мил — каза Мари и го погали по лицето. — Внезапно пак чух теб, Дейвид.

— Какво? — Борн отново не реагира на нежността й.

— Нищо… Ще ми направиш ли една услуга?

— Каква? — безизразно запита Джейсън.

— Върни ми Дейвид.

— Хайде да видим какви са последните сведения за самолета — предложи Борн с рязък и безчувствен глас, хвана я за лакътя и я поведе обратно в залата.

Остарявам… и вече не мога да бъда същият. Хамелеона се изплъзва. Въображението ми вече не е каквото беше. Но не мога да се откажа! Не точно сега! Махай се от мен, Дейвид Уеб!

Щом влязоха в малката зала, телефонът иззвъня. Самотният чиновник вдигна слушалката.

— Oui?

След около пет секунди той отвърна:

— Merci — затвори телефона и се обърна към четиримата на френски. — Беше кулата. Самолетът от Поатие ще кацне след около четири минути. Пилотът моли да сте готова, госпожо, тъй като иска да изпревари фронта на лошото време, който се движи на изток.

— Ще бъда — съгласи се Мари и се втурна към Алекс Конклин и Mo Панов. Сбогуваха се набързо, прегърнаха се силно, изрекоха искрени думи. Борн отново изведе жена си навън.

— Изведнъж се запитах къде ли е охраната на Крупкин — попита тя, докато Джейсън отваряше вратата. После тръгнаха към осветената писта.

— Не ни трябва — отвърна той. — Съветската стана явна на булевард „Монтен“ и се предполага, че посолството е под наблюдение. Няма гардове, които да се втурват към колите, следователно от наша страна няма движение, което да бъде докладвано на хората на Карлос.

— Разбирам.

До тях долетя шумът на малък самолет, който направи кръг над летището и кацна на хиляда и двестаметровата писта.

— Много те обичам, Дейвид — извика Мари, за да заглуши рева на самолета, който се носеше към тях.

— И той те обича много — отвърна Борн. Образите се смесваха в съзнанието му. — Аз те обичам много.

Самолетът изникна пред тях между редицата кехлибарени светлини — бяла машина с форма на куршум, с къси, обърнати назад крила, подобна на разгневено насекомо. Пилотът направи кръг и спря. Самолетът се разтресе, автоматичната врата за пътниците се отвори, металната стълба се спусна към земята. Джейсън и Мари се затичаха към нея.

Внезапно от всички страни повя смъртоносен вятър, завихри се, обгърна ги и ги поведе в някакъв неспирен танц със смъртта. Стреляше се. Два автомата — един по-наблизо и един по-надалеч. Прозорците дрънчаха и се разпадаха, пронизителен зловещ писък изригна от залата, известявайки смъртоносно попадение.

Борн сграбчи с две ръце Мари през кръста, повдигна я и я напъха в самолета, после изкрещя на пилота:

— Затворете вратата и се махайте оттук!

— Mon Dieux! — изрева човекът в кабината. — Изчезвайте! — заповяда той на Джейсън да се отдалечи от вратата и стъпалата. Форсира двигателя и самолетът подскочи напред. Джейсън се хвърли на земята и погледна нагоре. Мари беше притиснала лице към стъклото и пищеше истерично. Машината се стрелна с грохот по пистата. Беше свободен.

Не и Джейсън. Беше облян от кехлибарените светлини и все едно че участваше в някакъв театър на сенките. Независимо къде стоеше, дали коленичеше, или лежеше, силуетът му се очертаваше еднакво ясно на жълтооранжевия фон. Затова измъкна пистолета, който му бе дал Бернардин, и започна да се хлъзга и извива като змия, пресичайки асфалта, приближавайки се до тревата отвъд оградата с вратата.

Стрелбата започна отново. Три отделни изстрела вътре в залата. Единият вероятно беше от пистолета на Конклин или от този на чиновника, ако беше въоръжен. Панов нямаше оръжие. Кого бяха ранили?… Нямаше време! Най-близкият автомат забълва огън — равномерен, продължителен и смъртоносен огън, който целеше едната стена на малката сграда и вратата.

Вторият автомат също откри огън. Ако се съдеше по звука, той се намираше на противоположната страна на залата. Само след секунди последваха два отделни изстрела, след втория се чу писък… пак от другата страна на сградата.

— Раниха ме! — гласът беше на мъж, който изпитва ужасна болка… от другата страна на сградата. Автоматът! Джейсън бавно се надигна в тревата и силно приведен се взря в тъмнината. Нещо помръдна. Той вдигна пистолета и стреля в движещата се мишена, скочи и се втурна през зоната около вратата, като се извръщаше и натискаше спусъка, докато се озова извън обсега на куршумите. Беше достигнал до източната страна на сградата, където пистата свършваше, а заедно с нея и кехлибарените светлини. Покатери се предпазливо на ниската ограда, която на това място беше успоредна на ъгъла на малката зала. Сивобелият чакъл на паркинга му помогна да види гърчещия се силует с автомат в ръцете. Човекът се опря на него и се надигна.

— Братовчеде! — извика той. — Помогни ми!

В отговор прозвучаха изстрели от западния край на сградата, в диагонал, отдясно на ранения.

— Боже Господи! — изкрещя отново той. — Ранен съм много зле!

Отново му отвърна огън от автомат, този път придружен от трясъка на счупени стъкла. Убиецът от западната страна беше разбил прозорците и унищожаваше всичко вътре.

Борн хвърли безполезния пистолет, хвана се за ръба на оградата и се прехвърли през нея. Падна на земята и болезнено удари левия си крак.

Какво ми стана? Защо ме боли? По дяволите?

Докуцука до ъгъла на сградата и надникна. Фигурата падна по гръб. Явно не можеше повече да се крепи на автомата. Джейсън опипа земята, намери голям камък и го запрати с все сила зад ранения. Камъкът се разби и парчетата заподскачаха по чакъла. Звукът приличаше на приближаващи стъпки. Убиецът конвулсивно се изправи и се повлече назад, като стискаше оръжието, което на два пъти се изплъзна от пръстите му.

Сега! Борн се втурна през камъните на паркинга и връхлетя върху въоръжения мъж. Отне му автомата и го стовари върху главата му. Ниският слаб мъж се просна неподвижен. Внезапно откъм западната страна вътре в залата отново затрещяха изстрели и отново се посипаха стъкла. Първият убиец, който беше по-близо, се приближаваше до жертвите си.

Трябва да го спра! — помисли си Джейсън. Едва дишаше, всеки мускул го болеше. Къде беше мъжът от вчера? Къде беше Делта от „Медуза“? А Хамелеона от „Тредстоун Седемдесет и едно“? Къде беше този човек?

Борн изтръгна автомата от безжизненото тяло на чакъла и се втурна към страничната врата на залата.

— Алекс! — изрева той. — Пусни ме да вляза! Имам оръжие!

Вратата се отвори с трясък.

— Божичко, жив си! — извика Конклин в тъмнината. Джейсън влетя вътре. — Mo е зле. Улучиха го в гърдите. Чиновникът е убит и не можем да се свържем с кулата. Трябва да са започнали с нея — Алекс затръшна вратата. — Лягай на пода!

Отвсякъде се чу стрелба. Борн застана на колене и отвърна на изстрелите, после се просна до Конклин.

— Какво стана? — извика Джейсън. Едва дишаше, гласът му бе напрегнат, потта се стичаше по лицето, очите му смъдяха.

— Чакала.

— Как е успял?

— Измами ни. Мен, теб, Крупкин и Лавие — а най-лошото — мен. Разпространил е, че заминава, без никакво обяснение. Не е споменал, че има някаква връзка с присъствието ти в Париж. Само това, че няма да го има няколко дни. Помислихме, че капанът е успял, всичко сочеше към Москва… Той ни хвана в примката, която бяхме приготвили за самия него. О, Боже, как ни омота! Трябваше да разбера, да прозра какво стои зад всичко това, било е толкова ясно… Съжалявам, Дейвид! О, Боже, колко съжалявам!

— Този отвън е той, нали? Иска сам да ни очисти — единствено това е от значение за него.

Внезапно през прозореца хвърлиха запалено фенерче. Силната му светлина ги ослепи. Борн моментално вдигна автомата и унищожи блестящия метален цилиндър. Светлината угасна, но твърде късно. Бяха ги видели.

— Ела тук! — изкрещя Алекс и като сграбчи Джейсън, приклекна зад гишето. Неясният силует, очертан в рамката на прозореца, посипа смъртоносен огън. После спря, чу се щракането на затвора.

— Трябва да зареди! — прошепна Борн, когато стрелбата прекъсна. — Стой тук!

Джейсън се изправи, спусна се към вратата и премина с трясък през нея, стиснал оръжието в дясната си ръка, тялото му беше приведено, напрегнато, готово да убива, ако изтеклите години не му попречеха! Не трябваше да му попречат!

Изпълзя през вратата, през която бе извел Мари, и се изтърколи на земята вдясно, като се запромъква покрай оградата. Вече беше Делта от сайгонската „Медуза“… Можеше да се справи! Само че тук нямаше джунгла за прикритие. Имаше обаче много неща, които можеше да използва: тъмнината, сенките, които от време на време се появяваха от безбройните облаци, закриващи луната. Използвай всичко! На това са те учили… преди толкова много, много години! Забрави ги, забрави времето! Трябва да успееш! Само на сантиметри от теб е онова животно, което желае смъртта ти и тази на жена ти и на децата ти. Смъртта им!

Бързината му се роди от чистата ярост, която го заля, обхвана го без остатък, и той разбра, че за да спечели, трябва да действа, без да се бави, с всички сили, които се таяха в него. Бързо се промъкна покрай оградата, очертаваща летището, после покрай залата, като се готвеше за мига, в който щеше да се покаже. Все още стискаше смъртоносния автомат, показалецът му беше на спусъка. На около десет метра от него имаше две дървета с големи корони, а пред тях — някакви диви храсти. Ако можеше да ги стигне, шансът щеше да е на негова страна, щеше да гледа „отвисоко“ Чакала в долината на смъртта, само ако се случеше да се озове зад убиеца, без да го видят.

Стигна храстите. И в същия момент чу страхотен трясък от счупени стъкла, последван от стрелба — толкова продължителна този път, че изглежда, целият пълнител свърши. Не бяха го видели! Фигурата на прозореца се отдръпна да зареди и цялото му внимание беше съсредоточено върху това, а не върху възможностите за евентуално бягство. Карлос също остаряваше и губеше финес, помисли си Джейсън Борн. Къде бяха искрите, неизбежни при тази операция? Къде бяха живите, пронизващи очи, които зареждаха в пълна тъмнина?

Тъмнина. Един облак закри жълтите лъчи на луната. Пълна тъмнина. Той се прехвърли през оградата, скри се зад храстите и се втурна към първото от двете дървета, където можеше да застане прав, да огледа и да прецени какво да направи.

Нещо не беше както трябва. Тази примитивност не беше присъща на Чакала. Убиецът беше изолирал сградата и цената беше висока, но липсваше финият подход в това смъртоносно съревнование. Вместо хитрост — груба сила, на която не можеше да се устои, но не и когато се използваше против човека с име Джейсън Борн, който се беше измъкнал от капана.

Фигурата при счупения прозорец бе изстреляла всичките си патрони, облегна се на стената на сградата и измъкна друг пълнител от джоба си. Джейсън напусна прикритието на дърветата и се втурна напред, като стреляше с автомата в земята пред убиеца, а после очерта рамка от куршуми около него.

— Край! — извика той, като се приближи до убиеца. — Мъртъв си, Карлос! Само едно натискане на спусъка и с теб е свършено — ако наистина си Чакала!

Човекът до счупения прозорец хвърли оръжието си.

— Не съм Чакала, господин Борн — изрече убиецът от Ларчмънт, Ню Йорк. — Срещали сме се и друг път, но не съм човекът, за когото ме взимате.

— Легни! — Убиецът се подчини и Джейсън се приближи.

— Разпери ръцете и краката! — И тази команда бе изпълнена.

— Повдигни главата!

Мъжът го послуша и Борн се взря в лицето му, което едва се виждаше под отблясъците от кехлибарената светлина на пистата.

— Виждате ли сега? — попита Марио. — Не съм този, за който ме взехте.

— Божичко! — прошепна Джейсън, като не вярваше на очите си. — Ти беше в онази алея в Манасас, Вирджиния. Опита се да убиеш Кактус, а после и мен!

— За това ме бяха наели, господин Борн.

— Ами авиодиспечера в кулата?

— Не убивам безразборно. Веднага щом като самолетът от Поатие получи разрешение за кацане, му казах да се маха… Извинете ме, но и жена ви беше в списъка ми. За щастие, това беше извън възможностите ми, защото е майка.

— Кой си ти, по дяволите?

— Току-що ви обясних, че работя на договор.

— Вече разбрах това.

— Вероятно не съм във вашата лига, но служа добре на организацията си.

— Господи, та ти си от „Медуза“!

— Чувал съм името, но това е всичко, което мога да ви кажа… Искам добре да ме разберете, господин Борн. Няма да оставя жена си вдовица и децата си — сираци, само заради някакъв договор. Това просто не може да стане. Те значат твърде много за мен.

— Полагат ти се сто и петдесет години затвор, и то само ако делото се гледа в някой щат, където смъртната присъда е отменена.

— — Не и на мен, господин Борн, заради нещата, които знам… За мен и семейството ми ще се погрижат добре — ще получим ново име, може би някоя хубава ферма в Дакота или Уайоминг. Знаех, че и този момент ще настъпи.

— А това, което се случи днес, копеле такова, е, че моят приятел лежи застрелян вътре! Ти си го направил!

— Тогава да сключим примирие?

— Какво имаш предвид?

— На половин километър оттук е колата ми, която е много бърза. — Убиецът от Ларчмънт измъкна някакво квадратно устройство от колана си. — Тя може да бъде тук след не повече от минута. Сигурен съм, че шофьорът знае къде е най-близката болница.

— Извикай я!

— Вече го направих, Джейсън Борн — каза Марио, като натисна бутона.

Вкараха Морис Панов в операционната. Луис Дефацио все още беше на носилката, тъй като раната му беше повърхностна. По силата на тайни преговори между Вашингтон и Ке д’Орсе престъпникът, известен само като Марио, беше взет под попечителството на американското посолство в Париж.

В чакалнята на болницата се появи доктор в бяла престилка. Конклин и Борн уплашено се надигнаха.

— Не мога да се преструвам, че новините са добри — поде на френски лекарят, — защото няма да отговаря на истината. И двата дроба на приятеля ви са пронизани, засегната е и сърдечната стена. Шансовете му да оживее са четиридесет на шестдесет, и то не в негова полза. Но все пак той има силна воля и иска да живее. Понякога именно това решава нещата. Какво друго да ви кажа?

— Благодаря ви, докторе — Джейсън се извърна.

— Трябва ми телефон — каза Алекс на хирурга. — Трябва да отида до нашето посолство, но нямам време. Сигурно ли е, че няма да ме подслушат или запишат?

— Смятам, че трябва да сте напълно спокоен — отвърна лекарят. — Дори не знаем как се прави това. Влезте в моя кабинет, моля.

— Питър?

— Алекс! — извика Холанд от Лангли, Вирджиния. — Всичко ли е наред? Мари излетя ли?

— На първия въпрос — не, не всичко беше наред, а що се отнася до Мари, можеш да очакваш паническо обаждане от нея веднага щом пристигне в Марсилия. Онзи пилот ще откаже дори да докосне радиото си.

— Какво?

— Кажи й, че сме добре, че Дейвид не е ранен…

— За какво говориш? — прекъсна го директорът на ЦРУ.

— Нападнаха ни, докато чакахме самолета от Поатие. Боя се, че Mo Панов е зле, толкова зле, че точно сега не бих искал да говоря за това. Сега сме в болницата и докторът не дава надежда.

— О, Божичко, Алекс, много съжалявам!

— Mo е боец, макар и по свой начин. Все още вярвам, че ще се оправи. Моля те, не казвай на Мари. Тя взима всичко много сериозно.

— Разбира се, че ще си мълча. Мога ли да направя още нещо за теб?

— Да, Питър. Да ми кажеш защо „Медуза“ е тук, в Париж.

— В Париж? Това противоречи на всичко, което знам, а аз знам ужасно много, по дяволите.

— Информацията ни е достоверна. Двамата убийци, които ни нападнаха преди час, са били изпратени от „Медуза“. Почти си го признаха.

— Не разбирам! — запротестира Холанд. — За Париж изобщо не сме мислили. Няма връзка със сценария.

— Напротив, има — възрази му бившият шеф. — Сам го каза. Нарече го „предчувствие, което се сбъдва“, помниш ли? Крайната фаза на логиката, която Джейсън разви като теория: „Медуза“ се съюзява с Чакала, а целта е Джейсън Борн.

— Там е работата, Алекс, че това беше само теория, хипотетично убедителна, но все пак теория — основа за солидна стратегия. Но тя не се сбъдна.

— Очевидно е точно обратното.

— Не и от тази страна. Доколкото знаем, „Медуза“ сега е в Москва.

— Москва ли? — Конклин едва не изпусна слушалката.

— Точно така. Бяхме се съсредоточили върху юридическата фирма на Оугълви в Ню Йорк и записахме всичко, което можахме. По някакъв начин, но не знаем точно как, Оугълви е бил предупреден и се измъкна от страната. Качи се на самолет на Аерофлот за Москва, а семейството му е на път за Маракеш.

— Оугълви? — прошепна едва чуто Алекс. Намръщи се, спомените му се понесоха назад в годините. — От Сайгон? Юрист от Сайгон?

— Точно така. Сигурни сме, че той ръководи „Медуза“.

— И си скрил тази информация от мен?

— Само името на фирмата. Казах ти, че имаме свои приоритети, а ти — твои. За нас „Медуза“ беше на първо място.

— И ти си един моряк — избухна Конклин. — Познавам Оугълви, по-точно — познавах го. Знаеш ли как му викаха в Сайгон? „Ледения Оугълви“. Беше най-многословната юридическа отрепка в цял Виетнам. Само с няколко призовки и малко проучване щях да открия съмнителните му дела като адвокат. Можеше да го прибереш за подкупване на военни съдии в няколко случая на убийство — за тези престъпления няма оправдание по никакви закони — нито цивилни, нито военни. Божичко, защо не ми каза?

— В интерес на истината, Алекс, никога не си питал. Ти само предположи, и то с основание, че няма да ти кажа.

— Добре, добре, всичко е минало, по дяволите! Утре или вдругиден ще получиш нашите двама от „Медуза“, така че се заеми с тях. И двамата искат да си спасят живота. Капо е боклук, но снайперистът му непрекъснато се моли за семейството си и това не е само за пред хората.

— Какво ще правиш? — настоя Холанд.

— Заминаваме за Москва.

— След Оугълви?

— Не, след Чакала. Но ако видя Брайс, ще му предам поздрави от теб.

35

Бъкингам Причард седеше до униформения си чичо Сирил Силвестър Причард, заместник-директор по имиграционните въпроси, в кабинета на сър Хенри Сайкс в резиденцията на правителството в Монсера. Освен тях, отдясно на заместник-директора седеше техният адвокат, най-добрият местен адвокат, когото Сайкс можа да убеди да се заеме с делото на племенника и чичото Причард, в случай че Губернаторът ги обвини, че са съучастници в терористични действия. Сър Хенри седеше зад бюрото и гледаше полузашеметен адвоката, някой си Джонатан Лемюел, който вдигна глава и очи към тавана, но не за да се наслаждава на полъха на тропическия вентилатор, а за да покаже, че не вярва на ушите си. Лемюел беше завършил право в Кеймбридж със стипендия като „момче от колониите“. Години наред бе трупал пари в Лондон, но в есента на живота си се бе върнал в родния Монсера, за да се радва на плодовете на своя труд. Всъщност сър Хенри бе убедил своя пенсиониран чернокож приятел да окаже съдействие на двама идиоти, които вероятно се бяха забъркали в сериозен международен въпрос.

Причината за изумлението на сър Хенри и на съчетания с раздразнение отказ на Лемюел да повярва, бяха разменените фрази между Сайкс и заместник-директора по имиграционните въпроси.

— Господин Причард, установихме, че вашият племенник е подслушал телефонен разговор между Джон Сен Жак и неговия шурей, американеца Дейвид Уеб. Освен това, вашият племенник Бъкингам Причард съвсем свободно и ентусиазирано призна тук, че ви се е обадил, за да ви предаде някои сведения, които са се обсъждали в този разговор. В отговор на това вие, от своя страна, сте подчертали, че незабавно трябва да се свържете с Париж. Вярно ли е?

— Съвършено вярно, сър Хенри.

— На кого се обадихте в Париж? Какъв е телефонният номер?

— Моля да ме извините, сър, но съм се заклел да пазя тайна. При този кратък и съвършено неочакван отговор Джонатан Лемюел вдигна слисано очи към тавана.

Сайкс възвърна спокойствието си и прекъсна кратката пауза, предизвикана от изненадата.

— Какво искате да кажете, господин Причард?

— Племенникът ми и аз принадлежим към една международна организация, в която участват и световните лидери, и сме се заклели да мълчим.

— Боже мой, този човек си вярва — промълви сър Хенри.

— О, за Бога — поде Лемюел, като наведе глава. — Телефонната ви служба не е кой знае колко сложна, особено що се касае до обществените телефони, които, предполагам, сте инструктирани да ползвате. Така че след ден-два номерът ще бъде открит. Защо просто не го дадете сега на сър Хенри? Очевидно на него му трябва спешно, а и вие няма да нанесете вреда никому.

— Ще навредим на нашите началници в организацията — това лично ми е изяснено и подчертано.

— Как се казва тази международна организация?

— Не зная, сър Хенри, това е част от тайната, не разбирате ли?

— Боя се, че вие не разбирате, господин Причард — заяви сър Хенри с пресекващ от вълнение глас.

— Не е така, сър Хенри, и ще ви го докажа! — прекъсна го заместник-директорът, като изгледа скептичния Сайкс, после изненадания адвокат и любимия си племеник, сякаш искаше да ги направи съучастници в тайната. — От една частна банка в Швейцария е била преведена телеграфически голяма сума пари на моята сметка в Монсера. Нарежданията бяха ясни, макар и не конкретни — парите трябва да се използват за изпълнение на задачите, които ми се поставят… Транспорт, забавления, квартира — бе ми казано, че имам пълна свобода на действие, но аз, разбира се, водя точна сметка на всички разходи, така както правя и в качеството си на втори по ранг служител по имиграционните въпроси… Кой, освен хора с огромно влияние, могат да се доверят до такава степен на човек, за когото са чували само благодарение на безупречната му репутация и завидно положение?

Хенри Сайкс и Джонатан Лемюел отново се спогледаха, но този път изненадата и неверието се бяха примесили с невероятен интерес.

— Извън това, да го наречем, задълбочено наблюдение на Джон Сен Жак, което несъмнено е изисквало и услугите на племенника ви, били ли са ви възлагани и други задачи?

— Всъщност, не, сър, но съм сигурен, че щом видят колко съм изпълнителен, лидерите ще ми поверят и други.

С леко движение на ръката Лемюел възпря пламналия Сайкс, който се канеше да каже нещо.

— Кажете ми — рече той тихо и спокойно, — на колко възлиза голямата сума пари от Швейцария? Размерът й няма правно значение, а освен това сър Хенри винаги може да се обади на вашата банка според законите на Кралската власт, така че моля ви да ни кажете.

— Триста лири стерлинги! — заяви по-възрастният Причард и в гласа му се четеше гордост от собственото му значение.

— Триста?… — Гласът на адвоката замря.

— Изумително, нали? — едва успя да промърмори Сайкс и се облегна назад.

— И на колко приблизително възлизат вашите разноски? — продължи Лемюел.

— Ще ви кажа, и то не приблизително, а точно — увери го заместник-директорът по имиграционните въпроси, като извади малък бележник от горното джобче на униформата си.

— Блестящият ми чичо винаги е точен — вмъкна Бъкингам Причард.

— Благодаря ти, племеннико.

— И все пак, колко? — настоя адвокатът.

— Точно двадесет и шест английски лири и пет шилинга или сто тридесет и два източнокарибски долара, според курса на Европейската общност…

— Изумително — повтори потресеният Сайкс.

— Пазя старателно всички разписки — продължи заместник-директорът, като все повече се разпалваше. — Заключил съм ги в сейфа си в дома си на Олд Роуд Бей и те показват следното: осем долара и осемнадесет цента за разговори с Транкуилити — за тях не съм използвал служебния телефон, двадесет и три долара и шестдесет и пет цента за международен разговор с Париж, шестдесет и осем долара и осемдесе, цента… вечеря за мен и племенника ми в ресторант „Вю Пойнт“ — служебна среща, естествено…

— Достатъчно — прекъсна го Джонатан Лемюел и изтри челото си от потта, избила въпреки безупречното действие на вентилатора.

— Готов съм да предоставя всички данни, когато е необходимо…

— Казах ви, че това е достатъчно, Сирил.

— Трябва да знаете, че отказах да използвам такси, когато шофьорът предложи да пише по-голяма сума в разписката, и здравата го разкритикувах в качеството ми на служебно лице.

— Стига! — прогърмя Сайкс, жилите на врата му бяха изпъкнали от напрежение. — Вие двамата сте изключителни глупаци! Самата мисъл, че Сен Жак е престъпник, е абсурдна!

— Сър Хенри — обади се по-младият Причард. — Видях със собствените си очи какво се случи в Транкуилити Ин. Беше ужасно! Ковчези на пристанището, параклисът — разрушен, правителствени кораби около мирния ни остров, дори изстрели, сър! Месеци ще минат, докато всичко отново заработи пълноценно!

— Точно така! — изрева Сайкс. — Да не би да мислите, че Джон Сен Жак нарочно е разрушил имотите и бизнеса си?

— И по-страшни неща са ставали в престъпния свят, сър Хенри — каза Сирил Силвестър Причард авторитетно. — Като служебно лице съм чувал какви ли не истории. Инцидентите, които племенникът ми описа, се наричат диверсионна тактика, използвана с цел да се създаде илюзията, че разбойниците са жертви. Всичко ми беше обяснено с най-малки подробности.

— Така ли? — изкрещя бившият бригаден командир от британската армия. — Чакайте тогава аз да ви обясня нещо друго. Били сте измамени от един международен терорист, който иска да завладее света! Знаете ли каква е общоприетата присъда за подпомагане и насърчаване на такъв убиец? Ще ви кажа кратко и ясно, в случай че не сте чували, в качеството ви на служебно лице, разбира се… Смърт чрез разстрел от цял взвод или, което е по-малко милостиво, публично обесване! Сега ще ми кажете какъв беше онзи проклет номер в Париж!

— При тези обстоятелства, сър Хенри — изрече заместник-директорът с възможно най-голямо достойнство, въпреки че разтрепераният племенник се беше вкопчил в лявата му ръка, а дясната му се тресеше, когато посегна да прибере бележника си, — ще ви го напиша… Трябва да поискате да говорите с Черния кос. И то на френски, сър Хенри. Аз говоря малко френски, сър Хенри.

Извикан от въоръжения служител на охраната, облечен като гост, пристигнал за уикенда, с бели панталони и широко бяло ленено сако, Джон Сен Жак влезе в библиотеката на новия им охраняван дом в имението на Чисапийк Бей. Пазачът, среден на ръст мускулест мъж с латиноамерикански черти, застана на прага и посочи телефона на голямото писалище от черешово дърво.

— Търси ви директорът, господин Джонс.

— Благодаря, Хектор — каза Джони и направи малка пауза. — Наистина ли е необходимо все още да ме наричате господин Джонс.

— Толкова, колкото и „Хектор“. Истинското ми име е Роджър… или Даниел. Както предпочитате.

— Разбрах. — Сен Жак се приближи до писалището и вдигна слушалката. — Холанд?

— Онзи номер, който приятелят ти Сайкс има, е параван, но върши работа.

— Говори на английски, както би казал шуреят ми.

— Номерът е на кафене на брега на Сена. Трябва да търсиш Черния кос, un oiseau noir, и някой ти го извиква. Ако черната птица е там, прави се връзка. Ако не е, опитваш пак.

— И каква работа върши според теб?

— Ще опитваме — пак и пак… Ще пуснем наш човек да действа.

— А ако не успее, тогава какво ще стане?

— Мога да ти Дам много кратък отговор.

— Върви по дяволите!

— Мари може да ти разкаже подробно.

— Мари?

— Скоро ще се върне. Побесняла е от яд, но все пак се чувства по-спокойна — като майка и съпруга.

— Защо е бясна?

— Без да й кажа, й бях купил билети за няколко дълги полета по обиколен маршрут за връщане.

— Защо, за Бога? — прекъсна го ядосано брат й. — Защо не й изпрати самолет, за да я вземе! За теб тя винаги е значела повече от целия ти проклет Конгрес или шибаната ти администрация, а за тях пращаш самолети къде ли не! Не се шегувам, Холанд!

— Не аз изпращам самолети — отвърна твърдо директорът на ЦРУ. — Други се занимават с това. Самолетите, които аз мога да изпратя, пораждат твърде много въпроси и възбуждат твърде голямо любопитство в чужбина. Това е всичко, което мога да ти кажа. Сигурността е по-важна от удобствата.

— Съгласен съм с теб, шефе.

Директорът замълча с очевидно раздразнение.

— Знаеш ли нещо? Не бих казал, че е кой знае колко приятно да се говори с теб.

— Сестра ми ме понася безропотно, което пък за мен е по-важно от твоето мнение. А защо казваш, че била по-спокойна — като съпруга и майка, нали така се изрази?

Холанд отново замълча — вече не беше ядосан, а внимателно подбираше думите си.

— Стана неприятен инцидент, който никой от нас не само не беше предвидил, но не беше и очаквал.

— Писна ми вече от такива идиотски извъртяни приказки от американските власти! — развика се Сен Жак. — Този път какво искаш да кажеш? Че си изпратил камион с американски ракети на агентите на Аятоллаха в Париж? Какво се е случило?

Холанд за трети път премълча, въпреки че тежкото му дишане се чуваше ясно.

— Знаеш ли, младежо, много лесно бих затворил телефона и да забравя за съществуването ти. Чудесно би се отразило на кръвното ми налягане.

— Виж какво, шефе, в края на краищата става дума за сестра ми и за онзи приятел, за който се омъжи и който смятам, че е страхотен. Преди пет години вие, копелета такива, повтарям — копелета такива, почти ги убихте в Хонконг и още по на изток. Не знам всичко, защото са или твърде почтени, или твърде тъпи, за да говорят за това, но и това, което ми е известно, е достатъчно, за да не ви поверя дори плащането на заплатите на келнерите по островите.

— Прав си — призна с по-мек тон Холанд, — но не съм бил там по онова време, ако това има някакво значение за теб.

— Няма значение! Цялата ви потайна система е такава. И ти щеше да направиш същото.

— Доколкото съм запознат с обстоятелствата, можеше и аз да сторя същото, а и ти, несъмнено, ако ги знаеше. Но това също е без значение. Вече е история.

— А днес е днес — вметна Сен Жак. — Какво се е случило в Париж? Какъв е този „неприятен инцидент“?

— Според Конклин, на едно частно летище в Поанкаре е била организирана засада, но се е провалила. Зет ти и Алекс не са били ранени. Само това мога да ти кажа.

— Това ми стига.

— Преди малко говорих с Мари. Тя е в Марсилия и утре към обяд ще си бъде у дома. Лично ще я посрещна и ще ни докарат до Чисапийк.

— Ами Дейвид?

— Кой?

— Зет ми!

— А… да, разбира се. Той е на път за Москва.

— Какво?

Реактивният самолет на Аерофлот забави ход и се отклони от пистата на московското летище „Шереметиево“. Пилотът плъзна машината по съседната писта за кацане и спря малко преди изхода. Прозвуча съобщение на руски, после на френски.

— Излизането от самолета ще се забави около седем минути. Молим да не ставате от местата си.

Информацията не бе придружена от никакви обяснения и онези пътници от Париж, които не бяха съветски граждани, продължиха да си четат, като предполагаха, че забавянето се дължи на повторна проверка на заминаващ самолет. Но онези, които бяха, а и няколко други, запознати със съветската процедура за пристигащите, знаеха какво става. Отделената със завеса предна част на огромния Ил, в която имаше само няколко места и бе предназначена за специални невидими пътници, се евакуираше — ако не напълно, то поне частично. В такива случаи към предния вход на самолета се прилепваше метална платформа със защитена стълбичка. На стотина метра по-нататък чакаше правителствена кола и докато гърбовете на тези слизащи специални пътници се мяркаха по пътя им към колите, стюардесите сновяха из салона, за да предотвратят евентуални снимки с фотоапарати. Тези пътници бяха собственост на КГБ и по причини, знайни само на Комитета, те не трябваше да бъдат видяни в залата за пристигащи от чужбина. Такъв беше и този случай в късния следобед в околностите на Москва.

Алекс Конклин слезе с накуцване по защитената стълбичка, последван от Борн с две огромни пътни чанти ръчен багаж. Димитрий Крупкин изскочи от автомобила и се отправи към тях, а стълбичката отново бе отделена от самолета и шумът на огромните двигатели започна да расте.

— Как е нашият приятел докторът? — запита съветският разузнавач, като крещеше, за да го чуят.

— Държи се! — изкрещя на свой ред Алекс. — Може и да не прескочи трапа, но се бори страшно!

— Вината е твоя, Алексей! — Самолетът се отдалечи и Крупкин сниши глас. — Трябваше да звъннеш на Сергей в посолството. Отрядът му беше готов да ви придружи където поискате.

— Всъщност си мислехме, че ако го сторим, ще дадем сигнал за тревога.

— По-добре такъв сигнал, който да ви предпази, отколкото покана за нападение — контрира го руснакът. — Хората на Карлос никога нямаше да посмеят да ви нападнат, щом сте под наша закрила.

— Не беше Чакала — отсече Конклин вече с нормалния си глас — ревът на самолета вече бе заглъхнал в далечината.

— Разбира се, че не е бил той — той е тук. Били са неговите убийци — изпълнявали са заповедите му.

— Не бяха нито неговите убийци, нито неговите заповеди.

— Какво имаш предвид?

— Ще ти разкажа по-късно. Хайде да се махаме оттук.

— Почакай — Крупкин свъси вежди. — Най-напред ще поговорим, и на първо място, искам да ви кажа „добре дошли“ в Русия. Второ, ще ви бъда много благодарен, ако се въздържате да коментирате с когото и да било някои страни от начина ми на живот, докато съм си изпълнявал задълженията към моето правителство във враждебния, войнолюбив Запад.

— Знаеш ли, Крупи, ще те хванат някой ден.

— Никога. Обожават ме, защото захранвам Комитета с повече полезна информация за висшите кръгове в развратния, така наречен свободен свят, отколкото който и да е друг служител в чужбина. Освен това забавлявам шефовете си в същия този развратен свят много по-добре, отколкото който и да е служител където и да е. Сега, ако хванем Чакала в Москва, без съмнение ще ме направят член на Политбюро и ще ме обявят за герой.

— Тогава вече наистина ще можеш да крадеш.

— А защо не? Всички го правят.

— Бихте ли ми казали, ако не възразявате — прекъсна ги рязко Борн, като остави пътните чанти на земята, — какво се е случило? Какво успяхте да направите на вашия площад „Дзержински“?

— Немалко за тридесет часа. Ограничихме кръга на възможните хора на Карлос до тринадесет души. Всички отлично говорят френски. Следим всяка тяхна крачка — с хора и електронна техника. Знаем всяка минута къде са, с кого се срещат, с кого разговарят по телефона… Аз самият работя с двама редови комисари, които не говорят френски — те и на руски не се изразяват правилно, но така се получава понякога. Важното е, че са много надеждни и предани. По-добри ще са при залавянето на Чакала, отколкото ако трябва да победят отново нацистите. Много голяма работа свършиха при усилване на наблюдението.

— Наблюдението ти не го бива и ти го знаеш — каза Алекс. — Вмъкват се в дамски тоалетни, когато гонят някой мъж.

— Не и този път, защото лично съм ги избрал — настоя Крупкин. — Освен четирима от нашите, които са обучавани в Новгород, има и бегълци от Англия, Щатите, Франция и Южна Африка. И всички са били в разузнаването. Знаят, че ще загубят дачите си, ако правят шибани номера, както казвате вие на Запад. Наистина искам да ме изберат в Президиума, а дори и в Централния комитет. Могат да ме пратят на работа във Вашингтон или Ню Йорк.

— Където наистина ще можеш да крадеш — каза Конклин.

— Много си лош, Алексей, много лош. И все пак след пет-шест водки ми напомни да ти разкажа за един имот, който нашият шарже д’афер си взе на безценица във Вирджиния преди две години. А сега един предприемач му предлага десет пъти по-висока цена… Хайде, колата ни чака.

— Не вярвам на тези приказки — каза Борн и вдигна чантите.

— Добре дошли в истинския свят на суперразузнаването — засмя се Крупкин. — Поне от едната гледна точка е така.

— От всички — продължи той, когато се отправиха към автомобила. — Но докато пътуваме в служебната кола, ще прекратим разговорите, нали, господа? Всъщност имате запазен апартамент с две спални в хотел „Метропол“ на булевард „Карл Маркс“. Удобен е. И лично съм изключил всички подслушвателни устройства.

— Разбирам защо, но как успя?

— Комитетът, както знаеш, най-много се страхува да не изпадне в неловко положение. Обясних на хората по вътрешната сигурност, че това, което се запише, може да се окаже много конфузно за някои хора, които без колебание ще изпратят в Камчатка онези, които може да са прослушали лентите.

Стигнаха до колата. Шофьор в тъмнокафяв служебен костюм, съвсем същият като този, който Сергей носеше в Париж, отвори задната лява врата.

— Платът е същият — обясни Крупкин на френски, като забеляза реакцията на американците, — но за съжаление не и изпълнението. Накарах Сергей да го даде във „Фобур“ да му го поправят.

Хотел „Метропол“ представлява модернизирана сграда от предреволюционния период, построена в пищния архитектурен стил, предпочитан от царя, който е посещавал Виена и Париж в края на миналия век. Таваните са високи, мраморът — в изобилие, а гоблените — безценни. Разкошното фоайе представлява истинско предизвикателство към едно правителство, което разрешава на толкова вехто облечени хора да нахлуват в сградата. Величествените стени и искрящите изящни полилеи като че ли се взират високомерно в недостойните, осмелили се да проникнат в един свят, предназначен за други. Всичко това обаче не важеше за Димитрий Крупкин, чиято аристократична осанка се вписваше великолепно в тази обстановка.

— Другарю! — извика го тихо управителят, когато офицерът от КГБ се отправи с двамата си спътници към асансьора. — Спешно съобщение — добави той, доближи се бързо до Димитрий и пъхна някакво сгънато листче в ръката му. — Казаха ми да ви го предам лично.

— Благодаря — каза Крупкин, почака мъжът да се отдалечи и чак тогава разтвори бележката. — Трябва веднага да се обадя на „Дзержински“ — обърна се той към Борн и Конклин, които стояха зад него. — Това е вътрешният номер на втория ми директор. Трябва да побързаме.

Апартаментът, както и фоайето, принадлежеше на друго време, на друга епоха и на друг свят. Впечатлението се помрачаваше единствено от избелелите тъкани и далеч не съвършената реставрация на оригиналните мебели. Но тези несъвършенства само подчертаваха разликата между миналото и настоящето. Вратите на двете спални бяха една срещу друга. Между тях имаше огромен хол с меден бар-плот, на който бяха поставени няколко бутилки с напитки, които не се виждаха често в московските магазини.

— Налейте си питиета — каза Крупкин и се отправи към телефона върху някаква имитация на старинно писалище — странен хибрид от стилове. — О, извини ме, Алексей, забравих. — Ей сега ще поръчам чай или минерална вода…

— Не се притеснявай — каза Конклин, взе чантата от Джейсън и се отправи към спалнята. — Ще се изкъпя. Толкова беше мръсно в този самолет.

— Но нямаш нищо против цените на билетите, нали? — отвърна Крупкин, като повиши глас и в същото време набираше номера. — Между другото, неблагодарници такива, в чекмеджетата на нощните шкафчета съм ви оставил оръжие. Елате, господин Борн — добави той, — вие поне не сте въздържател, а и пътуването беше дълго. Освен това и разговорът ни може да се проточи. Вторият ми началник е доста многословен.

— Май ще пийна нещо — каза Борн и пусна чантата си до вратата на другата спалня. Доближи се до бара, избра бутилка с познат етикет и си наля. Крупкин подхвана някакъв разговор на руски. Борн не разбираше нито дума, затова се отправи към двата големи прозореца с изглед към широкия булевард, който наричаха „Проспект Маркс“.

— Добрий день… Да, да, почему?… „Садовая“ тогда. Двадцатъ минут. — Крупкин поклати отегчено и раздразнено глава и затвори телефона. Джейсън се извърна към руснака.

— Вторият ми началник не беше много словоохотлив, господин Борн. Този път предпочете бързината и заповедите.

— Какво имате предвид?

— Трябва веднага да тръгваме. — Крупкин погледна към спалнята и извика: — Алексей, излизай! Бързо. Опитах се да му обясня, че току-що пристигате — продължи офицерът от КГБ, като се извърна отново към Джейсън, — но той не искаше и да чуе. Дори му казах, че единият вече се къпе, а той само рече: „Да излиза и да се облича!“

Конклин излезе, накуцвайки, от спалнята. Ризата му беше разкопчана; изтриваше мокрото си лице с кърпа.

— Извини ме, Алексей, но трябва да тръгваме.

— Къде? Току-що влязохме.

— Имаме апартамент на „Садовая“ — това е московският Гран Булвар, господин Борн. Е, не е Шан-з-елизе, но все пак… Царете са знаели как да строят.

— Какво има там? — настоя Конклин.

— Там е големият началник — отвърна Крупкин. — Ще използваме това място като наш, да речем, щаб — малко и доста приятно допълнение към площад „Дзержински“. Само ние петимата ще знаем за него. Нещо се е случило и затова трябва незабавно да се преместим там.

— За мен е без значение — каза Джейсън и остави чашата си на бара.

— Допий си — каза Алексей и тромаво забърза към спалнята. — Трябва да си измия сапуна от очите и да си вържа отново онази скапана обувка.

Борн вдигна чашата си и отправи поглед към руснака, който се взираше след Конклин с особен и тъжен израз.

— Познавате го отпреди да си загуби крака, нали? — попита тихо Джейсън.

— О, да, господин Борн. От цели двадесет и пет, двадесет и шест години. Истанбул, Атина, Рим… Амстердам. Той беше забележителен противник. Разбира се, и двамата бяхме млади тогава, стройни и бързи, и бяхме страхотно погълнати от желанието да се покажем достойни за представата, която сами бяхме изградили за себе си. Толкова отдавна беше. И двамата бяхме невероятно добри. Всъщност той беше по-добър от мен, но не му казвайте, че съм ви го признал. Той винаги гледаше по-нашироко и по-нависоко от мен. Разбира се, това се дължеше на руското у него.

— Защо казахте „противник“? — попита Джейсън. — Човек свързва тези думи със състезания, а вие едва ли сте участвали в игри. Не беше ли той ваш враг?

Крупкин рязко извърна глава към Борн. Очите му бяха като стъклени. В тях нямаше никаква топлота.

— Разбира се, че ми беше враг, господин Борн, и за да ви стане още по-ясно — все още ми е враг. Моля ви да не тълкувате погрешно малките удоволствия, които си позволявам. Слабостите на човека могат да пречат на вярата му, но не я омаловажават. Наистина, не се радвам на удобствата на католическото изповядване на греховете си, след което да започна отново да греша, въпреки вярата си. Но аз наистина вярвам… Дедите ми, а също и бабите ми са били обесени, обесени, господине, за това, че са откраднали пилета от имението на един от князете Романови. Много малко, за да не кажа никои от моите прадеди, не са имали привилегията да получат макар и най-елементарни знания — тук изобщо не става дума за образование! Великата съветска революция на Карл Маркс и Владимир Ленин направи възможно началото на всичко. Милиони грешки са били направени — много от тях непростими, много други — жестоки, но началото е било положено. Самият аз съм потвърждение и на добрите дела, и на грешките.

— Не съм сигурен, че ви разбирам.

— Защото вие и мекушавите ви интелектуалци никога не сте разбирали това, което на нас ни стана ясно от самото начало. Das Kapital, господин Борн, предвижда икономическите и политическите стадии към едно справедливо общество, но той изобщо не говори за това как ще изглежда най-накрая една добре смазана правителствена машина. Само заявява, че то не може да бъде такова, каквото е било преди.

— Не съм специалист по тези въпроси.

— Не е необходимо да бъдете. След сто години може вие да станете социалисти, а пък ние, с малко повечко късмет, капиталисти, нали така?

— Кажете ми нещо — запита Джейсън, когато двамата с Крупкин чуха Конклин да спира водата в банята, — бихте ли могли да убиете Алекс — Алексей?

— Толкова, колкото и той би го сторил — с дълбоко съжаление — ако цената на информацията го налага. Ние сме професионалисти. Съзнаваме това, макар и неохотно в много случаи.

— Не мога да ви разбера и двамата.

— Не се и опитвайте, господин Борн, все още не сте достигнали до този момент. Вече сте близо, но все още не сте достигнали точката.

— Бихте ли ми обяснили, моля?

— Вие сте на пресечната точка, Джейсън — мога ли да ви наричам Джейсън?

— Разбира се.

— Вие сте на около петдесет години, нали?

— Точно така. Ще навърша петдесет и една след няколко месеца. И какво?

— Алексей и аз вече караме шестдесет — можете ли да си представите какъв скок във възрастта е това?

— Едва ли.

— Ще ви кажа какво имам предвид. Все още се смятате за млад човек, малко след юношеството, който си представя, че прави нещата така, както ги е мислил само секунди преди това, и в много отношения сте прав, владеете мускулите си, волята ви е налице, все още сте господар на тялото си. Но внезапно, така, както е силна волята ви и както е силно тялото ви, умът бавно и коварно започва да отхвърля необходимостта да вземе незабавно решение — и умствено, и физическо. С една дума — вече не ви пука толкова. Как смятате — проклятия или поздравления заслужаваме, че сме останали живи досега?

— Стори ми се, че току-що казахте, че можете да убиете Алекс.

— Не разчитайте на това, Джейсън Борн — или Дейвид Някой си.

Конклин се появи на прага, като силно куцаше, а лицето му потръпваше от болка.

— Пак ли не си я вързал както трябва? — запита Джейсън. — Искаш ли да…

— Не ми обръщай внимание — раздразнено го прекъсна Алекс. — Човек трябва да е акробат, за да може всеки път да слага това проклето нещо точно на мястото му.

Борн разбра и се отказа от всякакви опити да намести протезата. Крупкин отново погледна Алекс със същия израз на странна тъга и бързо каза:

— Колата е паркирана малко по-нагоре на „Свердловская“. Там е по-незабележима. Ще пратя някое момче от хотела да я докара.

— Благодаря. — Погледът на Конклин също изразяваше благодарност.

Разкошният апартамент на оживената „Садовая“ беше един от многото в старото каменно здание, което, както и „Метропол“ отразяваше великолепието на архитектурното разточителство на старата Руска империя. Апартаментите се използваха главно за гостуващи високопоставени лица и поради тази причина бяха наблъскани с подслушвателни устройства. Камериерките, портиерите и чистачките често бяха разпитвани от КГБ, когато не бяха назначени от самия Комитет. Стените бяха тапицирани с червен велур, тежките мебели напомняха за стария режим. Отдясно на огромната, богато украсена камина в гостната обаче имаше нещо, което би предизвикало ужас у всеки декоратор — голямо черно табло с телевизионен екран и няколко устройства за различни видове видеокасети.

Друго противоречие с обстановката и истинска обида за паметта на елегантните романовци беше един як мъж в измачкана униформа с разкопчано горно копче и мазни петна. Тъпото му лице беше пълно, посивялата коса — много късо подстригана, а липсващият зъб, заобиколен от потъмнелите му събратя, излъчваше отвращение към зъболекарите. Това беше лице на селянин с постоянно примигващи очички, изразяващи проницателност и ум. Мъжът беше Началник номер едно на Крупкин.

— Английският ми не е добър — заяви униформеният, като кимна на новодошлите, — но е разбираем. Освен това, за вас нямам име, нито длъжност. Наричайте ме просто полковник. Този чин е по-нисък от моя, но според всички американци, всички руснаци в Комитета са полковници, нали?

— Говоря руски — отвърна Алекс. — Ако ви е по-лесно, ще превеждам на английски на колегата си.

— Ха! — разсмя се полковникът. — Значи Крупкин не може да ви излъже, а?

— Не, не може.

— Добре. Той говори много бързо, нали? Дори на руски си изстрелва думите като куршуми.

— И на френски също, полковник.

— Като споменахте за френски — вмъкна Димитрий, — не може ли веднага да се заемем с нашия въпрос, другарю? Нашият сътрудник на „Дзержински“ каза веднага да дойдем тук.

— Да, веднага. — Офицерът от КГБ се приближи до черното като абанос табло, взе едно устройство за дистанционно управление и се обърна към останалите.

— Ще говоря на английски — добро упражнение… Елате. Гледайте. Всичко е на една касета. Всички материали са заснети от мъже и жени, избрани от Крупкин да следят нашите, които говорят френски.

— Хора, които не могат да бъдат компрометирани от Чакала — обясни Крупкин.

— Гледайте! — настоя селянинът полковник и натисна едно копче на дистанционното управление.

Екранът оживя. Първите кадри бяха неясни и откъслечни. Повечето бяха направени с ръчна видеокамера от прозорци на коли. Сцените вървяха една след друга — показваха определени хора, които крачеха по московските улици, качваха се в служебни коли, шофираха или ги караха с коли из града, а в някои случаи и извън града, по селски пътища. Всички тези мъже се срещаха с други мъже и жени, а камерата увеличаваше лицата им. Много снимки бяха направени в сгради — тогава бяха тъмни и неясни, поради недостатъчната светлина и неудобното положение на скритите камери.

— Тази е от скъпите курви! — изсмя се полковникът, когато в кадър се появи седемдесетинагодишен мъж, следващ много по-млада от него жена в асансьора. — Това е хотел „Солнечний“. Лично ще проверя сметките на генерала и ще открия верен съюзник, нали така?

Лентата с откъслечните, накъсани кадри продължаваше. Крупкин и двамата американци вече се бяха изморили от безкрайния и безинтересен запис. И точно в този момент на екрана се появи външна снимка на огромна катедрала и тълпи на паважа. Светлината подсказваше, че е късен следобед.

— Храмът „Василий Блажени“ на Червения площад — обясни Крупкин. — Сега е музей, и то много красив. От време на време някой фанатик, обикновено чужденец, изнася кратко богослужение. Никой не им пречи, въпреки че на фанатиците това им се иска.

Картината отново потъмня, за секунда фокусът рязко се люшна — камерата беше вече в храма, а тълпата блъскаше снимащия агент. После картината стана неподвижна, вероятно агентът се беше опрял на някоя колона. Фокусът сега беше се спрял върху възрастен мъж с побеляла коса, която контрастираше с лекия черен шлифер, с който беше облечен. Мъжът крачеше по една странична пътека, като замислено се взираше в редицата от икони и високите прозорци със стъклопис.

— Родченко — каза селянинът полковник с гърлен глас. — Великият Родченко.

Мъжът на екрана се приближи до големия каменен постамент в ъгъла на храма, където две дебели свещи хвърляха трепкащи сенки върху стените. Видеокамерата рязко се вдигна нагоре — агентът вероятно беше стъпил на малко столче или придърпана отнякъде кутия. Изведнъж образът се уголеми и стана по-ясен, обективът си пробиваше път през тълпите туристи. Белокосият се приближи до някакъв друг мъж в свещеническо облекло — оплешивяващ, слаб, със смугла кожа.

— Това е той! — изкрещя Борн. — Карлос.

После на екрана се появи трети човек и се доближи до първите двама.

— Божичко! — извика Конклин. Очите му бяха приковани на екрана. — Спрете тук! — Офицерът от КГБ веднага натисна копчето. Образът застина на едно място, макар и леко да потрепваше. — Третият! Познаваш ли го, Дейвид?

— И да, и не — промълви Борн, а образите от миналото изпълниха екрана на съзнанието му — експлозии, заслепяваща светлина и неясни фигури, бягащи из джунглата… После някакъв крещящ мъж, азиатец, прикован към ствола на едно дърво от множеството куршуми, изстреляни от автомат. Мъглата и объркването нараснаха, след това постепенно се разсеяха — в спомена му изникна стая в нещо като казарма, в нея имаше дълга маса и насядали около нея войници. Отдясно, на дървен стол, бе седнал някакъв мъж, който нервно се въртеше на мястото си. Без да знае как, изведнъж Джейсън позна мъжа — беше самият той! Само че беше много, много по-млад. Там имаше още някой в униформа, който сновеше нагоре-надолу като пор в клетка и яростно мъмреше седналия на стола — този, когото наричаха Делта Едно… Борн си пое дълбоко дъх, не откъсваше очи от екрана, от другия образ на онази гневно крачеща фигура, изникнала в паметта му.

— Съдебна зала в базов лагер на север от Сайгон — прошепна той.

— Това е Оугълви! — каза Конклин. Гласът му беше глух и като че ли идваше някъде отдалеч. — Брайс Оугълви… Божичко, всичко се връзва! „Медуза“ намери Чакала!

36

— Това беше съд, нали, Алекс? — попита объркано и колебливо Борн. — Военен съд.

— Точно така — съгласи се Конклин. — Но не срещу теб. Не ти беше обвиняемият.

— Така ли?

— Да. Ти беше обвинителят — по онова време такова нещо не се случваше често във вашата група, независимо дали бяхте в щаба, или не. Много военни се опитаха да те спрат, но не успяха… Но за това ще говорим по-късно.

— Искам сега — твърдо заяви Джейсън. — Този човек е с Чакала — ето го там, пред очите ви. Искам да знам кой е, какъв е и какво прави в Москва — при това с Чакала.

— После…

— Сега! Приятелят ти Крупкин ни помага — в това число и на Мари, и на мен — и аз съм му благодарен за това. Полковникът тук също е на наша страна, защото иначе нямаше да видим тези неща на екрана. Искам да знам какво се е случило между мен и този мъж и по дяволите всички мерки за сигурност на Лангли. Колкото повече науча сега, толкова повече ще знам какво искам и какво да очаквам. — Борн внезапно се обърна към руснаците. — Искам да ви кажа, че в живота ми има един период, за който нямам ясни спомени, и смятам, че не е необходимо да ви казвам повече. Продължавай, Алекс.

— Ако питате мен — едва ли ще си спомня и снощи какво съм правил — изрече полковникът.

— Кажи му каквото иска да знае, Алексей. Това едва ли има някаква връзка с нашите интереси. Главите „Сайгон“ и „Кабул“ са вече приключени.

— Така да бъде. — Конклин се отпусна на един стол и започна да масажира десния си прасец. Опита се да говори безучастно, но не му се удаваше много: — През декември 1970 един от нашите беше убит по време на патрулна обиколка. Казаха, че било нещастен случай, но ти знаеше истината — че той е бил набелязан от ония кретени в щаба и че те са му погодили този номер. Той беше камбоджанец, и при това съвсем не светец, но знаеше всички пътеки на контрабандистите, така че винаги вървеше пред патрула.

— Нищо не помня — прекъсна го Борн. — Само откъслечни картини.

— Фактите вече не са важни; те са погребани с още няколко хиляди съмнителни случая. Очевидно някаква голяма сделка с наркотици се е провалила в Триъгълника и са набедили твоя човек. Тогава няколко перковци в Сайгон решиха, че трябва да дадат добър урок на жълтите си куриери. Долетяха до твоята територия, скриха се в джунглата и го отвлякоха, като се преструваха на авангардна част от Виетконг. Но ти ги зърна от някакво възвишение и направо откачи. Проследи ги обратно до мястото, където беше кацнал хеликоптерът, и им каза да избират — или да се качат на хеликоптера — но тогава ще ги хвърлиш във въздуха заедно с него, или да се върнат с теб в базовия лагер. Те се върнаха под дулата на твоите хора и тогава ти принуди командването да изслуша обвиненията ти, че те са извършили безброй убийства. И точно тогава Ледения Оугълви се прояви, за да запази сайгонските си момчета.

— После се случи нещо, нали? Нещо ужасно — всичко се обърка и се обърна с главата надолу.

— Точно така. Брайс се вкопчи в теб и те изкара маниак, долен патологичен лъжец и убиец, който, ако не бяха войната и уменията му, щеше да бъде хвърлен в затвор с най-строг режим. Нарече те какво ли не и настоя да си кажеш истинското име, което ти не направи и не можеше да направиш, защото семейството на първата ти жена камбоджанка щеше да бъде унищожено. Опита се да те обърка със словесните си атаки и когато това не му се удаде, заплаши военния съд, че ще разобличи целия ви проклет батальон — което също беше недопустимо. Главорезите на Оугълви се отърваха поради липса на достоверни доказателства. След делото ти трябваше да бъдеш задържан в казармата, а Оугълви да бъде върнат със самолет в Сайгон.

— Казваше се Куан Су — поде унесено Борн, като поклащаше напред-назад главата си, като че ли искаше да се отърве от някакво кошмарно видение. — Беше хлапак на около шестнадесет години, изпращаше парите от наркотиците на три села, за да могат да преживеят някак. Иначе нямаше какво да ядат… О, по дяволите! Какво бихме направили ние, ако семействата ни гладуваха!

— На делото не можеше да кажеш нищо и ти го знаеше много добре. Трябваше само да стискаш зъби и да слушаш злобните глупости на Оугълви. Бях наблизо и те наблюдавах, и си мислех, че не познавам друг човек, който така да прикрива омразата си.

— Май не беше точно така — поне доколкото си спомням… Някои неща, макар и малко, все пак се връщат в паметта ми.

— По време на това дело ти действаше според условията в момента — приспособяваше се като истински хамелеон.

Очите им за момент се срещнаха, после Джейсън се извърна към телевизионния екран.

— Ето го сега с Карлос. Този гаден свят е доста малък, нали? Той знае ли, че съм Джейсън Борн?

— Откъде? — попита Конклин, като се изправи. — Тогава Джейсън Борн не съществуваше, дори Дейвид го нямаше още. Имаше само партизанин, когото наричаха Делта Едно. Имената изобщо не се използваха, не помниш ли?

— Все забравям. А какво е новото? — Джейсън посочи към екрана. — Той защо е в Москва? Защо „Медуза“ е открила Чакала? Защо?

— Защото Оугълви е адвокатската фирма в Ню Йорк.

— Какво? — Борн рязко се извърна към Конклин. — Той е…

— Председател на управителния съвет — допълни Алекс, като го прекъсна. — ЦРУ затвори кръга, но той се измъкна. Преди два дни.

— Защо, по дяволите, не ми каза? — извика разгневен Джейсън.

— Защото нито за момент не съм си мислил, че ще седим тук и ще гледаме тези кадри на екрана. Все още не мога да разбера какво става, но трябва да приема фактите. Освен това, не виждах смисъл да споменавам име, което може и да не си спомниш, или пък някаква случка, която също можеш да не си спомниш. Защо трябваше да усложнявам излишно нещата. И без това стресът е голям.

— Добре, Алексей — намеси се възбуденият Крупкин и пристъпи напред, чух неща и имена, които предизвикват неприятни спомени — поне у мен, и ми се струва, че е мой дълг да ти задам няколко въпроса. Първо, кой е този Оугълви, който толкова ви занимава? Разбрахме какъв е бил в Сайгон, а би ли ни казал какъв е сега?

— Защо не? — промълви като на себе си Конклин. — Той е нюйоркски адвокат, който оглавява организация, разпростряла се из цяла Европа и Средиземноморието. Отначало, като дърпаха конците във Вашингтон, с изнудване и връзки изкупиха доста компании; установиха монопол върху пазарите и определяха цените, после в сделките намесиха и убийства и наеха някои от най-добрите професионалисти в този занаят. Съществуват неопровержими факти, че са платили за ликвидирането на няколко висшестоящи лица в правителството, както и на висши военни. Пресен пример за това, както вероятно знаете, е убийството на върховния главнокомандващ на НАТО генерал Тигъртън.

— Невероятно! — прошепна Крупкин.

— Бо-о-жичко! — възкликна селянинът полковник и се облещи.

— О, те са твърде изобретателни, а Оугълви е най-изобретателният от всички. Той е Суперпаяк и е изплел невероятна мрежа — нишките й тръгват от Вашингтон и стигат до всяка европейска столица. За негово нещастие и благодарение на моя сътрудник тук, той бе хванат като муха в собствената си паяжина. Замалко да го притиснат в ъгъла хора във Вашингтон, които той не можа да подкупи, но му платиха и той се измъкна преди два дни… Изобщо не ми идва наум защо е дошъл именно в Москва.

— Мисля, че мога да отговоря на въпроса ви — каза Крупкин и хвърли поглед към полковника, който леко кимна в знак, че всичко е наред. — Не зная нищо — абсолютно нищо за такива убийства, каквито споменавате. Но може би вие имате предвид една американска организация в Европа, която служи на интересите ни от години.

— По какъв начин? — запита Алекс.

— Като ни предоставя забранени за износ американски технологии, въоръжения, материална част, резервни части за самолети и оръжия, а в някои случаи дори самите самолети и оръжия, с помощта на страните от източния блок. Казвам ви това, защото вие знаете, че ще отричам категорично, че изобщо съм ви споменавал такова нещо.

— Ясно — кимна Конклин. — Как се казва тази организация?

— Няма има. Вместо това съществуват петдесет-шестдесет компании — очевидно под един чадър, но с толкова много различни имена и от толкова много страни, че не е възможно да се установи някаква конкретна връзка между тях.

— Тя има име и се управлява от Оугълви — заяви Алекс.

— Мина ми през ум — каза Крупкин и очите му внезапно станаха студени като лед — приличаше на непримирим фанатик. — Само че, уверявам ви, това, което толкова ви смущава у вашия американски адвокат, е много, много по-незначително от нашите собствени грижи. — Димитрий се извърна с гневен поглед към екрана и неподвижните обекти. — Съветският разузнавач на този кадър е генерал Родченко, вторият по ранг в КГБ, близък съветник на министър-председателя на Съветския съюз. Много неща могат да бъдат извършени в името на руските интереси и без знанието на министър-председателя, но днес, в тези времена, не в областите, за които говориш. Боже мой, главнокомандващият на НАТО! А освен това никога, никога не бихме използвали услугите на Карлос Чакала! Тези усложнения за нас са направо опасна и ужасяваща катастрофа.

— Имате ли някакви предложения? — попита Конклин.

— Глупав въпрос — отсече полковникът. — Има само един път — арест, после Лубянка и… мълчание.

— Това решение е свързано с проблеми — каза Алекс. — ЦРУ знае, че Оугълви е в Москва.

— И какво от това? Ще се отървем наведнъж и от един нечист човек, и от престъпленията му и ще си гледаме нашата работа.

— Може да ви се вижда странно, но проблемът не е свързан само с непочтения човек и престъпленията му, дори когато това се отнася и за Съветския съюз. Става дума за прикритието — а това вече засяга и Вашингтон.

Офицерът от КГБ погледна Крупкин и попита на руски:

— Този пък за какво говори?

— За нас е трудно да разберем — отвърна Димитрий също на родния си език, — но за тях наистина има проблем. Ще се опитам да ви обясня.

— Какво каза? — раздразнено попита Борн.

— Май изнася лекция по гражданско учение, съвсем в американски стил.

— На такива лекции във Вашингтон никой не обръща внимание — прекъсна го Крупкин на английски, после незабавно премина пак на руски и се обърна към офицера на КГБ.

— Виждаш ли, другарю, никой в Америка няма да ни обвини, че сме се възползвали от криминалните деяния на този Оугълви. Те имат поговорка, която използват толкова често, че с нея извиняват и най-голямата вина: На харизан кон зъбите не се гледат.

— Какво общо имат зъбите с подаръците? Под опашката на коня излиза тор за фермите, а от устата му — само плюнки.

— При превода се губи от значението… Както и да е, този адвокат, Оугълви, очевидно има страхотни връзки в правителството, висши служители, които са пренебрегвали съмнителните му занимания срещу тлъсти сумички, занимания, които са носели милиони и милиони долари. Законите са били заобикаляни, хора са били убивани, лъжи са били представяни за истина — с една дума — царяла е ужасна корупция, а както знаем, американците са побъркани на тема корупция. Дори на всяко положително споразумение гледат като на потенциална корупция и народите, които са по-стари и опитни, просто не могат нищо да направят по този въпрос. Американците си показват мръсното, бельо пред целия свят с такава гордост, като че ли е медал за заслуги.

— Защото наистина е така — прекъсна го Алекс на английски. — Това е нещо, което много хора тук не биха разбрали, защото вие прикривате всеки компромис, всяко престъпление. Потулвате всяка воня с кошница рози… Но мисля да ви спестя лекцията. Оугълви трябва да бъде изпратен обратно и да си оправим сметките — това е „положителното споразумение“, което трябва да приемете.

— Сигурен съм, че ще се съгласим с това, след като внимателно го обсъдим.

— Не е достатъчно — възрази Конклин. — Нека ви обясня как стоят нещата. Не е необходимо да изброяваме всичко — това, което се знае или ще стане известно до ден-два за организацията му, включително и за смъртта на Тигъртън, е твърде много, за да можете да го задържите тук. Не само Вашингтон, а цялата Европейска общност ще се нахвърли върху вас. Приказките за някакво неудобно положение са смешна работа в сравнение с последиците, които тази история ще има върху търговията ви — върху вноса и износа…

— Ясно ми е какво искаш да кажеш, Алексей — прекъсна го Крупкин. — Да допуснем, че приемем вашето предложение. Ще бъде ли показано недвусмислено, че Москва е оказала пълно съдействие за предаването на този американски престъпник на американското правосъдие?

— Очевидно, не можем да го сторим без ваше съдействие и ако се наложи, ще се закълна в това и пред двете конгресни комисии по разузнаването като временен административен служител.

— Както и в това, че нямаме нищо, абсолютно нищо общо с убийствата, които спомена, и по-конкретно с убийството на върховния главнокомандващ на НАТО. — Крупкин впи поглед в Алекс. Говореше по-тихо, но по-натъртено.

— Ще бъде заявено недвусмислено, че това е била една от основните причини да ни окажете съдействие и че правителството ви е било ужасено от това престъпление.

Крупкин бавно се извърна, хвърли бегъл поглед към екрана, после пак се взря в Конклин.

— Генерал Родченко — изрече той. — Какво да правим с генерал Родченко?

— Какво ще правите с него е ваша работа. Нито аз, нито Борн сме чували някога това име — тихо отбеляза Алекс.

— Да — кимна Крупкин. И бавно добави: — А какво ще правите с Чакала на съветска територия си е ваша работа, Алексей. Но бъди сигурен, че ще ви окажем максимално съдействие.

— С какво да започнем? — попита нетърпеливо Джейсън.

— С най-важното — Димитрий погледна към офицера от КГБ. — Разбрахте ли за какво си говорихме, другарю?

— Напълно достатъчно, Крупкин — отвърна едрият полковник и се упъти към телефона, поставен на инкрустираната мраморна маса до стената. Вдигна слушалката и набра някакъв номер. От другата страна отговориха незабавно.

— Аз съм — изрече на руски комисарят. — Третият човек на филм седем с Родченко и свещеника бе идентифициран от Ню Йорк като американецът Оугълви. От този момент да бъде поставен под наблюдение и да не напуска Москва. — Внезапно полковникът вдигна дебелите си вежди и лицето му почервеня. — Всяка друга заповед е отменена! Той вече не е обект на службата за дипломатически отношения, а единствено на КГБ… Каква е причината ли? Ами измисли нещо, некадърнико! Можеш да им кажеш, че по наше убеждение той е американски двоен агент, когото онези глупаци не са разкрили. А после им надрънкай обичайните глупости: че поради недоглеждане са дали подслон на враг на държавата, но че въпреки това Комитетът ще защити техните благородни намерения. Освен това им кажи, че на харизан кон зъбите не се броят… И на мен не ми е много ясно какво значи това, но онези префърцунени контета с тесни костюми сигурно ще разберат за какво става дума. Предупредете летищата. — И комисарят затвори телефона.

— Той се разпореди — обърна се Конклин към Борн. — Оугълви няма да напусне Москва.

— Пет пари не давам за Оугълви! — избухна Джейсън. Гласът му бе напрегнат, брадичката му трепереше. — Тук съм заради Карлос!

— Свещеникът ли? — запита полковникът, като се отдалечаваше от масата.

— Точно него имам предвид.

— Лесна работа. Вързали сме много дълга нишка за генерал Родченко, така че да не може нито да я види, нито да я усети. — А вие ще бъдете на другия й край. Той пак ще се срещне с Чакала.

— Това е всичко, което искам — заяви Джейсън Борн.

Генерал Григорий Родченко седеше на една маса до прозореца в ресторант „Ласточка“ до Кримския мост на Москва река. Това беше любимото му място за късна вечеря — светлините от моста и от бавно преминаващите корабчета отморяваха очите, а и целия му организъм. Имаше нужда от тази спокойна атмосфера, защото през изминалите два дни нещата бяха толкова несигурни и обърани. Прав ли беше или грешеше? Не го ли подвеждаше инстинктът? В този момент не можеше да прецени, но същият този инстинкт му беше помогнал да оцелее като млад по време на лудия Сталин, после вече на средна възраст по време на дерибея Хрушчов, а няколко години по-късно — да понесе и абсурдния Брежнев. Сега, при Горбачов, имаше една нова Русия, всъщност един нов Съветски съюз, и напредналата му възраст приветстваше промяната. Може би нещата щяха малко да се успокоят и старите вражди щяха да се стопят в някога негостоприемния хоризонт. Макар че хоризонтът не се променяше — оставаше си далечен и равен — облян в светлина или потънал в мрак, но все така далечен, равен и недостъпен.

Родченко бе разбрал, че винаги ще оцелява, а за да бъде такъв, трябваше да се предпази от колкото се може повече страни. Освен това бе успял да се издигне доста нагоре по стълбицата на властта. Бе се трудил прилежно и бе станал доверен човек на председателя, беше специалист в събирането на информация за Комитета и единственият канал на американската организация, която само той в Москва познаваше като „Медуза“ и чрез която се правеха изключителни пратки през Москва и страните от източния блок. От друга страна, той беше връзката на Монсеньора в Париж — Карлос Чакала, когото бе отклонил къде с убеждение, къде с откуп от сделки, които можеха да уличат Съветския съюз. Родченко беше завършеният бюрократ, който работеше зад кулисите на международната сцена. Не му трябваха нито аплодисменти, нито слава. Искаше само да оцелее. Защо тогава бе правил всички тези неща? Беше ли това просто недомислие, породено от умора и страх, и чувството, че над него тегне някакво проклятие. Не, това беше логично продължение от събитията, съвместими с нуждите на страната му, както и от абсолютната необходимост Москва да се разграничи както от „Медуза“, така и от Чакала.

Според генералния консул в Ню Йорк, с Брайс Оугълви беше свършено в Америка. Консулът беше предложил да му се намери убежище в някоя страна, а в замяна на това постепенно да се абсорбират неизброимите му капитали в Европа. Безпокойството на генералния консул в Ню Йорк не бяха финансовите машинации на Оугълви, които бяха нарушили толкова много закони, че нямаше достатъчно съдилища да поемат всички евентуални дела срещу него, а убийствата, които бяха извършени по негово нареждане и които според консула бяха многобройни. Между жертвите фигурираха високопоставени личности от американското правителство и, освен ако не грешеше, самият главнокомандващ на НАТО. Веригата от ужаси се увеличаваше също и от убеждението на Ню Йорк, че за да спаси много свои компании от конфискация, Оугълви вероятно е наредил да се извършат и още убийства, и то главно на онези малко на брой шефове на различни фирми, които познават сложните международни връзки, водещи до голяма адвокатска фирма и тайното кодово име „Медуза“. Ако тези планирани убийства се извършеха, докато Оугълви беше в Москва, можеха да възникнат някакви въпроси, които Москва не можеше да позволи. Затова той трябваше да влезе за малко в Съветския съюз и да го напусне колкото се може по-скоро — препоръка, лесна за даване и трудна за изпълнение.

Родченко размишляваше, че в този зловещ танц се беше появил онзи параноичен Монсеньор от Париж. Абсолютно задължително беше да се срещнат веднага! Карлос беше изкрещял това искане по обществения телефон, по който поддържаха връзка, но трябваше да се вземат всички предохранителни мерки. Както винаги, Чакала бе поискал да се видят на шумно и многолюдно място с много изходи. Място, където той би могъл да кръжи като ястреб, без да се набива на очи, докато професионалният му поглед обхване всички подробности. Последваха още две обаждания от две различни места и чак тогава срещата бе уговорена — църквата „Василий Блажени“ на Червения площад по време на туристическото нашествие в късния летен следобед. В тъмния ъгъл отдясно на олтара, където, зад закритите със завеси пътеки до светата ризница, имаше, изходи за навън. Уговорено!

И внезапно, по време на третия телефонен разговор, като изневиделица му дойде такава невероятно смела и в същото време толкова остроумна и проста идея, че на Григорий Родченко за миг му спря дъхът. Това именно беше решението на проблема, което щеше да дистанцира напълно съветското правителство от всякакво съучастничество и с Чакала, и с Оугълви от „Медуза“ — ако се наложеше да се демонстрира такава дистанция в очите на цивилизования свят.

Чисто и просто, без непознатите един за друг Карлос и Оугълви да подозират, да се приближат един до друг, макар и само за миг — напълно достатъчен, за да се фотографират като доказателство, че са били забелязани в един и същи кадър. Това щеше да е достатъчно.

Родченко беше отишъл до службата за дипломатически отношения и бе поискал кратка рутинна среща с Оугълви. По време на абсолютно невинната и твърде приятелска среща Родченко бе очаквал от Оугълви да направи първата крачка — крачка, която самият той бе подготвил много прецизно след предварителните проучвания.

— Обикновено прекарвате лятото на нос Код, нали? — бе попитал генералът.

— Аз ходя там само в края на седмицата. Децата и жена ми са там през целия сезон.

— Когато бях на служба във Вашингтон, имах двама чудесни американски приятели на нос Код. Прекарах няколко великолепни уикенда с тях. Може би ги познавате — семейство Фрост — Хардли и Карол Фрост?

— Разбира се. И той е адвокат, специалист по морско право. Живеят в Денис — до крайбрежния път.

— Госпожа Фрост е много привлекателна.

— Наистина.

— Да. Опитвали ли сте се някога да наемете съпруга й във вашата фирма?

— Не. Той си има собствена фирма. Фрост, Голдфарб и О’Шонеси. Те се занимават с бреговата линия на Масачузетс.

— Имам чувството, че почти ви познавам, въпреки че всъщност само имаме общи приятели.

— Съжалявам, че никога не сме се срещали на нос Код.

— Е, може би ще се възползвам от това почти познанство, за да ви помоля за една услуга — много по-малка от удобствата, които, както разбирам, охотно ви предоставя моята страна.

— Доколкото знам, тези улеснения ползват и двете страни.

— А-а-а! Не разбирам нищо от дипломация, но ми се струва, че бих могъл да ви помоля да съдействате на моя малък, но немаловажен отдел.

— За какво се касае?

— Има един свещеник със социалистическа ориентация, който е много активен и претендира да е марксистки агитатор, добре познат в съдилищата на Ню Йорк. Пристигна преди няколко часа и поиска да се срещнем тайно след броени часове. Просто нямаме време да установим дали говори истината, но след като твърди, че е „съдебно преследван“ в Ню Йорк и че негови снимки са се появявали многократно в пресата, възможно е да го разпознаете.

— Вероятно, стига да е този, за когото се представя.

— Да! Освен това, по един или друг начин, ще съобщим където трябва как сте ни оказали съдействие.

Уговориха подробностите. Оугълви щеше да се смеси с тълпата в църквата „Василий Блажени“ близо до мястото на срещата. Когато видеше Родченко да се приближава до свещеника отдясно на олтара, трябваше да „се натъкне“ случайно на генерала от КГБ, изненадан, че го вижда. Поздравът им трябваше да е много кратък, почти неучтив — просто среща на възпитани, но враждебно настроени познати на обществено място — среща, която не е могла да бъде избегната. Изискваше се също така адвокатът да мине съвсем наблизо, тъй като поради слабата, изпълнена със сенки светлина, можеше да не види добре свещеника.

Оугълви беше изпълнил всичко с вещината на опитен адвокат.

Разгневеният Чакал веднага се бе обърнал гърбом, но преди това една дебела възрастна лелка вече бе успяла да направи серия снимки на свръхчувствителен филм с миниатюрен фотоапарат, вграден в дръжката на чантата й. Тези доказателства сега бяха скрити в сейфа в кабинета на Родченко. Папката беше с надпис: „Наблюдение на американския гражданин Б. Оугълви“.

На страницата под снимката, на която фигурираха един до друг убиецът и американският адвокат, беше написано: „Обектът с още неидентифицирана свръзка по време на тайна среща в църквата «Василий Блажени». Срещата продължила единадесет минути и тридесет секунди. Снимките изпратени в Париж за евентуално разпознаване. Предполага се, че неидентифицираната свръзка е Карлос Чакала.“

Както и се очакваше, Париж бе изготвил отговор, който включваше и няколко снимки от Втори отдел и Сюрте. Заключението беше: Потвърдено. Несъмнено е Чакала.

Потресаващо! И то на съветска земя!

От друга страна, убиецът се бе показал no-малко сговорчив. След краткия и неприятен сблъсък с американеца, Карлос бе подновил смразяващите си въпроси. Бушуващата му дивашка същност прозираше под ледената му повърхност.

— Кръгът около тебе се стеснява — изрече Чакала.

— Чий кръг?

— На Комитета.

— Аз съм Комитетът.

— Може би грешиш.

— Никакви сведения не постъпват в КГБ без мое знание. Откъде имаш тези сведения?

— От Париж. Източникът е Крупкин.

— Крупкин е готов на всичко, за да се издигне, включително и да разпространи фалшива информация за мен. Той е една загадка — в един момент е незаменим разузнавач-полиглот, а в следващия — клюкар и клоун във френски дрехи, дори сводник за пътуващите министри. На него не може да се разчита, когато става дума за сериозни неща.

— Надявам се, че си прав. Ще ти се обадя утре късно вечерта. Ще си бъдеш ли у дома?

— Няма да чакам да се обадиш. По това време ще вечерям сам в ресторант „Ласточка“. Какво ще правиш утре?

— Ще търся доказателства, че наистина си прав. — Чакала изчезна сред тълпата в храма.

Това стана преди двадесет и четири часа и Родченко не научи нищо, което можеше да промени плановете му. Може би психопатът се бе върнал в Париж, убеден по някакъв начин, че параноичните му подозрения са безпочвени. Може би постоянната му необходимост да се движи, препуска с кола или да лети из цяла Европа е надделяла над моментната му паника. Кой знае? Карлос също беше загадка. Една част от него беше садистът, специалистът по най-ужасните начини за мъчение и убийства. Друга част разкриваше болезнен романтик, умствено увреден юноша, който се стремеше към някакъв въображаем образ, който не можеше да има нищо общо с неговата същност. Кой знае? Наближаваше моментът, когато някой куршум в главата му щеше да даде отговор на този въпрос.

Родченко даде знак на келнера. Искаше да си поръча кафе и коняк — чудесен френски коняк, пазен специално за героите от революцията и най-вече за оцелелите. Вместо келнера, към него се втурна управителят на „Ласточка“ с телефон в ръцете.

— Търсят ви по спешност, генерале — каза човекът в широк черен костюм, сложи телефона на масата и протегна към него шнура с щепсела, който трябваше да се включи в контакта на стената.

— Благодаря.

Управителят се отдалечи и Родченко пъхна щепсела.

— Да?

— Следят всяка твоя крачка.

— Кой?

— Собствените ти хора.

— Не ти вярвам.

— През целия ден съм наблюдавал какво става. Да ти опиша ли къде си ходил през последните тридесет часа? Като се започне с кафенето на булевард „Калинин“, будката на „Арбат“, ресторант „Славянки“ на обед, следобедната разходка в парка Лужники.

— Стига! Къде си сега?

— Излез от „Ласточка“. Бавно и спокойно. Ще ти дам доказателства.

Връзката прекъсна.

Родченко остави слушалката и повика келнера, за да плати. Мигновената реакция на човека с престилката се дължеше не толкова на ранга на генерала, колкото на факта, че той беше останал последен в ресторанта. Старият войник остави парите върху листчето със сметката, пожела „Лека нощ“ и се упъти към изхода през полутъмното фоайе. Излезе навън. Беше почти един и половина сутринта и освен няколко пияни до козирката скитници, улицата беше пуста. След секунди от входа на един магазин се появи изправена фигура и пристъпи в светлината на уличната лампа. Беше Чакала, все още в черната свещеническа одежда с бяла якичка. Той кимна на генерала да го последва и тръгна бавно към една тъмнокафява кола, паркирана точно от другата страна на улицата. Родченко настигна убиеца, който беше застанал пред автомобила, гледащ право към „Ласточка“.

Внезапно Чакала включи едно фенерче, чийто силен лъч проникна през отворения прозорец. Дъхът на стария воин за миг секна от ужасната гледка, която се разкри пред очите му. Агентът на КГБ зад волана бе отметнал глава назад, гърлото му бе прерязано, река от кръв бе напоила дрехите му. До него седеше вторият агент. Китките и краката му бяха вързани с жица, дебело въже бе опънато през лицето му, като запушваше зяпналата му уста, давеше го и от гърлото му излизаше само хъркане и прекъслечна кашлица. Беше жив, а очите му бяха разширени от ужас.

— Шофьорът е обучаван в Новгород — отбеляза безизразно генералът.

— Знам — отвърна Карлос. — Документите му са у мен. Подготовката му явно не е както едно време, другарю.

— Другият е свръзката на Крупкин тук, в Москва. Казаха ми, че е син на добър наш приятел.

— Сега е мой пленник.

— Какво ще правиш? — попита Родченко и впи поглед в Чакала.

— Ще поправя една грешка — отговори Карлос, вдигна пистолета си със заглушител и изстреля три куршума в гърлото на генерала.

37

Нощното небе се гневеше, буреносните облаци над Москва се вихреха, сблъскваха и обещаваха дъжд с гръмотевици и светкавици. Кафявият автомобил се носеше по селския път, прелиташе покрай бухнали поля, а шофьорът се бе вкопчил във волана и от време на време хвърляше поглед към вързания си спътник — млад човек, който продължаваше да се мъчи да освободи от телта ръцете и краката си. Въжето, пристегнало лицето му, му причиняваше страхотна болка, което личеше от непрекъснатите му гримаси и изцъклените от ужас очи.

На задната седалка с окървавена тапицерия лежаха труповете на Григорий Родченко и обучения в Новгород агент, който оглавяваше наблюдението на стария воин. Неочаквано, като видя това, което му трябваше, без да намалява скоростта и без да даде никакъв знак, Чакала внезапно сви встрани от пътя. Гумите изскърцаха, колата потъна в дълбоката трева, а след секунди спря така рязко, че цялата се разтресе и телата отзад се удариха в облегалката на предната седалка. Карлос отвори вратата и се измъкна навън, издърпа подгизналите от кръв трупове и ги завлече във високата трева. Генералът отчасти лежеше върху офицера от КГБ и кръвта, изтекла заедно с живота им, се смесваше и напояваше земята.

Карлос се върна към колата, грубо измъкна с една ръка младия агент на КГБ от предната седалка, а в другата му ръка блестеше острието на ловджийски нож.

— Имаме доста работи да си кажем — каза Чакала на руски. — И ще бъде глупаво от твоя страна да скриеш каквото и да било… Но ти няма да го криеш — много си мек, много си зелен. — Карлос с един удар повали младежа на земята. Тревата около него се огъна. Чакала измъкна от джоба си фенерчето и коленичи до пленника, ножът се насочи към очите му.

Окървавената безжизнена фигура, която лежеше в краката му, бе изрекла последните си думи и те бяха отекнали като литавра в ушите на Илич Рамирес Санчес. Джейсън Борн беше в Москва! Ужасеният млад офицер от КГБ на един дъх бе избъбрил цялата информация — стремителен, задъхан поток от изречения и полуизречения, които не казваха нищо, но и всичко, което можеше в крайна сметка да спаси живота му. Другарят Крупкин — двама американци, единият висок, другият куца! Закарахме ги в хотела, после на „Садовая“ на съвещание.

Крупкин и ненавистният Борн бяха надхитрили хората му в Париж, в Париж, непревземаемия въоръжен лагер, и го бяха проследили чак до Москва. Как? Кой?… Сега вече без значение. Единственото, което го интересуваше, беше, че самият Хамелеон е в „Метропол“ а предателите в Париж можеха да почакат. В „Метропол“! Най-големият му враг бе на час път оттук, в Москва. Сигурно спеше спокойно, защото дори не подозираше, че Карлос Чакала знае, че е там. Убиецът изпита тържеството, че е победил живота и смъртта! Лекарите му казваха, че умира, но те грешаха също толкова често, колкото и бяха прави. Сега обаче грешаха! Смъртта на Джейсън Борн щеше да му вдъхне нов живот.

Само че три часа през нощта не беше най-подходящият момент да го виждат как кръстосва из улиците или хотелите на Москва в търсене на плячката си. Москва беше обзета от постоянно подозрение, а тъмнината само увеличаваше нейната предпазливост. Беше добре известно, че нощните дежурни в големите хотели бяха въоръжени и подбрани както заради точната им стрелба, така и заради влечението им към такава служба. Утрото разсея нощните тревоги, суетнята и оживлението в ранния час бяха подходящи за неговия удар, а той непременно щеше да го нанесе.

Но времето беше подходящо и за друг удар или поне за прелюдия към него. Беше дошъл часът да призове всички свои последователи в съветското правителство и да ги извести, че Монсеньора е пристигнал, че техният месия е тук, за да ги освободи. Преди да напусне Париж, Карлос бе събрал досиетата им и досиетата зад тези досиета, всички на пръв поглед невинни празни страници в папки. Невинни, докато не ги подложеше на облъчване с инфрачервени лъчи, под чиято топлина се появяваха напечатани редове. За място на срещата бе избрал малък празен магазин на улица „Вавилова“. На всеки един от хората си щеше да се обади от уличен телефон. Щеше да им предаде да отидат там в пет и половина, като минат по странични улички и преки. До шест и половина щеше да е изпълнил задачата си да въоръжи всички свои последователи с информация, която щеше да ги издигне до най-високите места в елита на Москва. Те бяха още една невидима армия, много по-малка от тази в Париж, но еднакво действена и предана на Карлос, невидимия Монсеньор, който правеше живота много по-приятен за тези, които бяха приели вярата му. А в седем и тридесет Чакала щеше да е в „Метропол“, дебнещ утринното раздвижване на будещите се гости — в часа на сновящите нагоре-надолу подноси и масички за сервиране на закуската по стаите, суматохата във фоайето, изпълнено с бъбрене, грижи и бюрокрация. В „Метропол“ щеше да е готов за Джейсън Борн.

Един по един, подобно на капнали от умора бродяги призори, петимата мъже и трите жени пристигнаха в занемарения вход на магазина на отдалечената уличка, известна само като „Вавилова“. Предпазливостта им беше разбираема — в този квартал беше по-добре човек да не се мярка не толкова заради отвратителните типове, които живееха там — защото самата московска полиция беше безмилостна в прочистването на такива райони — а поради редицата полурухнали сгради. Районът се модернизираше; само че, както много други проекти в подобни мрачни квартали из целия свят, преустройството имаше две скорости — бавна и застой. Единственото удобство бе наличието на електричество и Карлос се възползва от него.

Той стоеше в дъното на голата бетонна стая. На пода зад него имаше лампа. Светлината очертаваше силуета, но скриваше чертите му, които и без това не се забелязваха зад вдигнатата яка на черния костюм. От дясната му страна имаше разнебитена ниска дървена маса с пръснати папки, а от лявата — под купчина вестници, скрити от погледа на „последователите“ му — лежеше автомат с къса цев. В него имаше пълнител с четиридесет куршума, а втори такъв висеше на колана на Чакала. Единствената причина да носи оръжието бе навикът от професията; тук той не очакваше никакви трудности, а само възхищение.

Огледа присъстващите и забеляза, че всички крадешком се споглеждат. Цареше мълчание. Влажният въздух в полутъмния изоставен магазин тежеше от мрачни предчувствия. Карлос разбра, че трябва да разпръсне този страх и напрежение колкото е възможно по-скоро, и затова беше събрал осем разнебитени стола от околните празни канцеларии зад магазина. Когато хората седят, те са по-малко напрегнати — това беше всеизвестна истина. Но никой не седеше.

— Благодаря ви, че дойдохте тук тази сутрин — каза високо Чакала на руски. — Моля, вземете си по един стол и седнете. Срещата ни няма да е продължителна, но ще изисква цялото ви внимание… Моля другарят до вратата да я затвори. Всички са вече тук.

Старата тежка врата бе затворена от чиновник с вдървена походка. Останалите посегнаха към столовете и насядаха надалеч един от друг. Карлос изчака всички да се настанят. След това, като опитен оратор и актьор, направи пауза, преди да се обърне към зрителите. Изгледа ги втренчено с пронизващите си черни очи, като че ли искаше да каже колко цени всеки един. В отговор някои от присъстващите и най-вече жените пригладиха дрехите си. Облеклото им беше типично за висшите правителствени чиновници — еднообразно и консервативно, но добре изгладено и безупречно чисто.

— Аз съм Монсеньора от Париж — поде убиецът в свещеническите одежди. — Аз съм този, който в течение на няколко години ви издири един по един и който ви изпращаше много пари с единствената молба да чакате тихо и незабелязано, докато дойда, и тогава да ми отвърнете със същата лоялност, която ви бях засвидетелствал… Мога да прочета въпросите ви по лицата ви, затова ще ви разкажа по-подробно. Преди години бях сред елитните избраници за обучение в Новгород. — От страна на осемте последва тиха, но доловима реакция. Митът за Новгород отговаряше на действителността. Той наистина беше развит център за индоктриниране на най-надарените, като им се даваше да разберат, но всъщност никой не разбираше всичко докрай, защото за Новгород се говореше много рядко и то само шепнешком. Карлос кимна няколко пъти, за да покаже, че е видял реакцията от изказването си, и продължи:

— След това прекарах години наред в чужди страни и пропагандирах тайно идеите на великата съветска революция. Идвах често тук, в Москва, за да направя задълбочено проучване в конкретните министерства, в които всеки един от вас заема отговорен пост. — Чакала отново направи пауза, след това заговори внезапно и рязко. — Отговорни постове, но без властта, която трябва да е ваша. Качествата ви са подценявани и невъзнаградени, защото над вас има само некадърници.

Сега реакцията бе по-ясна и по-малко скована.

— В сравнение с подобни отдели в правителствата на нашите противници — продължи Карлос, — ние тук, в Москва, сме изостанали много, вместо да сме водещи, а това е така, защото вашите способности са потиснати от здраво окопалите се чиновници, които се интересуват повече от служебните привилегии, отколкото от работата на отделите си.

Реакцията бе мигновена, почти като от електрически ток. Трите жени тихо, но открито изръкопляскаха.

— Поради тази причина аз и моите другари в Москва ви издирихме и затова ви изпратих пари, които да използвате по свое усмотрение. Те са приблизително равни на възнагражденията, които получават вашите началници. Защо да не ги вземете и да им се радвате така, както те го правят?

Сред присъстващите се разнесе сподавено мърморене: „Защо не?“ и „Има право“. Сега всички се гледаха право в очите и решително кимаха. Тогава Чакала започна да изрежда осемте главни министерства и след всяко име следваше ентусиазирано поклащане на глави.

— Министерството на транспорта, на информацията, на финансите, на външната търговия, на правосъдието, на военните доставки, на научните изследвания… и съвсем не най-маловажното — назначения в президиума… Това са вашите области, но вие сте настрани от взимането на окончателни решения. Това повече не може да се търпи. Налагат се промени!

Присъстващите се изправиха като един. Вече не бяха непознати, а хора, обединени от една обща кауза. Онзи, очевидно предпазливият чиновник, който затвори вратата, заговори.

— Изглежда че сте добре запознат с положението у нас, господине, но какво може да се промени?

— Това! — заяви Карлос, като посочи с драматичен жест папките, пръснати на ниската маса. Малката група бавно седна, поотделно и по двойки. Хората се взираха в папките и си разменяха погледи.

— Това тук са поверителните досиета на вашите началници във всяко едно министерство. Те съдържат такава тайна и вредна информация, че когато я разкриете, ще ви гарантира незабавно повишение, а в някои случаи и заемане на най-високите постове. Началниците ви няма да имат никакъв избор, защото тези папки са остриета, насочени към гърлата им — ако бъдат отворени, началниците ви ще изпаднат в немилост и ще бъдат екзекутирани.

— Господине? — Жена на средна възраст, в спретната, но невзрачна синя рокля, се изправи боязливо. Пепеляворусата й коса беше опъната назад в строг кок. Тя го докосна притеснено за миг и заговори: — Аз всеки ден преглеждам лични досиета… и често откривам грешки… каква е гаранцията, че тези досиета са достоверни? Защото, ако те не са точни, можем да изпаднем в изключително опасна ситуация, нали така?

— Самият факт, че поставяте под съмнение тяхната достоверност, вече е оскърбление, госпожо — студено отвърна Чакала. — Аз съм Монсеньора от Париж. Описах точно положението на всеки един от вас и посочих точно нищожеството на вашите началници. Освен това, хвърлих доста средства и с голям риск за себе си и помощниците ми тук, в Москва, ви изпращах тайно пари, за да направя живота ви по-охолен.

— Аз лично ви благодаря за парите — прекъсна го мършав мъж с очила и кафяв делови костюм. — Внесох ги в спестовната каса и очаквам приличен доход от тях. Но какво общо имаме ние един с друг? Аз например съм от Министерството на финансите…

— Не знам какво искате да кажете, счетоводителю, но сте толкова ясен, колкото и цялото ви парализирано министерство — прекъсна го дебелак в черен костюм, прекалено тесен за обема му. — Аз съм от Министерството на военните доставки и вие постоянно мамите нашето ведомство.

— Както правите непрекъснато с Министерството на научните изследвания! — възкликна нисък мъж в спортен костюм, с вид на професор. Неравно подстриганата му брада се дължеше вероятно на лошо зрение, въпреки очилата му с дебели стъкла, кацнали на носа му. — Какво ще кажете за сумите, които ни отпускате?

— Парите са повече от достатъчни за учените ви, които са на гимназиално ниво!

— Стига! — извика свещеникът убиец и простря нагоре ръце като някакъв месия. — Не сме се събрали, за да обсъждаме междуведомствени конфликти, тъй като всички те ще бъдат уредени с възникването на новия ни елит. Помнете! Аз съм Монсеньора от Париж и ние заедно ще установим нов и здрав ред за нашата велика революция! Свършено е със самодоволното управление!

— Всичко това е много вълнуващо, господине — обади се дама на около тридесет години, облечена в скъпа плисирана пола, очевидно позната на присъстващите, тъй като често се появяваше по телевизията. — Но все пак може ли да се върнем на въпроса за точността?

— Няма проблем! — заяви черноокият Карлос, като се взираше във всеки един поотделно. — Как иначе бих узнал всичко за вас?

— Не се съмнявам във вас, господине — продължи жената, — но като журналист винаги съм длъжна да търся и втори източник, който да потвърждава достоверността на информацията, освен ако министерството не издаде друго нареждане. След като не сте свързани с Министерството на информацията и след като знаете, че всичко, което си говорим, ще остане между нас, можете ли да ни посочите втори източник?

— Трябва ли да бъда преследван от манипулирани журналисти, когато говоря истината! — Убиецът се задъхваше от гняв. — Всичко, което ви казах, е истина и вие го знаете!

— Престъпленията на Сталин също бяха истина, но те бяха погребани с двадесетте милиона жертви, дадени за тридесет години.

— Доказателства ли искате, журналистко? Ще ви дам доказателства! Имам очи и уши за всички ръководители на КГБ и по-точно самият известен генерал Родченко! Той е моите очи и моите уши и ако искате да знаете суровата истина — той ми е задължен. Защото и за него съм също така Монсеньора от Париж!

Слушателите се раздвижиха, през тях премина вълна на колебание, чу се тихо покашляне. Телевизионната журналистка отново заговори. Големите й кафяви очи бяха впити в човека в свещенически одежди.

— Може и да сте, господине — поде тя, — но едва ли слушате денонощната програма на „Радио Москва“. Преди час беше съобщено, че генерал Родченко е бил застрелян тази сутрин от чужди престъпници… Освен това беше съобщено, че всички високопоставени ръководители на КГБ са били извикани спешно на заседание за оценка на обстоятелствата около убийството на генерала. Предполага се, че съществуват изключителни причини, принудили опитен човек като генерал Родченко да попадне в капана на престъпниците.

— Онези в КГБ ще разнищят папките му — добави предпазливият чиновник и вдървено се изправи. — Ще сложат всичко под микроскоп, за да открият какви са тези „изключителни причини“. — Разсъдливият служител загледа втренчено убиеца в свещенически дрехи. — Може би ще ви открият, господине. А също и досиетата ви.

— Не! — възрази Чакала. По високо му чело изби пот. — Не! Невъзможно! У мен са единствените екземпляри от тези досиета — няма други!

— Ако вярвате в това, отче — вмъкна дебелакът от Министерството на военните доставки, — значи, че не познавате Комитета.

— Не го познавам ли! — извика Карлос и лявата му ръка затрепера. — Имам душата му! Няма тайни за мен, защото съм пазителят на всички тайни! Притежавам цели томове информация за всички правителства, за ръководителите им, за генералите им, за най-високопоставените чиновници — имам източници в целия свят!

— Нямате вече Родченко — продължи облеченият в черно мъж от Министерството на военните доставки и също стана, — и ми идва на ум, че дори не бяхте изненадан.

— Какво?

— Повечето, дори всички ние, сутрин най-напред включваме радиото. Говорят все същите глупости и ми се струва, че в това има нещо успокоително, но предполагам, че повечето от нас знаеха за смъртта на Родченко… Но не и вие, отче, и когато нашата журналистка ви го каза, не бяхте поразен, не бяхте шокиран, дори не се учудихте.

— Разбира се, че бях! — изкрещя Чакала. — Не ви ли е ясно, че умея да се владея! Затова водачите на световния марксизъм ми вярват и имат нужда от мен!

— Това вече не е на мода — промърмори пепеляворусата специалистка по лични досиета и също се изправи.

— Какво говорите? — Карлос зашепна ожесточено, но гласът му постепенно се повишаваше. — Аз съм Монсеньора от Париж. Направих живота ви далеч по-приятен, отколкото сте стигали в жалките си очаквания и сега ме разпитвате? Как бих узнал нещата, които знам, как бих могъл да съсредоточа вниманието и парите си върху вас, които сте в тази стая, ако не бях между най-привилегированите в Москва! Не забравяйте кой съм!

— Но ние не знаем кой сте — обади се друг мъж и стана.

Неговите дрехи също бяха спретнати, строги и добре изгладени, но по-добре ушити. Изглеждаше че обръща голямо внимание на външността си. Лицето му също беше различно — беше по-бледо от това на другите, а очите му — по-напрегнати и някак по-съсредоточени. Човек имаше чувството, че той претегля внимателно всяка дума, която казва. — Освен свещеническия сан, с който се представихте, нямаме никакви сведения за самоличността ви, а и вие очевидно не желаете да ни я разкриете. Що се отнася до това, което ви е известно, то вие посочихте явни слабости и несправедливости в системата на министерствата ни, но те се ширят навсякъде. Можехте да изберете десетина други като нас, на други служби и за тях щеше да важи същото. Нищо ново не ни казахте…

— Как смеете! — изкрещя Карлос Чакала и жилите на врата му изпъкнаха. — Кой сте вие да ми говорите такива неща? Аз съм Монсеньора от Париж, истински син на Революцията!

— А аз съм военен прокурор в Министерството на правосъдието, другарю Монсеньор, и много по-млад продукт на тази революция. Може и да не познавам лично ръководителите на КГБ, които според вас са ваши раболепни слуги, но затова пък съм запознат с наказанията, които се полагат за вземане на съдебните дела в наши ръце, и лично, при това тайно, да се опълчим против началниците, вместо да докладваме директно на Службата за нарушенията. Това са наказания, които не бих искал да понеса, без да имам много по-подробни доказателствени материали вместо досиета, изготвени доброволно от неизвестни източници — може би от недоволни служители на по-ниско от нашето собствено ниво… Честно казано, не бих искал да ги разгледам, за да не бъда компрометиран от доброволни предварителни показания срещу мен, които биха навредили на положението ми.

— Вие сте само едно незначително юристче! — изрева свещеникът, стиснал юмруци. Очите му се наляха с кръв. — Всички вие изопачавате истината! Вие сте предани привърженици на преобладаващата тенденция на изгодата!

— Чудесно казано — каза юристът от Правосъдието. — Само че тази фраза сте я взели от английското законодателство.

— Няма да търпя непоносимата ви арогантност!

— Не е и необходимо, другарю свещеник, тъй като смятам да си тръгна и моят съвет на юрист към тук присъстващите е да сторят същото.

— Позволявате си да…

— Несъмнено — отвърна съветският юрист и си позволи да се пошегува, докато оглеждаше събралите се. — Може да ми се наложи да обвинявам сам себе си, а пък съм страхотно добър в моята област — ухили се той.

— А парите? — извика Чакала. — Изпратил съм ви хиляди!

— Къде е записано това? — запита невинно прокурорът. — Самият вие сте се погрижили да се скрият всички следи. Пликове, пъхнати в пощенските ни кутии или в чекмеджетата в кабинетите, заедно с бележки да ги изгорим. Кой от нашите граждани ще признае, че ги е слагал? Този път води към Лубянка… Довиждане, другарю Монсеньор — изрече юристът от Министерството на правосъдието, отмести стола си и се упъти към вратата.

Един по един, така, както бяха дошли, всички последваха прокурора, като поглеждаха към странния мъж, който беше прекъснал по такъв необичаен начин скучния им живот, като инстинктивно почувстваха, че неговият път е осеян с позор и екзекуции. Със смърт.

Но никой не очакваше това, което последва. Убиецът със свещенически дрехи внезапно се промени — като че ли някаква светкавица възпламени лудостта му. В черните му очи лумна кръвожаден огън, който зовеше за насилие, за безмилостно, брутално, дивашко отмъщение за всички неправди, причинени на чистата му цел — да убие неверниците! Чакала помете с един замах папките от масата и бръкна в купчината с вестници. Измъкна смъртоносния автомат изпод смачканите хартии и изрева:

— Спрете всички!

Никой не го послуша и психопатът у Карлос взе връх. Убиецът натисна спусъка и мъжете и жените започнаха да падат мъртви. Той прескочи труповете и сподирян от писъците на ранените, паднали до самата врата, изскочи на улицата, като продължаваше да сее смърт с автомата, покосяваше минувачите, крещеше проклятия и обещаваше на неверниците такъв ад, какъвто само въображението му можеше да роди.

— Предатели! Мръсници! Измет! — виеше полуделият Чакал, прескачаше труповете и се носеше към колата, която бе отнел от несполучливите преследвачи от КГБ. Нощта беше завършила. Настъпи утро.

Телефонът в „Метропол“ не иззвъня, а сякаш изгърмя. Стреснатият Конклин моментално отвори очи и прогони съня от съзнанието си, докато сграбчваше издаващия пронизителни звуци апарат.

— Да? — произнесе той, като се чудеше дали говореше в горния или в долния край на слушалката.

— Алексей, бъди нащрек! Не пускай никого в стаята си и си приготви оръжието!

— Крупкин?… За какво, по дяволите, говориш?

— Едно бясно куче върлува из Москва.

— Карлос?

— Напълно е откачил. Убил Родченко и заклал двамата агенти, които са го следили. Един селянин открил телата им към четири сутринта — изглежда кучетата са го събудили с лая си, като са усетили миризмата на кръв.

— Господи, прехвърлил е всяка мярка… Но защо смяташ…

— Единият от агентите ни е измъчван, преди да го убият — прекъсна го офицерът от КГБ, схващайки правилно въпроса на Алекс. — Беше шофьорът, който ни взе от летището — мое протеже, син на мой колега в университета, с когото бяхме в една стая. Чудесен младеж от добро семейство, но неподготвен за това, което е преживял.

— Мислиш, че е казал на Карлос за нас?

— Да… Има и още нещо. Преди около час на „Вавилова“ осем души са били покосени от автомат. Всички са избити. Било е кървава баня. Една жена от Министерството на информацията — заместник-директор на отдел и телевизионна журналистка — каза преди да умре, че убиецът бил свещеник от Париж, който се представил като „Монсеньор“.

— Господи! — избухна Конклин и спусна краката си на пода, загледан разсеяно в чукана, където навремето имаше стъпало. — Това са негови кадри.

— Не съвсем, а вече и в минало време — каза Крупкин. — Ако си спомняш, ти казах, че вербуваните ще го изоставят при първия знак за опасност.

— Ще се свържа с Джейсън…

— Алексей, чуй ме!

— Какво? — Конклин затисна с брадичка слушалката и се пресегна да вземе от пода ортопедичната обувка.

— Сформирали сме взвод за тактическо нападение — жени и мъже в цивилно облекло. В момента получават инструкции и скоро ще бъдат тук.

— Добър ход.

— Но нарочно не сме предупредили персонала на хотела и милицията.

— Ще бъдете пълни идиоти, ако го сторите — вметна Алекс. — Ще се опитаме да хванем този мръсник тук! Никога няма да успеем, ако наоколо гъмжи от униформи или пък от изпаднали в истерия служители. Чакала има очи и на гърба си.

— Направи както ти казах — нареди руснакът. — Не пускай никого, не се приближавай до прозорците и вземи всички предпазни мерки!

— Разбира се… Как така прозорците? Ще му трябва време, за да открие къде сме… да разпита камериерките, администраторите.

— Извинявай, стари приятелю — прекъсна го Крупкин, — но какво ще кажеш, ако в утринната суматоха някой смирен свещеник попита на рецепцията за двама американци, единият от които силно куца?

— Добра забележка, макар да си параноик.

— Ти си на висок етаж, а точно от другата страна на булевард „Маркс“ е покривът на една административна сграда.

— Бързо мислиш.

— Положително по-бързо, отколкото онзи глупак на „Дзержински“. Щях да съм се свързал с теб много по-рано, но моят загубен комисар ме извика само преди две минути.

— Ще събудя Борн.

— Пази се!

Конклин не чу последното предупреждение на руснака. Бързо отмести телефона и обу обувката, като грижливо нави ремъците около прасеца си. После отвори чекмеджето на нощното шкафче и извади автоматичния пистолет, специално конструирано от КГБ оръжие с три пълнителя. Беше уникален — единственият автоматичен пистолет, на който можеше да се монтира заглушител. Цилиндърът му се беше изтърколил в задния край на чекмеджето. Той го взе и го завъртя около късата цев. После обу панталоните си, пъхна пистолета в колана и се упъти, накуцвайки, към вратата. Отвори я и видя Джейсън напълно облечен, застанал пред прозореца на гостната във викториански стил.

— Сигурно беше Крупкин — отбеляза Борн.

— Така е. Дръпни се от прозореца.

— Карлос? — Борн моментално се дръпна и се обърна към Алекс. — Знае, че сме в Москва ли? — попита той. После добави: — Знае ли къде сме?

— Предполагам че отговорът и на двата въпроса е „да“. — Конклин сбито предаде информацията на Крупкин. — Това подсказва ли ти нещо? — попита Алекс.

— Напълно е откачил — тихо отвърна Джейсън. — Трябваше да се очаква. Часовниковият механизъм в главата му най-накрая е взривил бомбата.

— И аз така смятам. Московските му кадри са се оказали мит. Вероятно са му казали да си гледа работата и той е избухнал.

— Искрено съжалявам, че има жертви — каза Борн. — Бих предпочел всичко да е станало по друг начин, но не мога да го съжалявам за състоянието, в което е изпаднал. Той искаше да ме докара до това, което се случи с него — да не ми издържат нервите.

— Крупи го каза правилно — добави Конклин. — Карлос е обзет от маниакално смъртоносно желание да се върне при тези, които първи са открили, че е психопат. Сега, ако знае, че си тук, а трябва да предположим, че това е така, то неговата идея-фикс се утежнява. Ще смята, че твоята смърт ще замести неговата и че това ще бъде някаква символична победа.

— Говориш също като Панов… Чудя се как ли е сега?

— Обадих се в болницата в три сутринта — парижко време пет часа. Вероятно няма да може да използва повече лявата си ръка, а също ще остане с частична парализа на десния крак, но смятат, че животът му е вън от опасност.

— Хич не ме интересуват ръцете и краката му. Главата му как е?

— Очевидно е непокътната. Главната сестра се оплака, че макар да е лекар, е ужасен пациент.

— Слава Богу!

— Мислех, че си атеист.

— Това е символична фраза, питай Mo. — Борн забеляза пистолета на колана на Алекс. — Това май е доста очевидно — посочи го той.

— За кого?

— За обслужващия персонал — отвърна Джейсън. — Помолих да донесат някаква овесена каша и голяма кана кафе.

— Безсмислено е. Крупкин нареди да не пускаме никого и му го обещах.

— Намирисва ми на параноя…

— Е и аз така му казах, но това е негова територия, а не наша. Същото важи и за прозорците.

— Почакай! — възкликна Борн. — Представи си, че е прав?

— Малко вероятно, но е възможно, макар че… — Конклин не можа да завърши изречението си. Джейсън бръкна отдясно под сакото си и тръгна към вратата.

— Какво правиш? — извика Алекс.

— Може би се доверявам на твоя приятел Крупи повече, отколкото заслужава, но си струва да опитаме… Иди там — нареди Борн и посочи наляво към дъното на стаята. — Ще оставя вратата незаключена и когато сервитьорът почука, кажи му на руски да влезе.

— Ами ти?

— В края на коридора има машина за лед. Тя не работи, но е в една кабинка с машината за пепси-кола, която също не работи — там ще се скрия.

— Господ да пази капиталистите, независимо колко са заблудени. Продължавай!

Известният някога като Делта член на „Медуза“ отключи вратата, отвори я, огледа коридора на „Метропол“ втурна се навън към нишата, в която се намираха двете машини, и се сви до вътрешната дясна стена. Зачака, коленете и краката го заболяха — само преди година нямаше помен от тази болка. Изведнъж чу звуците на колелца, които се приближаваха и ставаха все по-отчетливи. Количката, застлана с бяла покривка, премина покрай кабинката и спря пред вратата на апартамента. Джейсън внимателно погледна сервитьора — младо, около двадесетгодишно момче, русо, възниско и със стойката на покорен слуга. Той предпазливо почука на вратата. „Не е Карлос“ — помисли си Борн и с мъка се изправи. Чу приглушения глас на Конклин, който казваше на сервитьора да влезе, а когато младежът отвори вратата и влезе с количката, Джейсън спокойно скри оръжието на предишното му място. После се наведе и разтри схванатия си крак.

В следващия миг сякаш яростна вълна се разби в скала, изпречила се на пътя й. Облечена в черно фигура изскочи от невидима ниша на коридора и се втурна покрай машините. Борн отново се прилепи до стената. Беше Чакала!

38

Безумие! Карлос връхлетя с все сила върху русия келнер, изхвърли го в коридора и преобърна масичката за сервиране — на покрития с мокет под се посипаха чинии и храна. Внезапно сервитьорът се метна наляво и неочаквано измъкна пистолет от колана си. Чакала или усети, или видя движението му с крайчеца на окото си, извъртя се назад и натисна спусъка на автомата. Град от куршуми прикова русокосия руснак към стената, като безмилостно надупчи главата и тялото му. В този безкраен ужасен миг големият мерник на пистолета на Борн се закачи за колана на панталона му. Борн дръпна и скъса плата, а очите на Карлос се вдигнаха рязко нагоре и се втренчиха в него. В погледа на Чакала се четеше гняв и тържество.

Джейсън измъкна оръжието си, като в същия миг се завъртя и отново се хвърли до стената на малката ниша, а в това време непрекъснатият огън на Чакала направи на парчета ярката броня на машината за пепси-кола и куршумите се забиха в дебелата пластмасова предна част на машината за лед. Борн се надигна и вдигна пистолета с пръст на спусъка. Едновременно с това се чуха и други изстрели, но не от автомат. Алекс стреляше от вътрешността на апартамента. Държаха Карлос под кръстосан огън! Възможно беше всичко да свърши в един хотелски коридор в Москва! Дано стане така! Дано!

Чакала нададе яростен вик — беше улучен. Борн отново се сви до стената, като за момент се разсея от бръмченето на машината за лед, която внезапно бе проработила. Приближи лице до ъгъла на коридора, но точно в този миг смъртоносната лудост в коридора пак изригна неудържимо. Подобно на обезумяло животно в клетка, раненият Карлос се въртеше на едно място и не преставаше да стреля, като че ли искаше да разруши някакви невидими стени. Два пронизително истерични писъка долетяха от дъното на коридора — крещяха мъж и жена, които бяха или само ранени, или вече умираха от някой заблудил се куршум в тази хаотична стрелба.

— Лягай! — изкрещя Конклин от отсрещната страна на коридора. Внезапната му команда явно бе предизвикана от нещо, което оставаше невидимо за Джейсън. — Прикрий се!

Борн се сви на кълбо, за да предпази главата си възможно най-добре. Ъгълът! Прилепи се към пода, когато първата експлозия разлюля стените, последва втора, много по-наблизо, много по-оглушителна, вече в самия коридор. Гранати!

Димът се смеси с откъртилия се от тавана гипс и натрошени стъкла. Пистолетни изстрели! Девет един след друг — автоматичен пистолет… Алекс! Джейсън се отдръпна от ъгъла на нишата и се хвърли към отвора. Конклин стоеше пред техния апартамент, зад него лежеше преобърнатата масичка за сервиране. Той измъкна рязко празния пълнител и трескаво пребърка джобовете си.

— Свършил съм ги! — извика гневно, като имаше предвид допълнителните боеприпаси, с които ги беше снабдил Крупкин. — Той избяга в другия коридор, а аз нямам нито една от проклетите гранати!

— Аз имам, а пък съм и много по-бърз от теб — каза Джейсън, като извади празния пълнител и пъхна нов, който бе измъкнал от джоба си. — Влез вътре и се обади на рецепцията. Кажи им да опразнят фоайето.

— Крупкин каза…

— Пет пари не давам какво е казал! Нареди им да изключат асансьорите, да барикадират всички изходи на стълбите и да не припарват на този етаж!

— Разбирам…

— Направи го!

Борн се втурна по коридора. Трепна, като наближи ранената двойка. Мъжът и жената бяха проснати на пода, лазеха и стенеха. Дрехите им бяха опръскани с кръв, но се движеха! Борн се обърна и викна на Алекс, който, накуцвайки, заобикаляше масичката за сервиране.

— — Повикай някого на помощ за тези тук! — нареди той. — Живи са! Използвай само този изход, чу ли? — И посочи една врата в дъното на коридора.

Преследването започна — усложнено и затруднено от факта, че за него вече се бе разчуло из всички крила на десетия етаж на „Метропол“. Не беше трудно да се досети човек, че зад тези затворени врати от двете страни на коридора изпаднали в паника хора бяха позвънили на рецепцията още в мига, когато са чули близката стрелба. Стратегическият план на Крупкин за нападателен отряд в цивилни дрехи се провали още при първите изстрели от оръжието на Чакала.

Къде беше той сега? В другия край на дългия коридор, в който беше влязъл Джейсън, имаше още един изход, но от двете му страни имаше поне седемнадесет-осемнадесет стаи за гости. Карлос не беше глупав, а сега, когато беше ранен, щеше да използва всички тактически ходове, които беше научил през дългия си живот, изпълнен с насилие и измъкване от смъртта, за да оцелее още веднъж, дори и само за да извърши убийството, което за него бе по-важно от живота му… Борн внезапно осъзна колко прецизен бе анализът му, защото той важеше и за самия него. Какво беше казал старият Фонтен на остров Транкуилити, в онзи отдалечен склад, от прозореца на който се взираха в шествието на свещениците, знаейки, че един от тях е купен от Чакала?… „Два остаряващи лъва, които се дебнат и не се интересуват кой друг ще бъде убит под кръстосания огън“ — това бяха думите на Фонтен, който бе пожертвал живота си, за да спаси човек, когото едва познаваше, защото собственият му живот бе свършил в момента, в който бе загубил любимата си съпруга. Джейсън закрачи предпазливо и безшумно по коридора към първата врата вляво, като се чудеше дали да постъпи по същия начин. Изпитваше безгранична жажда за живот — с Мари и децата им — но без нея и децата… щеше ли животът да има смисъл? Можеше ли наистина да се откаже от него само защото бе видял в друг човек нещо общо със себе си?

Нямаше време! Размишлявай, когато разполагаш със собствено време, Дейвид Уеб! Изобщо не ми трябваш, слабо и мекушаво копеле! Махай се от мен! Трябва да изкарам от скривалището му хищния звяр, когото преследвам от тринадесет години. Ноктите му са остри като бръсначи, свикнал е да убива — твърде често прави това, а сега иска да убие и теб. Махни се от мен!

Кървави петна! По тъмнокафявия мокет, под мъждукащата лампа на тавана лъщяха мокри капки. Борн ги попипа. Наистина бяха мокри и червени — кървави. Минаваха пред първата врата отляво, пред втората… после пресичаха коридора. Вече не бяха равномерни, а лъкатушеха и прекъсваха, сякаш зеещата рана е била отчасти запушена. Дирята подминаваше шестата врата отдясно, после седмата… и изведнъж лъскавите червени капки изчезнаха — не, не съвсем. Една тъничка, едва доловима нишка водеше наляво, а после пак се появяваше от другата страна на коридора! Бледо червено петно точно под дръжката на осмата врата отляво, на близо шест метра от изхода на коридора към стълбището. Карлос бе зад тази врата и държеше някого като заложник.

Сега всичко зависеше от точността — всеки миг и всеки звук бяха съсредоточени в едно — да го хване или да го убие. Борн дишаше равномерно и се мъчеше да овладее мускулните спазми, обзели цялото му тяло. Отново тръгна по коридора, този път в обратната посока. Стигна на около тридесет стъпки от осмата врата отляво и се извърна бързо, когато изведнъж чу приглушен хор от спорадични хлипания и викове, които се носеха иззад затворените врати на хотелския коридор. Чуваха се заповеди, формулирани доста по-успокоително от инструкциите на Крупкин: „Моля, не излизайте от стаите си! Не пускайте никого вътре! Нашите хора са предприели претърсване.“ Винаги казваха „нашите хора“ никога „полицията“ или „властите“ — тези думи предизвикваха паника. Паниката и отвличането на вниманието бяха неизменни съставни части на клопката за хора, вечните съюзници на щракващия капан.

Вдигна автоматичния пистолет и се прицели в един от богато украсените полилеи в коридора. Стреля два пъти, като едновременно с това крещеше яростно, а оглушителните експлозии се смесваха със сипещите се от тавана стъкла.

— Ето го! В черен костюм е!

Като нарочно тропаше с крака, Борн се понесе с големи крачки по коридора към осмата врата вляво, отмина я и още веднъж изкрещя:

— Изходът… изходът!

Спря и рязко стреля в още един полилей, а оглушителният шум заглуши липсата на шум от тропащи крака. Той се извъртя и притисна с все сила гръб в стената точно срещу осмата врата, отблъсна се и връхлетя върху нея. Тя зейна, а той влетя в стаята и се просна на пода с вдигнат и готов за стрелба пистолет.

Бе сбъркал! Разбра го моментално — бе попаднал в контра-капан! Чу или инстинктивно усети някъде да се отваря друга врата! Рязко се затъркаля надясно, а краката му блъснаха някаква лампа, поставена на пода, и я запратиха към вратата. Пред погледа му се мернаха възрастен мъж и жена, свити и вкопчени един в друг в най-отдалечения ъгъл.

Облечената в бяла роба фигура връхлетя в стаята като стреляше безразборно и оглушително с автоматичен пистолет. Като се метна към лявата стена, Борн отправи няколко изстрела към бялата маса. Знаеше, че поне за частица от секундата десният фланг на убиеца бе останал незащитен. Достатъчно беше!

Чакала бе улучен в рамото — дясното рамо! Оръжието буквално се изплъзна от пръстите му, когато той рязко вдигна ръка, а дланта му се разтвори неволно от пронизалия го куршум. Чакала обаче не се спря нито за секунда, рязко се извъртя обратно, окървавената му бяла роба се разтвори и се изду като платно на кораб, когато той сграбчи с лявата си ръка голямата рана в плътта си и с все сила ритна лампата в лицето на Борн.

Борн стреля отново, полузаслепен от летящия към него абажур на тежката лампа. Основата й се блъсна в оръжието му. Изстрелът отиде нахалост. Борн успокои ръката си и отново натисна спусъка, но чу само недвусмислено метално щракане, от което го втресе — пълнителят беше празен! С мъка клекна и посегна към страшния автоматичен пистолет, а облеченият в бяла роба Карлос се втурна през разбитата врата към коридора. Джейсън се опита да стане, но коляното му се огъна. Беше се изметнало под собствената му тежест. О, Боже! Допълзя до ръба на леглото и се хвърли напреки върху завивките, за да достигне телефона на нощното шкафче, но Чакала го бе раздробил с изстрелите си! Болният мозък на Карлос наистина беше използвал всякакви тактически и противодействащи ходове, които знаеше.

Чу се друг звук! Висок и рязък. Резето на вратата към стълбището бе дръпната с все сила, тежката метална врата се удари в бетонната стена на площадката. Чакала бе хукнал по стълбите надолу към фоайето. Ако на рецепцията бяха послушали Конклин, той беше вече в капан!

Борн се взря във възрастната двойка в ъгъла, трогнат от факта, че старецът прикриваше жената със собственото си тяло.

— Всичко е наред — изрече той с тих глас, за да ги успокои. — Вероятно не ме разбирате, защото не говоря руски, но сега сте в безопасност.

— И ние не говорим руски — отвърна сдържано мъжът на английски и, загледан в Джейсън, се опита да стане, изпънал шия. — Англичанин съм и преди тридесет години и аз щях да съм пред тази врата! Бил съм в Тридесета армия с генерал Монтгомери. Беше страхотен при Ел Алмейн — всъщност всички ние се проявихме тогава. Но, както се казва, възрастта ни съсипва.

— Не бих казал, генерале…

— О, не, само бригаден командир…

— Чудесно! — Борн прелази през леглото, като внимаваше за коляното си, макар вече да не го болеше. — Трябва ми телефон!

— Всъщност, вбеси ме проклетата му роба! — продължи ветеранът от Ел Алмейн. — Мамка му на онзи мръсник — извинявай, скъпа.

— За какво говорите?

— За бялата роба, момко! Сигурно е на Бинки — онова семейство, с което пътуваме заедно. Те са от другата страна на коридора. Май я е задигнал от онзи чудесен хотел „Бо Риваж“ в Лозана. Самата кражба е ужасна сама по себе си, но ако я е дал на тази свиня, е направо непростимо!

В следващия миг Джейсън бе сграбчил оръжието на Чакала и влетя в отсрещната врата. Веднага бе разбрал, че Бинки заслужава повече възхищение, отколкото бригадният командир признаваше. Другият мъж лежеше на пода, а от раните от гърлото и корема му бликаше кръв.

— Не мога с никого да се свържа! — изпищя една жена с оредяла сива коса; беше коленичила пред жертвата и истерично хлипаше. — Той се бореше като луд — все си мислеше, че свещеникът няма да стреля!

— Стискайте кожата около раните така, че да ги затворите! — изкрещя Борн и хвърли поглед върху телефона. Беше невредим! Хвърли се към него, но вместо да се свърже с рецепцията или телефонистката, набра номера на апартамента си.

— Крупкин! — извика Алекс от другата страна.

— Не, аз съм! Първо: Карлос тръгна по стълбите от коридора, в който влязох. Второ: някакъв мъж е прострелян — в същия коридор, седмата врата вдясно. Бързай!

— Колкото мога. Имам чиста линия за онзи кабинет.

— Къде, по дяволите, е групата на КГБ?

— Току-що пристигнаха. Крупкин се обади само преди секунди от фоайето, затова си помислих, че…

— Отивам на стълбището!

— Защо, за Бога?

— Защото Карлос е мой!

Джейсън се спусна към вратата, като изобщо не се спря да успокои изпадналата в истерия съпруга — нищо не му идваше на ум. Премина като ураган през изхода към стълбите. В ръката си стискаше пистолета на Чакала. Спря на седмото стъпало и събу обувките и чорапите. Усети студената повърхност на камъка върху стъпалата си и тя някак му напомни за джунглата, за допира на кожата до росните утринни шубраци. Този неясен, глупав спомен го накара да овладее страховете си — джунглата винаги е била приятел на Делта Едно.

Етаж по етаж слизаше надолу, като следваше непрекъснатите струйки кръв, вече по-широки, явно неудържими — последната рана бе твърде голяма, за да се спре кървенето само с притискане. Чакала се бе опитал два пъти да използва този начин — на петия и на третия етаж, пред вратите към коридора. Но веднага след това следваха тъмночервени ручейчета, защото и двете му ръце му трябваха, за да се опита да отключи.

Вторият етаж, после първият, а след него нямаше нищо! Карлос беше в капана! Някъде в сенките под него се спотаяваше смъртта на убиеца, която щеше да го освободи! Борн безшумно измъкна едно рекламно кибритче от „Метропол“, прилепи се до бетонната стена, откъсна една клечка и запали целия кибрит. Хвърли го през перилата, а в дясната си ръка стискаше оръжието, готово да изригне и посипе с куршуми всичко, което помръднеше долу!

Нищо не се случи — нищо! Циментовият етаж бе празен — там нямаше никой! Невъзможно! Джейсън се втурна по последните стъпала и задумка към фоайето.

— Что? — извика някой на руски. — Кто там?

— Американец съм! Работя с КГБ! Пуснете ме!

— Что?

— Разбирам — извика друг глас, — а вие трябва да знаете, че към вас ще са насочени много пистолети, когато отворя вратата, ясно ли е?

— Ясно — отвърна Борн и в последната секунда се сети да пусне на бетонния под оръжието на Карлос. Вратата се отвори.

— Да — каза съветския полицай, но веднага се поправи, като видя пистолета в краката на Джейсън. — Не! — изкрещя той.

— За нищо на света — задъхано се обади Крупкин, като пристъпи напред.

— Защо?

— Комитетът!

— Прекрасно. — Полицаят кимна раболепно, но не помръдна от мястото си.

— Какво правите? — запита Крупкин. — Фоайето е чисто и групата за нападение е по местата си.

— Той е бил тук! — прошепна Борн и напрегнатият тих глас като че ли направи още по-неясни думите му.

— Чакала? — удиви се Крупкин.

— Слезе по тези стълби. Не може да се е измъкнал през никой друг етаж! Всички врати към аварийния изход са залостени здраво отвътре. Само ключалката на шината отваря бравата.

— Кажи ми — обърна се на руски офицерът от КГБ към човека от хотелската охрана, — минавал ли е някой през тези врати през последните десет минути, откакто дадохме заповед да се затворят всички врати?

— Не — отвърна милиционерът. — Само една изпаднала в истерия жена в изцапана с кръв хавлия. Стрелбата я заварила в банята, тя се уплашила, паднала и се порязала. Мислехме, че ще получи удар, така пищеше. Веднага я заведохме в кабинета на сестрата.

Крупкин се извърна към Джейсън и отново заговори на английски.

— Само някаква жена е минала. Порязала се и изпаднала в паника.

— Жена? Сигурен ли е? Какъв цвят е била косата й? Димитри попита охраната и след като получи отговор, отново се обърна към Борн.

— Казва че била червеникава и доста къдрава.

— Червеникава? — пред очите на Борн изникна много неприятен образ. — Домофон? Не, рецепцията! Ела, може да имам нужда от помощ!

Последван от Крупкин, босият Борн прекоси фоайето и се приближи към някакъв служител на рецепцията.

— Говорите ли английски?

— Разбира се, дори много добре, господине.

— Дайте ми плана за десетия етаж. Бързо!

— Моля?

Крупкин преведе. На плота сложиха голяма папка и разгърнаха страниците.

— Тази стая! — посочи Джейсън към едно квадратче, като се опитваше да не изплаши още повече разтреперания служител. — Свържете се с нея по телефона. Ако линията е заета веднага изпратете всички там!

Крупкин отново преведе и пред Борн се появи телефон. Той набра номера и заговори:

— Обажда ви се този, който влезе във вашата стая преди няколко минути…

— О, да, разбира се, скъпи приятелю. Много ви благодарим! Докторът е тук и Бинки…

— Искам да знам нещо, и то веднага… Носите ли със себе си перуки, когато пътувате?

— Въпросът ви е доста нахален…

— Госпожо, нямам време за любезности. Трябва да знам! Носите ли?

— Ами да. Всъщност това не е тайна и всичките ми приятели знаят, и ми прощават измамата. Виждате ли, скъпи, имам диабет и косата ми е сива и ужасно рядка.

— Червена ли е една от перуките ви?

— Всъщност да. Много ми харесва да променям…

Борн трясна слушалката и се вгледа в Крупкин.

— Проклетото копеле се е измъкнало. Карлос е бил!

— Ела с мен! — изрече Крупкин и двамата хукнаха през празното фоайе към редиците служебни кабинети на „Метропол“. Стигнаха до вратата на лекарския кабинет и се втурнаха вътре. Това, което видяха, ги накара да потреперат. Дъхът им секна.

Около кушетката за прегледи и на пода се търкаляха развити бинтове и ролки лейкопласт, счупени спринцовки и шишенца с антибиотици. В стаята цареше пълен хаос. Но двамата мъже не забелязаха безпорядъка. Очите им бяха приковани към жената, която бе обслужила обезумелия си пациент. Сестрата на „Метропол“ седеше с отметната глава на стола си, гърлото й бе прерязано с хирургическа точност, а по безупречно бялата й престилка криволичеше струйка кръв. Лудост!

Застанал до масата в хола, Димитрий Крупкин разговаряше по телефона, докато Алекс Конклин седеше на тапицирания с брокат диван и разтриваше сакатия си крак, от който бе свалил ортопедичната обувка. Борн стоеше до прозореца и се взираше към булевард „Маркс“. Алекс отправи поглед към офицера от КГБ и на изпитото му лице се появи лека усмивка. Крупкин отвърна на погледа му и кимна. Двамата достойни противници изпитваха благодарност един към друг. Участваха в една безкрайна и по същество безсмислена война, в която се печелеха само битки, а философските противоречия оставаха все така неразрешими.

— Тогава считам, че имам уверенията ви, другарю — каза Крупкин на руски, — и, честно казано, ще настоявам да изпълните обещанието си… Разбира се, че записвам разговора ни! А вие не бихте ли сторили същото?… Чудесно! Разбираме се добре и сме наясно по отношение на задълженията си, така че нека да обобщя. Мъжът е сериозно ранен и всички таксита, болници и лекари в района на Москва са предупредени за това. Описанието на откраднатия автомобил е разпространено и всеки, който забележи човека или колата, ще докладва само на вас. Неизпълнението на тези инструкции води до Лубянка и това трябва да е ясно на всички… Добре! Разбрахме се с вас да ми се обадите веднага, след като получите някакви сведения, нали? Не се стряскайте, другарю. Знам добре, че сте по-старши от мен, но, в края на краищата, живеем в пролетарско общество, така ли е? Просто последвайте съвета на един изключително опитен ваш подчинен. Приятен ден… Не, не е заплаха, а просто израз, който научих в Париж — май е от американски произход… — Крупкин остави слушалката и въздъхна. — Сърби ме езикът да кажа нещо за нашата изчезваща, образована аристокрация.

— Не го казвай на глас — забеляза Конклин и кимна към телефона. — Май нищо извънредно не се е случило.

— Нищо, което да изисква незабавно действие, но затова пък извънредно интересно, дори увлекателно по някакъв злокобен начин.

— По което разбирам, че се касае до Карлос.

— За кого другиго? — Крупкин поклати глава, когато стоящият до прозореца Джейсън отправи поглед към него. — Отбих се в кабинета си, преди да се присъединя към групата за нападение, и намерих на бюрото си осем големи кафяви плика, от които само един беше отворен. Полицията ги открила на „Вавилова“ и като прочела съдържанието на първия, не пожелала да има нещо общо с тях.

— И какво съдържат? — разсмя се Алекс. — Държавна тайна, според която всички членове на Политбюро са педерасти?

— Вероятно не си далеч от истината — прекъсна го Борн.

— На „Вавилова“ се бяха събрали московските кадри на Чакала. Или им е показвал мръсотията, която е събрал за всеки от тях, или им е предоставил мръсотия за останалите.

— В този случай се касае за второто — потвърди Крупкин.

— Сбирка от най-абсурдни обвинения срещу ръководителите на основните ни министерства.

— Той притежава цели складове с такъв боклук. Това е обичайният начин, по който Карлос си купува достъпа до кръгове, в които не би могъл да проникне.

— Вероятно не съм се изразил достатъчно ясно, Джейсън — продължи офицерът от КГБ. — Когато казах, че са абсурдни, имах предвид точно това — че са невероятно налудничави.

— Той почти винаги бие в целта.

— Повечето сведения са като тези в най-евтините вестничета — нищо особено, но между безсмислиците има и абсолютно изопачени факти. Например Министерството на транспорта не се намира там, където е посочено в една от папките, а на една пряка по-далеч; някой си директор не е женен за упоменатата дама, а за друга. Спомената е тяхна дъщеря, която живее не в Москва, а в Куба, където е от шест години. Освен това мъжът, който е назован като ръководител на „Радио Москва“ и е обвинен в почти всички земни грехове, освен може би в сношения с кучета, почина преди единадесет месеца и знаехме, че тайно изповядва католицизма. Сигурен съм, че щеше да е много по-щастлив, ако беше станал истински благочестив свещеник… Тези крещящи фалшификации ги улових за минути, защото нямах много време, но съм сигурен, че има още десетки такива.

— Искаш да кажеш, че на Карлос са му изиграли номер? — попита Конклин.

— Прекалено очебийно е — въпреки че всичко е подредено така, че да вдъхва пълно доверие. Който и да му е предоставял тези мелодраматични „експозета“ е целял в тях да има „вградени“ неща, които да могат да се опровергаят.

— Родченко? — попита Борн.

— Не ми идва на ум друг. Григорий — въпреки, че никога не съм се обръщал към него по име, винаги съм го наричал Генерале — беше ненадминат стратег, човек, който винаги оцеляваше, а също и предан марксист. „Контрол“ бе за него ключова дума и ако е могъл да контролира печално известния Чакал в името на интересите на Родината, как ли го е окриляло това — него, стареца? И все пак Чакала го уби с куршуми в гърлото. Бил ли е предаден Родченко, или е бил разкрит по чиста непредпазливост? По какъв начин? Никога няма да узнаем. — Телефонът иззвъня и ръката на Крупкин се стрелна към слушалката. — Да? — заговори той на руски и направи знак на Конклин да завърже отново ортопедичната си обувка. — Слушайте ме много внимателно, другарю. Полицията не бива да предприема каквито и да било действия, а най-важното е да не бие на очи. Обадете се на една от необозначените ни коли да смени патрулната кола, ясно ли е?… Ще използваме честотата на Морей.

— Има ли напредък? — запита Борн, като се отдръпна от прозореца, след като Димитрий трясна слушалката.

— Максимален! — отвърна Крупкин. — Колата е била забелязана на улица „Немчиновка“. Движела се е в посока на Одинцово.

— Нищо не ми говори. Какво има в това Одинцово?

— Не знам точно, но предполагам, че той знае. Не забравяйте, че той отдавна познава Москва и околностите. Одинцово е индустриален краен квартал на около тридесет и пет минути път от града.

— По дяволите! — изкрещя Алекс, борейки се с ремъците на обувката си.

— Дай аз — предложи Джейсън с нетърпящ възражение глас, коленичи и бързо омота дебелите ленти груб плат. — Защо Карлос още ползва колата от „Дзержински“? — продължи Борн, обръщайки се към Крупкин. — Не е типично за него да поема такъв риск.

— Изглежда, че няма избор. Сигурно му е известно, че всички московски таксита са мълчалива армия на държавата, а той, в края на краищата, е тежко ранен и несъмнено без оръжие, защото иначе щеше да го почувстваш на гърба си. В момента не е в състояние нито да заплаши някой шофьор, нито да открадне кола… Освен това, доста бързо се е добрал до Немчиновското шосе, и това, че колата е била забелязана, е чиста случайност. Този път не е много оживен, което, предполагам, той също знае.

— Да се махаме оттук! — викна Конклин, раздразнен както от вниманието на Джейсън, така и от собствения си недъг. Той стана, залитна, гневно отблъсна ръката на Крупкин и се отправи към вратата. — Можем да говорим и в колата. Да не губим време!

— Морей, обади се, моля ти се — каза Крупкин на руски. Беше седнал на предната седалка до шофьора на групата за нападение, държеше микрофона до устата си, а ръката му бе на копчето за честотите на радиото в колата. — Морей, отговори, ако ме чуваш.

— Какво, по дяволите, говори този? — запита Борн, настанил се на задната седалка до Алекс.

— Опитва се да се свърже с колата без отличителни знаци на КГБ, която преследва Карлос. Превключва от една ултрависока честота на друга. Това е методът на Морей — обясни Конклин.

— Много малко радиоапарати могат да изпратят или да приемат такава честота — обади се кагебистът.

— И кога го отмъкнахте от нас?

— О, не, съвсем не от вас. Честно казано — от британците. Както винаги, Лондон не вдига много шум около тези неща, но в някои области са много по-напред и от вас, и от японците. Седят си те и вечерят в клубовете в Найтбридж, смучат си противните лули, преструват се на ни лук яли, ни лук мирисали и ни изпращат бегълци, които преди това са обучили в Олд Вик.

— Те също правят издънки — зае отбранителна позиция Конклин.

— Само в кипящите им от гняв откровения, но не и в действителност, Алексей. Доста време си бил настрани от тези неща. Ние и двамата сме загубили повече, отколкото тяхната служба, но те умеят да се справят с неудобни ситуации, а ние не успяхме да се научим на това заслужаващо уважение качество. Ние погребваме нашите „издънки“, както им казваш; твърде много се стараем да запазим благоприличие, но то често ни се изплъзва. Да не говорим пък, че исторически сме твърде млади в сравнение с тях. — Крупкин отново премина на руски. — Морей, обади се, моля те! Вече съм в края на скалата. Къде си, Морей?

— Спри там, другарю — чу се металически глас от високоговорителя. — Имаме връзка. Чувате ли ме?

— Звучиш така, като че ли си кастриран, но те чувам.

— Ти ли си, другарю Крупкин?

— Да не би да очакваш Папата? Кой си ти?

— Орлов.

— Добре! Знаеш какво да правиш, нали?

— Надявам се, че и ти, Димитрий.

— Защо ми говориш така?

— Защото от непоносимите ти заповеди няма никаква полза, затова. На два километра от сградата сме. Минах по тревата и се качих на едно възвишение. Колата е пред очите ни. Спряла е на паркинга и обектът е в нея.

— Каква сграда? Какво възвишение? За какво ми говориш?

— Оръжейният склад „Кубинка“.

Като чу това, Конклин рязко се наведе напред.

— Господи! — извика той.

— Какво има? — запита Борн.

— Стигнал е до оръжеен склад. — Алекс видя как Джейсън се намръщи в недоумение. — Там оръжията са несравнимо повече, отколкото в някой плацдарм за легионери и запасни офицери. Освен това, мястото е и сериозно място за обучение.

— Не е бил тръгнал за Одинцово — прекъсна го Конклин. — Складът е четири-пет километра по на юг, в покрайнините на града. Карлос познава това място.

— Тези обекти вероятно се охраняват много строго. Той не може просто така да отиде и да влезе.

— Сторил го е вече — поправи го кагебистът от Париж.

— Имам предвид забранените зони — складовете с оръжие.

— Точно това ме тревожи — продължи Крупкин, като въртеше микрофона в ръцете си. — След като е бил вече тук, а това е очевидно — какво ли знае за съоръженията и кого ли познава!

— Свържете се със склада и заповядайте да го спрат, да го задържат! — настоя Джейсън.

— Ами ако се свържа не с когото трябва, ако той вече се е сдобил с оръжие и ние го предизвикваме? Едно телефонно обаждане, една враждебна реплика и дори появата на необичаен автомобил може да предизвика страхотна касапница, в която да загинат десетки мъже и жени. Видяхме какво стори в „Метропол“ и на „Вавилова“. Той вече не се владее и е напълно полудял.

— Димитрий — прозвуча металическият глас от радиото, — нещо става. Човекът току-що излезе от някаква странична врата с чувал на гърба и се отправя към колата… Другарю, не съм сигурен дали това е същият човек. В него има нещо различно.

— В какъв смисъл? Дрехите ли?

— Не, облечен е в черен костюм, а дясната му ръка пак виси на черна превръзка, но… се движи по-бързо, с по-твърди крачки, изправен е.

— Искаш да кажеш, че не прилича на ранен, така ли?

— Може и така да се каже.

— Симулира — предположи Конклин. — Това копеле може едва да диша и пак да те убеди, че е способен да участва в маратон.

— С каква цел, Алексей? Защо изобщо да се преструва?

— Не знам, но ако твоят човек в колата може да го вижда, значи и той може да види колата. Може би просто ужасно бърза.

— Кажете ми какво става! — намеси се гневно Борн.

— Някой е излязъл от оръжейния склад с пълна торба и е тръгнал към колата — обясни Конклин на английски.

— Спрете го, за Бога!

— Не сме сигурни, че е Чакала — прекъсна го Крупкин. — Дрехите са същите, дори превръзката на ръката, но има физическа разлика…

— Тогава той иска да помислите, че не е той — натърти Джейсън.

— Какво?

— Той се поставя на ваше място, разсъждава също като вас и по този начин иска да ви надхитри. Може да знае, а може и да не знае, че е забелязан, а колата — проследена, но е длъжен да предположи най-лошото и да действа в съответствие с това. След колко време можем да сме там?

— Ако младият ми колега продължава все така лудешки да кара — след три-четири минути.

— Крупкин! — гласът просто изригна от радиото. — Четирима души излязоха от завода — трима мъже и една жена. Тичат към колата!

— Какво каза? — запита Борн. Алекс преведе и Борн се намръщи.

— Заложници? — тихо, като на себе си, прошепна Борн. — Той току-що се издаде. — Делта от „Медуза“ се наведе напред и бутна Крупкин по рамото. — Кажете на човека си да се махне оттам в момента, в който онази кола тръгне и той разбере накъде се е отправила. Кажете му да прави всичко така, че да го забележат, да натиска с все сила клаксона, когато минава покрай склада, а той при всички случаи ще мине оттам.

— Скъпи ми приятелю! — избухна съветският разузнавач. — Имате ли нещо против поне на мен да обясните защо издавате такива заповеди?

— Защото колегата ви беше прав, а аз сбърках. Човекът с превръзката не е Карлос. Чакала е вътре и чака преследвачите да се махнат, за да може той самият да вземе друга кола, ако изобщо има преследвачи.

— В името на незабравимия Карл Маркс, моля те да обясниш как стигна до това противоположно заключение?

— Лесно. Той допусна грешка… Дори и да можехте, сигурно не бихте стреляли по онази кола на пътя, нали?

— Точно така. Вътре има четирима души, без съмнение невинни съветски граждани, заставени да играят друга роля.

— На заложници, нали?

— Очевидно. Кога сте чували за хора, които с все сила сами се навират да станат заложници? Дори и да ги обстрелваха отвътре, все някой от тях щеше да се опита да избяга и да се скрие зад някоя от другите коли.

— Ама че работа…

— Но бяхте прав само за едно — Карлос наистина има свой човек в този оръжеен склад — онзи с превръзката. Възможно е да е просто невинен руснак, чиито брат или сестра са в Париж, но Чакала го държи по този начин.

— Димитрий! — изкрещя на руски металическият глас. — Колата просто излетя от паркинга!

Крупкин натисна копчето на микрофона и даде нареждания. Основното беше да се проследи колата дори и до финландската граница, ако е необходимо, но да се превземе без насилие. В случай на нужда да викат полицията. Последната заповед бе да преминат покрай склада и да натискат непрекъснато клаксона.

— За какъв дявол? — използва местния диалект Орлов.

— Защото свети Николай Чудотворец ми изпрати знамение! А освен това съм твой началник. Изпълнявай!

— Нещо ти хлопа, Димитрий.

— Какво предпочиташ — великолепна служебна характеристика или някоя, която ще те прати направо в Ташкент?

— Тръгвам, другарю.

— Всичко е в ход — каза колебливо Крупкин и върна микрофона в гнездото на таблото. — Ако трябва да избирам между откачен убиец и интелигентен хахо, който проявява някакво приличие, сигурно бих избрал второто. Противно на твърденията на най-изявените скептици. Бог може би съществува, все пак… Би ли искал да си купиш къща на брега на Женевското езеро, Алексей?

— Аз бих си пожелал къща — обади се Борн. — Ако днес остана жив и свърша това, което съм длъжен да сторя, ще ви питам за цената. Няма да се пазаря на дребно.

— Хей, Дейвид — намеси се Конклин. — Парите ги е спечелила Мари, а не ти.

— Тя ще ме послуша. По-точно — него.

— А сега какво ще правим, господин Някой?

— Дай ми всичките оръжия и амуниции от багажника и ме свали край пътя, точно преди оръжейния склад. Остави ме няколко минути да се оправя и отиди на паркинга. Там съвсем явно потърси колата и като видиш, че я няма, натисни газта до дупка и изчезвай!

— И да те оставя сам? — извика Алекс.

— Само така мога да го пипна. Това е единственият начин да се хване човек.

— Безумие! — изсъска Крупкин. Брадичката му трепереше.

— Не, Крупи, действителност — възрази Джейсън Борн. — Всичко е както в началото. Сами един срещу друг. Няма друг начин.

— Това са пубертетски изхвърляния! — изрева руснакът и удари с все сила по облегалката на седалката. — По-лошо — абсурдна стратегия. Ако си прав, мога да заобиколя склада с хиляди войници!

— А Карлос иска точно това. И аз бих го искал, ако бях на негово място. Не разбираш ли? Ако има бъркотия, би се измъкнал много по-лесно между многото хора. За нас това не е проблем — правили сме го толкова пъти. Тълпите и объркването ни пазят — това е детска игра. Осигуряваш си нож и униформа от нашите, хвърляш граната сред войниците, а след взрива се правиш на олюляваща се жертва — това е любителско представление за платените убийци. Повярвай ми, знам всичко това, защото и аз бях такъв против волята си.

— И какво смяташ, че можеш да свършиш сам, Батман? — запита Конклин, като яростно масажираше безпомощния си крак.

— Да издебна убиеца, който иска живота ми — и да го хвана.

— Шибан мегаломан такъв!

— Абсолютно си прав. Това е единственият начин да участваш в играта на убийства — единственото предимство.

— Лудост! — изкрещя Крупкин.

— И така да е. Имам право на малко лудост. Ако бях убеден, че цялата руска армия може да осигури оцеляването ми, щях да викам с все сила за помощ. Но тя просто не може. Начинът е само един… Спри колата и ме остави да си избера оръжие.

39

Тъмнозеленият автомобил на КГБ взе последния завой на бягащия надолу път, който пресичаше местността. Спускането беше плавно. Земята под тях беше равна и по лятному зелена, полянки от диви цветя растяха от двете страни на подстъпа към масивната кафява сграда, в която се помещаваше оръжейният склад „Кубинка“. Изглеждаше, че е поникнал от самата земя — грамаден блок, който загрозяваше пасторалната гледка, неугледно човешко вмешателство в природата, направено от масивно тъмно дърво със скъпернически малки прозорчета. Беше на три етажа и се простираше на два акра земя. Входът приличаше на самата сграда — голям, квадратен и украсен само с неизразителни барелефни профили над вратата, представляващи трима съветски войника, втурнали се в смъртен бой, с увиснали пред гърдите автомати, като всеки бе насочен към главата на другия.

Въоръжен с истински руски автомат и пет стандартни пълнителя с по тридесет куршума, Борн скочи от държавната кола, която безшумно се спускаше по инерция. Използва прикритието й, за да се скрие в тревата точно срещу пътя към входа. Огромният мръсен паркинг на склада се намираше от дясната страна на дългата сграда. Един ред неподдържани храсти се намираше точно срещу полянката пред входа, в средата на която се извисяваше бял стълб. От него в безветрената утрин безжизнено висеше знаме. Джейсън притича наведен през пътя и се сви до живия плет. Имаше на разположение само секунди, за да се провре през храстите и да се увери в отсъствието на мерки за сигурност в района. В най-добрия случай бяха занемарени. Отдясно на входа имаше прозорец като на театрална каса. Зад него седеше униформен пазач и четеше списание. До него, макар и по-неясно, се виждаше още един, който спеше, положил глава на перваза. От огромната врата на склада излязоха още двама войника. И двамата бяха отпуснати и безгрижни. Единият си погледна часовника, а другият си запали цигара.

С това се изчерпваха мерките за сигурност в „Кубинка“. Никой не очакваше внезапно нападение, нито пък бе имало такова — поне никой не бе подал сигнал за тревога, който да достигне до предните постове. Атмосферата беше тайнствена, неестествена и съвсем изненадваща. Чакала се намираше в този военен обект и все пак нищо не подсказваше, че е проникнал вътре и че някъде в комплекса поне петима от персонала са негови хора — мъж, който се представяше за него, трима други мъже и една жена.

А паркингът? Джейсън не бе разбрал какво си говореха Алекс, Крупкин и гласът от радиото, но сега му стана ясно, че когато говореха за хора, излезли отвътре и тичащи към откраднатата кола, нямаха предвид предния вход! Към паркинга също трябваше да има изход. Господи, имаше на разположение само секунди, преди шофьорът на комитетската кола да подкара колата и да я вкара с рев в огромния мръсен паркинг, да го обиколи и да изхвърчи от там. Тези две действия трябваше да обявят пристигането на държавната кола и бързото й шумно изчезване. Ако Карлос имаше намерение да пробие — това щеше да е моментът. След като изчакваше обичайната радиовръзка, всяка секунда разстояние, което поставяше между себе си и склада, щеше да прави все по-трудно проследяването му. А той, безгрешната машина за убиване на „Медуза“, беше не там, където трябва! Освен това, цивилен, тичащ с автомат в ръка през ливадата или по пътя на военен комплекс, той просто предизвикваше съдбата. Какъв малък и досаден пропуск! Ако му бяха превели три-четири думи повече и ако слушателят им бе по-малко арогантен и по-любознателен, то грешката щеше да е избегната. Както винаги, малките камъчета обръщат колата. По дяволите!

На сто и петдесет метра по-надолу автомобилът на КГБ внезапно влезе с грохот в паркинга, като вдигаше облаци прах и разпиляваше натрошени камъчета, които хвърчаха изпод бясно въртящите се гуми. Нямаше време за мислене. Трябваше да действа! Борн се изправи, като държеше автомата плътно до десния си крак и се мъчеше да го прикрие колкото се може повече. С лявата си ръка едва-едва докосваше връхчетата на живия плет — може би беше градинар, който обмисля как да свърши някаква работа, която са му възложили, или пък просто безцелно разхождащ се близо до крайпътните храсти — нищо тревожно, съвсем обикновено действие. Някой страничен наблюдател би го взел за човек, който от няколко минути върви незабелязан по пътя.

Борн погледна към входа на склада. Двамата войници тихо се смееха, този с цигарата погледна часовника си. После обектът на малката им конспирация излезе от лявата предна врата — привлекателно тъмнокосо момиче, което едва ли беше на повече от двадесет години. То шеговито затисна с длани ушите си, направи смешна гримаса и бързо се отправи към мъжа, който все си гледаше часовника, и го целуна по устните. Тримата се прегърнаха, като момичето остана в средата, и тръгнаха надясно, отдалечавайки се от входа.

Трясък! Метал, който се сблъсква с метал, стъкло, което се разбива в стъкло. Оглушителните звуци долетяха от далечния паркинг. Нещо се бе случило с колата на Комитета, в която бяха Алекс и Крупкин; младият шофьор от групата за нападение беше или смазал, или се бе врязал в друга кола в облаците прах на паркинга. Джейсън схвана, че шумът е достатъчно извинение да забърза надолу по пътя. В съзнанието му непрекъснато изникваше Конклин, усилията да запази незабелязано оръжието спъваха отривистите му крачки. Извърна глава, като очакваше да види двете войничета и момичето да тичат към мястото на инцидента, но му стана ясно, че те са се втурнали в обратната посока — явно не искаха да се забъркват в случилото се. Скъпоценните почивки във войнишкото разписание се пазеха ревниво.

Борн престана да накуцва, хвърли се през живия плет и хукна към бетонния път, който стигаше до ъгъла на огромното здание. Тичаше все по-бързо и дишаше все по-тежко и по-често. Оръжието му сега напълно се виждаше и разсичаше въздуха при всеки размах на дясната ръка, с която го бе сграбчил. Достигна края на пътя, гърдите му се вдигаха с мъка, вените на шията му бяха изпъкнали до пръсване, а потта се стичаше и мокреше лицето му, яката и ризата. Притисна гръб към стената на сградата, оправи оръжието си и тичешком зави зад ъгъла. Това, което видя на паркинга, го зашемети. Тропотът на краката му, съчетан с тревогата, която караше мокрите му слепоочия да туптят, му бяха попречили да чуе каквото и да било. Потреслата го гледка беше резултат от многобройни изстрели от пистолет със заглушител. Делта от „Медуза“ безстрастно си даде сметка за всичко това — в миналото го бе виждал твърде често. Съществуваха обстоятелства, при които убийствата трябваше да бъдат извършени безшумно — пълната тишина беше недостижима цел, но беше от решаващо значение да се вдига минимален шум.

Младият шофьор от нападателната група лежеше проснат на земята до багажника на тъмнозеления автомобил. Раните на главата му показваха, че е мъртъв. Колата се бе блъснала странично в някакъв служебен автобус, който вероятно превозваше работниците до склада и обратно. Как и защо се бе случило всичко, Борн не знаеше. Нямаше представа също дали Алекс или Крупкин са останали живи — прозорците на колата бяха надупчени, а отвътре не се долавяше никакво движение. И двата факта говореха за най-лошото, но в крайна сметка нищо не се знаеше. В същия момент Хамелеона осъзна още нещо — че не бива да се поддава на чувствата, които предизвикваше у него гледката. Ако се беше случило най-лошото, щеше да оплаква мъртвите по-късно. Сега трябваше да отмъсти и да се справи с убиеца.

Мисли как! Бързо!

Крупкин беше казал, че в склада работеха десетки мъже и жени. Ако беше така, къде, по дяволите, бяха сега? Чакала не действаше във вакуум — невъзможно беше! Все пак беше станала катастрофа, ужасният шум от която се бе разнесъл на десетки метри, и един човек беше застрелян. Безжизненото му тяло кървеше на мръсната земя и въпреки това никой не се беше показал — нарочно или случайно. Да не би в склада да нямаше никой, освен Карлос и петимата непознати. Как работеше тогава? Пълна безсмислица!

И тогава чу музика — приглушена, но ясна — която идваше някъде от вътрешността на сградата. Военна музика с барабани и тромпети, които стигаха до кресчендо. Борн можеше да си представи как оглушително кънтят звуците в огромното затворено здание. Спомни си младата жена, която игриво бе запушила с длани ушите си и бе направила гримаса. Тогава Джейсън не бе разбрал защо, сега знаеше. Беше излязла от вътрешната част на сградата, където гърмеше музиката. В „Кубинка“ празнуваха нещо, което беше доста посетено, ако се съдеше по многобройните автомобили, което в Съветския съюз не беше често срещано. На брой бяха около двадесет, паркирани в полукръг. Това, което ставаше вътре, едновременно разсейваше и пазеше Чакала. Той знаеше как да използва в своя полза и двете. Врагът му — също. Безизходица.

Защо Карлос не излизаше? Защо не беше излязъл? Какво чакаше? Обстоятелствата не можеха да бъдат по-добри от тези в момента. Да не би раните му да го бяха забавили до такава степен, че да изгуби всички предимства, които си бе създал? Възможно, но не беше за вярване. Убиецът бе стигнал дотук и ако бягството беше предстоящо, то той трябваше да стигне много, много по-далеч. Тогава защо? Някаква непроменима логика, логиката на убиец, който иска да оцелее, изискваше от Чакала да се спусне с все сила навън веднага, след като се справи с подкреплението. Това беше единственият му шанс! Защо тогава бе все още вътре? Защо колата, с която избягаха другите, не го отведе към свободата?

Джейсън отново притисна гръб към стената и леко се извърна наляво, за да наблюдава внимателно всичко, което може да види. Като всички оръжейни складове по света, на първия етаж на „Кубинка“ нямаше прозорци. Борн предположи, че на стъклата нямаше никак добре да им се отразят бясно препускащите коне, които от време на време се носеха по пътя. На това, което се очертаваше като втори етаж, имаше прозорец, достатъчно близко до застреляния шофьор, за да осигури максимална точност на стрелбата с оръжие със заглушител. На приземния етаж се очертаваше някаква рамка, на която имаше изпъкнала кръгла дръжка. Това беше задният изход, който никой не си даде труд да спомене. Незначителните неща — малките камъчета. По дяволите!

Приглушената музика вътре отново се усили, но сега беше различна — барабаните удряха по-високо, тромпетите ги поддържаха, звуците ставаха все по-пронизителни. Несъмнено това беше краят на някакъв симфоничен марш, войнствена музика, която гърмеше с все сила… Точно така! Краят на концерта идваше съвсем навреме и Чакала щеше да използва излизащите тълпи, за да прикрие бягството си. Щеше да се смеси с хората, а когато паниката ги обхванеше при вида на застреляния човек и обстреляния автомобил, щеше да изчезне — щяха да минат часове, докато се разбере с кого и с какво превозно средство.

Борн трябваше да влезе вътре, да го спре, да го хване! Крупкин се тревожеше за живота на „няколко десетки мъже и жени“ — той не можеше да допусне, че те всъщност бяха няколкостотин души! Карлос щеше да използва оръжието, което беше откраднал, включително и гранати, за да предизвика масова истерия и да избяга. Животът на другите нямаше никакво значение за Чакала — щеше да убива още и още, ако това щеше да спаси собствения му живот. Делта изостави всякаква предпазливост и се втурна към вратата, като стискаше оръжието — предпазителят беше вдигнат, пръстът му беше на спусъка. Сграбчи дръжката и се опита да я завърти, но тя не помръдна. Стреля в металната пластина около дръжката, после отправи още един откос в съпротивляващата се брава, а когато посегна към димящата дръжка на вратата, светът се превърна в ад за него!

Един тежък камион внезапно се откъсна от редицата превозни средства и се понесе право към Борн, като непрекъснато увеличаваше скоростта. Едновременно с това изригна автоматен огън, куршумите се забиваха в дървото от дясната му страна. Той се изтърколи на земята, прахът и мръсотията пълнеха очите му.

И тогава страхотна експлозия разби вратата и отнесе част от стената над нея. През черния пушек и падащите отломки Джейсън видя някаква фигура, която се отправи, залитайки към полукръга от паркирани превозни средства. Убиецът се измъкваше все пак. Но той, Джейсън, беше жив! И причината беше явна — Чакала бе допуснал грешка. Не в капана — той беше изключителен. Карлос знаеше, че врагът му е с Крупкин и КГБ, и затова беше излязъл навън и го чакаше. Грешката му бе в мястото, на което беше поставил взрива. Беше сложил бомбата или бомбите върху, а не под двигателя на камиона. Съставките на експлозива търсят отдушник през най-слабите прегради. Относително тънкият капак на мотора на камиона е доста по-податлив, отколкото желязото под него. Бомбата всъщност избухна нагоре, а не надолу, към земята, като разпиля смъртоносните късове по повърхността.

Няма време! Борн с мъка се изправи и тръгна, олюлявайки се, към автомобила на КГБ, като се изпълваше с неописуем страх. Погледна през прозорците. Вниманието му моментално бе привлечено от една ръка, която се вдигна някъде от предната седалка. Дръпна вратата и видя Крупкин, чието едро тяло беше затиснато между седалката и таблото, дясното му рамо беше разкъсано, под плата на сакото му се виждаше кървяща плът.

— Ранени сме — със слаб, но спокоен глас изрече офицерът от КГБ. — Алексей — повече от мен, така че най-напред се погрижи за него, моля те.

— Тълпата излиза от фабриката…

— Дръж! — прекъсна го Крупкин, като бръкна, стиснал зъби от болка в джоба на сакото си и извади пластмасовата си служебна карта. — Отиди до оня идиот, отговорника, и ми го доведи! Трябва да се извика доктор. За Алексей, глупако. Бързай!

Двамата ранени мъже лежаха един до друг на кушетките за преглед в амбулаторията на оръжейния склад. Облегнат на отсрещната стена, Борн наблюдаваше всичко, макар и да не разбираше какво се говореше. Трима доктори бяха изпратени с хеликоптер от покрива на Народната болница на булевард „Серов“ — двама хирурзи и един анестезиолог, въпреки че, както се оказа, от последния нямаше нужда. Не се наложи и сериозна хирургическа намеса. Местната упойка беше достатъчна за почистване и зашиване на раните, съпроводено от инжектиране на големи дози антибиотици. Чуждите тела били само преминали през телата им, както обясни главният лекар.

— Предполагам, че под „чужди тела“ разбирате куршумите? — възмути се Крупкин.

— Точно така — потвърди с дрезгав глас на руски Алекс. Пенсионираният шеф на ЦРУ не можеше да помръдне главата си, защото гърлото му беше бинтовано. Широки пластири се кръстосваха под ключиците му и достигаха до дясното му рамо.

— Благодаря — каза хирургът. — И двамата сте имали късмет, особено американският ни пациент, за когото сега трябва да изготвим поверителни медицински документи. Моля ви, дайте на нашите хора името и адреса на вашия лекар в Съединените щати. Ще се нуждаете от медицински грижи няколко седмици.

— В момента лекарят ми е в болница в Париж.

— Моля?

— Когато се разболея, му казвам и той решава при кой доктор да ида.

— Това не е обществено медицинско обслужване.

— За мен е. Ще дам името и адреса му на някоя сестра. С повечко късмет той скоро ще е на крака.

— Искам да подчертая още веднъж, че сте големи щастливци.

— Просто бяхме много бързи с вашия другар, докторе. Като видяхме онзи мръсник да изскача навън и да тича към нас, заключихме вратите и не спряхме нито за миг да се движим и да стреляме по него, защото той се опитваше да се доближи и да ни очисти, което почти успя да стори… Жал ми е за шофьора, такова храбро момче беше.

— Освен това беше и ядосан, Алексей — намеси се Крупкин, който лежеше на другата кушетка. — Първите изстрели от входа го накараха да налети на онзи автобус.

Вратата на амбулаторията се отвори с трясък и в нея нахлу високопоставеният комисар от КГБ от квартирата на булевард „Славянски“. Държанието му напълно отговаряше на външността му — груби черти, груба реч, размъкната униформа.

— Говорих с помощниците ти отвън — обърна се той към доктора. — Казаха ми, че вече си приключил тук.

— Не съвсем, другарю. Има още някои дребни неща, за които трябва да се погрижа, например терапевтичните…

— После — прекъсна го комисарят. — Трябва да говоря с тях насаме.

— От името на Комитета ли? — попита хирургът, с леко, но очевидно презрение.

— Да.

— Понякога доста често го използвате.

— Какво?

— Чухте ме добре — отвърна докторът и се отправи към вратата. Офицерът от КГБ сви рамене и изчака вратата на амбулаторията да се затвори. После се доближи до кушетките за преглед и малките му очички зашариха между двамата ранени.

— Новгород?! — беше единствената дума, която ядно процеди.

— Какво?

— Какво?

Въпросът прозвуча едновременно, дори Борн рязко се отдръпна от стената.

— Ти — добави той, използваше малкото английски думи, които знаеше, — разбираш ли какво казвам?

— Всъщност разбрах само името.

— Ще ти обясня достатъчно добре. Разпитахме деветимата мъже и жени, които той беше затворил в оръжейния склад. Той убил двамата пазачи, които не го спрели, ясно ли е? Взел е от четирима души ключовете за колите им, но не е използвал никакви коли.

— Видях го да тича към колите!

— Към коя? Още трима в „Кубинка“ са били застреляни, документите за колите им са взети. Коя е взел?

— За Бога, проверете в автомобилната служба или както там я наричате!

— Ще отнеме много време. Освен това, в Москва табелките с номерата са различни от тези в Ленинград, Смоленск или където и да е, а те не биха търсили автомобили, които са нарушили законите.

— Какво, по дяволите, иска да каже? — изкрещя Джейсън.

— Собствеността върху автомобилите се контролира от държавата — обади се със слаб глас от кушетката Крупкин. — Всеки голям административен център има своя регистрация и често неохотно оказва съдействие на друг център.

— Но защо?

— Лична собственост под различни фамилни или дори не-фамилни имена. Това е забранено. Има прекалено много автомобили, които могат да се купят.

— Е, и?

— Местната корупция е установен факт. Никой в Ленинград не иска някой бюрократ от Москва да го посочи с пръст. — Той имаше предвид, че ще минат няколко дни, преди да научи кой автомобил е взел Чакала.

— Човек може да полудее!

— Това го казвате вие, господин Борн, а не аз. Аз съм почтен съветски гражданин и ви моля да не го забравяте.

— Но какво общо има всичко това с Новгород — нали това име спомена той?

— Новгород. Что зто значит? — запита Крупкин началника от КГБ. Като говореше бързо и отсечено, комисарят съобщи необходимите подробности на колегата си от Париж. Крупкин извърна глава и започна да превежда на английски.

— Опитай се да схванеш, Джейсън — поде той с пресеклив и слаб глас, като си поемаше дъх с усилие. — Очевидно над сцената в склада има някаква галерия, която я опасва от всички страни. Чакала я е обиколил и през един прозорец те е видял как идваш по пътя край живия плет. Върнал се е отново в склада и е крещял като ненормален на вързаните си заложници, че си негов и че вече си мъртъв… И че има само едно последно нещо, което трябва да свърши.

— Новгород — прекъсна го шепнешком Конклин, без да помръдне глава, с поглед, вперен в тавана.

— Точно така — потвърди Крупкин, като не сваляше очи от профила на лежащия близо до него Алекс. — Той се връща на мястото, където се е родил… където Илич Рамирес Санчес се превърна в Карлос Чакала, защото там той бе низвергнат и набелязан за унищожение като някой луд. Държал е пистолета, опрян в гърлото на всеки заложник поотделно, и тихо е искал да му каже най-краткия път до Новгород. Заплашвал е, че ще ги убие, ако го излъжат. Никой не е посмял, разбира се, и тези, които са знаели, му казали, че дотам има пет-шестстотин километра — цял ден път с кола.

— С кола ли? — прекъсна го Борн.

— Той знае, че не може да използва никакво друго превозно средство. Железопътните линии, летищата, дори и най-малките, всичко ще бъде наблюдавано и Карлос е наясно с това.

— Какво ще прави в Новгород?

— Боже мой, кой знае? Той иска всички да узнаят, че е бил там, за да го запомнят с нещо разрушително и гибелно. Без съмнение, това ще е неговият отговор за онези, които според него са го предали преди около тридесет години, също като онези нещастници, които загинаха от автомата му тази сутрин на „Вавилова“… Взел е документите от нашия агент, обучен в Новгород — мисли си, че ще му помогнат да влезе в града. Напразно — ще го спрем.

— Не се и опитвайте — прекъсна го Борн. — Може да ги използва, а може и не — зависи от това, което вижда и усеща. На него документите са му толкова необходими, колкото и на мен, но само да усети нещо нередно, а той непременно ще го усети, ще избие кой знае колко още добри професионалисти и пак ще влезе вътре.

— Какво предлагаш? — попита уморено Крупкин, загледан в Борн — американецът, в който се въплъщаваха двама души с очевидно напълно различен начин на живот.

— Вкарайте ме вътре преди него с подробна карта на целия комплекс и някакъв документ, който да ми осигурява достъп навсякъде, където искам да отида.

— Да не си полудял! — извика Димитрий. — Американец, при това непреминал към нас, убиец, издирван от всички натовски страни в Европа, да влезе в Новгород?

— Нет, нет, нет! — изрева комисарят от КГБ. — Добре ви разбрах, о’кей? Вие сте лунатик, о’кей?

— Искате ли да хванете Чакала?

— Да, но си има мярка за цената.

— Мен Новгород изобщо не ме интересува, нито пък някоя от зоните му — досега трябваше да сте го разбрали. Вашите и нашите операцийки за внедряване на агенти могат да продължат безкрайно и това е без значение, защото в далечна перспектива нито една от тях няма да струва пукната пара. Това са просто игри за възрастни. Или ще живеем заедно на тази планета, или планетата няма да я бъде… Интересува ме само Карлос. Искам смъртта му, за да мога аз да живея.

— Разбира се, съгласен съм с много от това, което каза, въпреки че благодарение на тази игра на възрастни сме доста добре платени. Обаче не е възможно да убедя по-стриктните си началници, като започнем с този, който се е надвесил над мен.

— Добре — обади се Конклин от кушетката си, все още взрян в тавана. — Дайте чисто и просто да се спазарим. Вкарвате Борн в Новгород, а ние ви даваме Оугълви.

— Той вече е в ръцете ни, Алексей.

— Не съвсем. Вашингтон знае, че е тук.

— Е, и?

— Тогава аз мога да кажа, че се е измъкнал от примката ви, и те ще ми повярват, че сте побеснели от това, но не можете да го върнете. Той действа от неизвестни или недосегаеми места, но очевидно под суверенната закрила на някоя страна, членка на ООН. Подозирам, че точно по този начин сте го измъкнали тук първоначално.

— Много си загадъчен, скъпи ми стари противнико. И с каква цел следва да се съглася с предложението ти?

— Никакви неприятности с Международния съд, никакви обвинения, че укривате американец, обвинен в престъпления от световен мащаб… Печелите залозите в Европа. Поемате ръководството на операция „Медуза“ без никакви усложнения — в лицето на Димитрий Крупкин, известен светски мъж от космополитното общество в Париж. Кой би могъл по-добре да направлява предприятието?… Най-новият Герой на Съветския съюз, член на икономическия съвет на Президиума. Забрави онази скапана къща в Женева, Крупи, какво ще кажеш за едно имение на Черно море?

— Много умно и привлекателно предложение, признавам — отвърна Крупкин. — Познавам двама-трима в Централния комитет, с които бих могъл да се свържа за броени минути — между нас казано, разбира се.

— Нет, нет! — изкрещя комисарят от КГБ и удари с юмрук по кушетката на Димитрий. — Не разбрах всичко — говорите много бързо, но всичко това е безумие!

— Млъкни, за Бога! — изрева Крупкин. — Обсъждаме неща, които изобщо не са в твоя ресор!

— Что? — Подпухналите очи на офицера от КГБ се разшириха като на малко дете, смъмрено от някакъв възрастен. Той се изненада и се стресна от неочаквания укор на подчинените си.

— Дай шанс на приятеля ми, Крупи — каза Алекс. — Тук той е най-добрият и може да ти докара Чакала.

— Може също така да си докара собствената смърт, Алексей.

— И преди му се е случвало да действа в такива обстоятелства. Вярвам в него.

— Вяра — прошепна Крупкин, на свой ред втренчил очи в тавана, — това е такъв лукс… Добре тогава, ще издадем тайна заповед, като източникът й, разбира се, ще остане неизвестен. Ще влезеш в собствената си американска зона. Тя е най-малко позната.

— За колко време мога да стигна дотам? — попита Борн. — Трябва да обмисля много неща.

— Имаме едно летище във Внуково, което е под наш контрол. То е на около час път оттук. Но най-напред трябва да се разпоредя. Подай ми един телефон… Ти, малоумни ми комисарю! Не желая да чувам нито дума повече от теб! Телефон, казах!

Доскоро всевластният началник, който сега изглеждаше сломен и който всъщност беше разбрал само думи като Президиум и Централен комитет, пъргаво се раздвижи и домъкна някакъв телефон с дълъг шнур до кушетката на Крупкин.

— Още нещо — каза Борн. — Накарай ТАСС да излъчи спешно съобщение, което да бъде отразено подробно във вестниците, радиото и телевизията, че убиецът, известен като Джейсън Борн, е загинал от раните си тук, в Москва. Не давайте много подробности, но фактите да се покриват с това, което стана тази сутрин.

— Лесна работа. ТАСС е послушно оръдие на държавата.

— Не съм свършил — продължи Джейсън. — Искам в тази оскъдна информация да вмъкнете, че между личните вещи, открити в дрехите на Борн, е имало пътна карта на Брюксел и околностите му и че град Андерлехт е бил ограден с червено — това задължително да се спомене.

— Убийството на върховния главнокомандващ на НАТО е много силна и много убедителна история. Обаче давате ли си сметка, господин Борн или Уеб, или както там ви е името, че тя ще залее света като огромна океанска вълна?

— Напълно.

— Готов ли сте за това?

— Да.

— А жена ви? Не смятате ли, че трябва да се свържете с нея, преди цивилизованият свят да узнае за смъртта на Джейсън Борн?

— Не. Не желая да има дори най-малката опасност от изтичане на информация.

— Божичко! — избухна Алекс и се закашля силно. — Става дума за Мари. Това ще я убие!

— Ще поема този риск — изрече студено Делта.

— Копеле!

— Прав си — съгласи се Хамелеона.

С насълзени очи Джон Сен Жак влезе в обляната в слънчева светлина стая в строго охраняваната къща в Мериленд. В ръката си държеше компютърна разпечатка. Сестра му седеше на пода пред кушетката и си играеше с палавия Джейми. Бебето спеше в люлката на горния етаж. Мари изглеждаше изморена и измъчена. Лицето й беше бледо, с тъмни кръгове под очите. Напрежението и разликата във времето вследствие на дългите и идиотски обиколни полети от Париж до Вашингтон я бяха съсипали. Въпреки че беше пристигнала късно предната вечер, стана рано, за да бъде с децата, и настоятелните приятелски уговорки от страна на майчински настроената госпожа Купър не можаха да я разубедят да го стори. Брат й би дал мило и драго, за да не трябва да прави това, което му предстоеше през следващите няколко минути, но не искаше да го остави на друг. Трябваше да бъде с нея, когато научеше.

— Джейми — каза кротко Сен Жак. — Би ли отишъл при госпожа Купър, ако обичаш? Мисля, че е в кухнята.

— Защо, чичо Джон?

— Искам да говоря с майка ти.

— Джони, моля ти се! — възпротиви се Мари.

— Трябва, сестричке.

— Какво…?

Детето се отправи към вратата, но преди да излезе, се взря в чичо си. Очевидно, както често се случва с децата, беше усетил, че се касае за нещо сериозно, което не може да разбере. Мари се изправи и се втренчи в брат си и в сълзите, които се търкаляха по бузите му. Те й съобщиха страшната вест.

— Не!… — прошепна тя, а лицето й пребледня още повече. — Мили Боже, не! — Ръцете, а след това и раменете й се разтресоха.

— Него го няма вече, сестричке. Исках да го чуеш от мен, а не от радиото или телевизията. Искам да съм до теб сега.

— Не е вярно, не е вярно! — изкрещя Мари, втурна се към него и го сграбчи с все сила за ризата. — Него го пазят! Той ми обеща, че ще го пазят!

— Съобщението току-що дойде от Лангли — каза брат й и показа хартията в ръката си. — Холанд ми се обади преди няколко минути и каза, че го е пратил. Знаеше, че трябва да го видиш. Чули са го през нощта по „Радио Москва“ а сутринта ще го предадат по всички радиостанции и ще го публикуват в сутрешната преса.

— Дай ми го — настоя тя.

Той й го даде и нежно обгърна раменете й, готов да я прегърне и утеши, доколкото може. Очите й бързо пробягаха по съобщението. После се освободи от ръцете му, намръщи се, върна се при кушетката и седна. Сложи внимателно листа на ниската масичка и го заразглежда, като че ли беше някакъв рядък старинен ръкопис.

— Няма го вече, Мари. Просто не знам какво да кажа — толкова го обичах.

— Да, знам, Джони. — За учудване на Сен Жак сестра му го погледна с лека усмивка. — Още е рано за сълзи, братче. Той е жив. Джейсън Борн е жив и това е поредният му номер, а това значи, че Дейвид също е жив.

„Господи, тя не може да повярва“ — помисли си брат й. Приближи се до кушетката, приседна и взе ръцете на Мари в своите. — Сестричке, скъпа, струва ми се, че не разбираш. Ще направя всичко, за да ти помогна, но ти трябва да разбереш.

— Много си мил, братко, но не си прочел съобщението внимателно — и то много внимателно. Въздействието от новината отклонява вниманието от подтекста. В икономиката наричаме това „разсейване на образа с облак дим и няколко огледала“.

— А? — Сен Жак пусна ръцете й и се изправи. — Какво имаш предвид?

Мари взе съобщението от Лангли и започна да го анализира.

— Има няколко объркани и дори противоречиви разказа на очевидци на събитията в оръжейния склад, но най-важното се съдържа в последния параграф: „Между личните вещи на загиналия убиец бе намерена карта на Брюксел и околностите, като град Андерлехт е бил ограден с червено.“ В останалото се прави недвусмислена връзка с убийството на Тигартън. Това са празни приказки, Джони, и то по две причини. Първо, Дейвид никога не би носил със себе си такава карта. Второ, и то е много по-показателно — съветските средства за осведомяване дават такава гласност на тази история. Това само по себе си е трудно за вярване, но че набъркват и убийството на генерал Тигартън — вече е твърде много.

— Какво искаш да кажеш? Защо?

— Защото предполагаемият убиец е бил в Русия, а Москва не иска по никакъв начин да я свързват с убийството на натовски ръководител… Не, братко, някой е нарушил правилата и е накарал ТАСС да оповести историята. Струва ми се, че глави ще хвърчат. Не знам къде е Джейсън Борн сега, но знам, че е жив. Дейвид се е погрижил да разбера това.

Питър Холанд вдигна слушалката и набра номера на личния телефон на Чарли Касет.

— Да?

— Чарли, тук е Питър.

— Радвам се да те чуя.

— Защо?

— Защото по тази линия досега ми съобщават само неприятности и бъркотии. Току-що свърших да говоря с един човек на площад „Дзержински“ и той ми каза, че КГБ е готово да лее кръв.

— Заради съобщението на ТАСС за Борн ли?

— Точно така. ТАСС и Радио Москва са предположили, че съобщението е официално одобрено, защото е било изпратено по факса от Министерството на информацията с кодовете за незабавно излъчване. Когато всичко се е оплескало, никой не си е признал и на който е написал кодовете не могат да му се хванат дирите.

— Какво мислиш по въпроса?

— Не съм сигурен, но ако се съди по това, което научих за Димитрий Крупкин, прилича ми на неговия стил. Той сега работи с Алекс и ако тази история не е нещо от неговата торба с лъжите, значи не познавам Алекс. А аз твърдя, че го познавам.

— Точно така каза и Мари.

— Мари?

— Жената на Борн. Току-що говорих с нея и аргументът ти е доста силен. Според нея съобщението на Москва е просто алабалистика за скриване на истинските причини, а съпругът й е жив.

— Съгласен съм с нея. Това ли искаше да ми кажеш?

— Не — отговори директорът, като си пое дълбоко дъх. — Ще трябва да добавя още нещо към главоболията и бъркотиите.

— Никак не ми е приятно да го чуя. Какво е то?

— Става въпрос за онзи телефон в Париж, на някакво кафене на кея Маре, който беше връзката на Чакала и който получихме от Хенри Сайкс.

— Където някой щеше да приеме съобщението за черен кос? Спомням си.

— Някой прие съобщението и ние го проследихме. Това, което ще чуеш никак няма да ти хареса.

— Май Алекс Конклин ще получи наградата за негодник на годината. Нали той ни свърза със Сайкс?

— Да.

— Казвай.

— Съобщението беше предадено в дома на директора на Втори отдел.

— Господи! Най-добре е да разкрием това на френското разузнаване, като ограничим хронологията на събитията.

— На никого нищо няма да разкривам, докато не получим новини от Конклин. Поне това му дължим, струва ми се.

— Какво правят, по дяволите? — изкрещя обезсърчения Касет. — Да пускат фалшиви некролози, и то не откъде да е, а от Москва! За какво?

— Джейсън Борн е тръгнал на лов — каза Питър Холанд. — И когато ловът завърши — ако завърши и ако плячката е налице — той трябва да излезе от гората, преди някой да е тръгнал по следите му… Искам всички подслушвателни станции по границите на Съветския съюз да бъдат в пълна готовност. Кодово име: Убиец. Върнете го.

40

Новгород. Да се каже, че е забележителен, значи да се признае по заобиколен начин съществуването му, а това граничеше с невъзможното. Беше предел на фантазията, а оптическите му илюзии изглеждаха по-реални от реалността; фантасмагорията можеше да се пипне, почувства, използва, да се влезе и излезе от нея. Тя беше колективен шедьовър на въображението, създаден сред огромните дъбрави по река Волга. От момента, в който Борн се показа от дълбокия подземен тунел под водата, с всичките му пазачи, врати и безброй камери, той можеше всеки миг да изпадне в шок, но все още успяваше някак си да върви, наблюдава, попива, мисли.

Американската зона, както вероятно и тези на другите страни, беше разделена на квартали, построени на площи от два до пет акра, като всеки бе съвсем отделен от останалите. Един от тези квартали, разположен на бреговете на реката, представляваше център на крайбрежно село в Мейн. Друг пък, по-навътре във вътрешността, вероятно беше южен градец. Трети — оживена улица в някой голям град. Всеки един бе напълно „автентичен“ със съответното автомобилно движение, с полицията, начина на обличане, магазини, бакалници, дрогерии, бензиностанция и макети на сгради — много от които двуетажни и толкова истински, че имаха дори американски брави и дръжки на вратите и прозорците. Очевидно, също както и външният вид, езикът беше от жизненоважно значение, при това не само свободното владеене на езика, а и изкуството да се борави с лингвистичните особености и диалекти, характерни за отделните райони. Докато Джейсън се скиташе от един квартал в друг, ясно долавяше отличителните звуци. От нюингландското произношение до тексаския провлачен говор, от леката носова реч на Средния запад до гръмогласното наречие на големите източни градове с неизбежния им израз: „Загряваш ли какво ти казвам?“ в почти всяко изречение, независимо дали беше въпрос или изявление. Наистина беше невероятно, но напълно достоверно и реално.

По време на полета до Внуково Борн получи инструкции от застаряващ възпитаник на Новгород, когото Крупкин извика по спешност от московския му апартамент. Дребният плешив човечец бе чудесен инструктор и имаше почти хипнотично въздействие. Ако някой бе казал на Борн, че ще бъде подробно инструктиран от съветски шпионин, чийто английски бе толкова типичен за Дълбокия юг, че когато звучно се търкаляше из устата му, сякаш издаваше ухание на магнолия, той щеше да си помисли, че му говорят абсурдни неща.

— Господи, наистина ми липсват онези излети, най-вече печените ребра. Знаете ли кой най-добре ги приготвяше? Един черньо, дето го мислех за добър приятел, докато не ме изобличи. Можете ли да си представите? Мислех, че е радикал. А той се оказа, че е от Дартмут и работи за ФБР. При това адвокат, не кой да е. По дяволите, размяната стана в бюрото на Аерофлот в Ню Йорк, а ние все още си пишем.

— Игра за възрастни — бе промърморил Борн.

— Игра ли? А, да, той беше страхотен треньор.

— Как така треньор?

— Ами така. Няколко души се събрахме и основахме Малката лига в Ийст Поинт. Това е съвсем близо до Атланта.

Невероятно.

— Може ли да се съсредоточим на Новгород, моля?

— Разбира се. Димитрий сигурно ви е казал, че почти съм се пенсионирал, но от мен се изисква пет дни в месеца да прекарвам тук като инструктор.

— Не разбрах какво има предвид.

— Ще ви обясня. — Странният човек с произношение от старата конфедерация беше изчерпателен. — Всяка зона в Новгород е разделена на три класи служители: инструктори, кандидати и оперативни. Последната категория включва служители на КГБ, охрана и поддръжка. Практическото приложение на новгородския процес има проста структура. Служителите на зоната изготвят дневните програми за обучение за всеки отделен квартал, а инструкторите, както постоянните, така и пенсионерите на хонорар, ръководят всички индивидуални и групови занимания, докато кандидатите ги провеждат. Използват само езика на центъра и диалектите на отделните области, в които са разпределени. Разговорите на руски не се разрешават. Изпълнението на правилото често се проверява от инструкторите, които ненадейно изстрелват някоя заповед или обида на родния език, на които на кандидатите е забранено да реагират.

— Какво разбирате под задачи? — попита Борн.

— Ситуации, приятелю. Всичко, което можете да си представите. Например да си поръчате обед или вечеря, да си купите дрехи, да напълните резервоара на колата си, като поискате определен вид бензин — оловен или безоловен, октановото число — неща, за които тук си нямаме и понятие. Освен това, разбира се, има и по-драматични събития, често непредвидени, за да се изпробват реакциите на кандидатите. Например автомобилна катастрофа, при която е необходимо да се водят разговори с „американската“ полиция и да се попълнят формуляри за застраховката — можете да се издадете, ако нещата, които не знаете, са прекалено много.

Незначителните неща — малките камъчета — те бяха от жизненоважно значение, като например онзи заден изход в оръжейния склад „Кубинка“.

— Какво още? — попита на глас Борн.

— Безброй дреболии, които човек може да сметне за маловажни, но всъщност да се окажат фатални. Да кажем — нападнат ви нощем на някоя улица в града — какво трябва и какво не трябва да правите? Не забравяйте, че почти всичките ни кандидати са обучени на самозащита, но обстоятелствата може да са такива, че да не е препоръчително да проявяваш уменията си. Могат да възникнат въпроси относно произхода, средата и разни други. Предпазливост и пак предпазливост… Аз, като опитен инструктор, винаги съм предпочитал най-невъобразимите ситуации, които ни е било разрешено да измисляме, когато пожелаем, стига те да са съобразени със заобикалящата ни действителност.

— Какво значи това?

— Винаги научавай по нещо, но така, че да не си личи, че събираш сведения. Например една от любимите ми ситуации е да заговоря няколко кандидати, да речем, в някой бар в близост до военен полигон. Преструвам се, че съм недоволен правителствен чиновник или пиян военен доставчик — очевидно, някой с достъп до информация — и започвам да ги затрупвам с поверителни данни с неоценима стойност.

— Просто от любопитство — прекъсна го Борн, — как следва да реагират кандидатите?

— Да слушат внимателно и да бъдат готови да запишат всеки важен факт, като през цялото време се правят, че това изобщо не ги интересува, и от време на време да пускат такива забележки (тук южняшкият диалект на възпитаниците на Новгород става неописуемо изразителен), че вместо магнолии, от устата им излиза някаква кисела каша, от която ти изтръпват зъбите. Например: „На кой му дреме за туй нещо?“ или пък: „Ама там наистина ли има такива курви, за каквито говорят?“ или: „Нищо не чаткам от туй, дето го дрънкаш, глупако, само дето ще пукна от скука с теб.“ Ето, такива работи.

— А после?

— После всеки един се извиква, за да изброи всичко, което е научил — всеки по-очебиен факт.

— Ами предаването на информацията? Имате ли някакви процедури, които изучавате?

Съветският инструктор беше изгледал Джейсън втренчено и мълчаливо от съседната седалка на малкия самолет.

— Съжалявам, че трябваше да зададете този въпрос — изрече бавно той. — Ще трябва да докладвам за него.

— Не трябваше да ви питам за това. Просто бях любопитен. Просто бях любопитен. Забравете за това.

— Не мога и няма да го сторя.

— Вярвате ли на Крупкин?

— Разбира се. Той е блестящ, многоезичен феномен, истински герой на Комитета.

Дори и половината не знаеш — помисли си Борн, но заговори с уважение.

— Тогава докладвайте го само на него. Той ще ви каже, че наистина е било само любопитство. Не дължа нищо на моето правителство — то ми е длъжник.

— Много добре… Като говорим за вас, нека изясним някои неща. С разрешение на Димитрий уредих посещението ви в Новгород. Не ми казвайте каква е целта ви. Това не е в моята сфера на действие, също както въпросът, който зададохте, не е във вашата.

— Разбрано. По-нататък?

— Ще се свържете с един млад инструктор на име Бенджамин. След малко ще ви кажа как точно. Ето ви някои подробности за него, които може би ще ви помогнат да разберете отношението му. Родителите му бяха служители на Комитета и близо двадесет години работеха в консулството ни в Лос Анджелис. Получил е почти изцяло американско образование, завършил е първи и втори курс в Калифорнийския университет в Лос Анджелис. И така докато преди четири години той и баща му не бяха спешно отзовани в Москва…

— Той и баща му?

— Да. Майка му беше заловена при една операция със заложена примамка на ФБР в някаква военноморска база в Сан Диего. Остават й още три години в затвора. Няма никакво снизхождение и никаква размяна за руската „мама“.

— Хей, почакайте! Тогава вината не е била изцяло наша.

— Не съм казал, че е. Само излагам фактите.

— Ясно. Ще се свържа с Бенджамин.

— Той е единственият, който знае кой сте — не по име, разбира се. Ще използвате името Арчи, а той ще ви снабди с необходимото разрешение да преминавате от една зона в друга.

— А документи?

— Ще ви обясни. Той също ще ви следи, ще бъде неотлъчно с вас, и честно казано, той е във връзка с другаря Крупкин и знае много повече от мен — а този пенсиониран особняк от Джорджия умира за това… Наслука, поре, ако наистина си тръгнал на лов. Не нападай дървените индианци.

Като се ориентираше по надписите — всичко беше на английски — Борн се отправи към Роклидж, Флорида, на петнадесет мили югоизточно от базата на НАСА в Кейп Канаверал. Трябваше да се срещне с Бенджамин на бар-плота за хранене в местния магазин „Улуърт“. Младежът трябваше да е около двадесет и пет годишен, облечен в червена карирана риза, а на стола до него трябваше да е сложена бейзболна шапка с надпис „Будвайзер“, която щеше да му пази мястото. Часът бе определен за три и тридесет и пет следобед.

Зърна го. Светлокосият руснак с калифорнийско образование беше седнал в десния край на бар-плота, а шапката му лежеше на табуретката отляво. Покрай тезгяха бяха насядали още десетина мъже и жени, които разговаряха, пиеха безалкохолни напитки и похапваха. Джейсън се доближи до празното столче, погледна шапката и учтиво попита:

— Заето ли е мястото?

— Чакам някого — отвърна младият инструктор от КГБ безизразно, а сивите му очи разсеяно се плъзнаха по лицето на Борн.

— Ще си потърся друго място.

— Тя вероятно ще дойде не по-рано от пет минути.

— Дявол го взел, исках само набързо да пийна една ванилова кола. Дотогава ще съм се измел оттук…

— Сядайте — каза Бенджамин, като махна шапката и небрежно я нахлупи на главата си. Сервитьорът се приближи, като дъвчеше дъвка, и Джейсън направи поръчката си. Питието му пристигна и инструкторът от КГБ тихо поде, загледан през пяната на млечния си шейк, който смучеше през една сламка.

— И така, вие сте Арчи, също както в комиксите.

— А вие сте Бенджамин. Приятно ми е да се запознаем.

— Това ще се разбере по-късно, нали?

— Има ли проблем?

— Искам тукашните правила да са ви напълно ясни, за да не възникне някой — отвърна израслият на Западното крайбрежие руснак. — Не одобрявам това, че са ви разрешили да дойдете тук. Въпреки предишното ми местожителство и произношението ми, не обичам много американците.

— Чуйте ме, Бен — прекъсна го Борн, като се взря настоятелно в инструктора, за да го накара да го погледне. — Ако си говорим открито, и аз не одобрявам факта, че майка ви е още в затвора, но не съм я пъхнал там.

— Ние освобождаваме дисидентите и евреите, но вие не се отказвате да задържите една петдесет и осемгодишна жена, която чисто и просто е била само куриер! — прошепна ядосано руснакът.

— Не съм запознат с фактите, но едва ли бих нарекъл и Москва „столица на милосърдието“. И все пак, ако успеете наистина да ми помогнете, може би и аз ще съумея да направя нещо за майка ви.

— Пет пари не струват обещанията ви. Какво, по дяволите, можете вие да направите?

— Ще повторя това, което казах преди час на един ваш плешив приятел в самолета. Не дължа нищичко на моето правителство, но си залагам главата, че то ми дължи доста. Помогнете ми, Бенджамин.

— Ще го сторя, защото така са ми заповядали, а не защото ви вярвам. Но ако се опитате да научите неща, които нямат нищо общо с целта на посещението ви, тогава няма да излезете повече оттук. Ясно ли е?

— Напълно. Но е неуместно и излишно да ми го казвате. Извън обикновеното учудване и любопитство, които ще се опитам да потисна, доколкото мога, целите на Новгород изобщо не ме интересуват. В последна сметка, по мое мнение, те не водят до никъде… Въпреки това обаче, Дисниленд ряпа да яде пред целия този комплекс.

Без да иска, Бенджамин прихна над сламката си, а мехурчетата на пяната на млечния му шейк забълбукаха и започнаха да се пукат.

— Ходили ли сте в Анахайм? — попита той закачливо.

— Никога не съм могъл да си го позволя.

— Ние имахме дипломатически пропуски.

— Божичко, оказва се, че сте човешко същество, в края на краищата. Хайде да се поразходим и да си побъбрим.

Те пресякоха един миниатюрен мост, който водеше в Ню Лондон, Кънектикът. Там беше съсредоточено американското производство на подводници. Закрачиха към река Волхов, която в този район бе превърната в строго охранявана военноморска база — миниатюрна, но напълно реалистична. Опасваше я висока ограда, а въоръжените „американски морски пехотинци“ охраняваха вратите и патрулираха зоната срещу бетонния кей, където имаше огромни макети на най-добрите образци на американската подводна флота.

— Имаме всички бази, всички разписания и съоръжения, всеки сантиметър от кейовете тук в намален мащаб — каза Бенджамин. — И все пак трябва да преодолеем мерките за сигурност. Не е ли налудничаво?

— В никакъв случай. Ние сме много добри в тази област.

— Да, но ние сме дори по-добри. С изключение само на известно недоволство тук и там, ние вярваме в нещо. А вие само приемате наготово нещата.

— Какво имаш предвид?

— Въпреки всички нелепости, които дрънкате, бяла Америка никога не е била под робство. А ние сме били.

— Този факт не само принадлежи на историята, млади човече, а е и май доста преднамерено избран.

— Говорите като професор.

— Ами ако наистина съм бил?

— Щях да поспоря с вас.

— Само ако живеехте в достатъчно либерално общество, което да ви разрешава да спорите с капацитети.

— Е, хайде, хайде, стига сте дрънкали глупости, човече! Бромидът, наречен академична свобода, също е вече история. Я се огледайте из нашите студентски градчета. Вече си имаме и рокендрол, и сини джинси, и повече марихуана, отколкото можем да изпушим.

— На това прогрес ли му викате?

— А поне крачка напред не бихте ли го нарекли?

— Трябва да си помисля.

— Може ли наистина да помогнете на майка ми?

— А ти ще ми помогнеш ли?

— Нека опитаме… О’кей, този Карлос — Чакала. Чувал съм за него, но не знам кой знае колко. Директорът Крупкин казва, че е много опасен особняк.

— Употребяваш типично калифорнийски изрази.

— Изплуват в паметта ми. Забравете за това. Аз искам да съм тук и никъде другаде.

— Не бих се осмелил да помисля друго.

— Какво?

— Ти непрекъснато протестираш…

— Шекспир го е казал по-добре. Втората ми специалност в университета в Лос Анджелис беше английска литература.

— А първата ти специалност?

— Американска литература. Нещо друго, деденце?

— Не, благодаря ти, чедо.

— Този Чакал — поде Бенджамин, като се облегна на оградата на „Ню Лондон“. В същия миг няколко пазачи се втурнаха към него.

— Простите! — изкрещя той. — Не, не! Искам да кажа, инструктор съм!… По дяволите!

— Ще подадат ли рапорт срещу теб? — попита Джейсън, докато бързо се отдалечаваха.

— Ами, прекалено са тъпи. Те са униформен обслужващ персонал. Правят обход на станциите си, но не знаят точно какво става тук — знаят само какво и кого да спират.

— Нещо като кучетата на Павлов ли?

— Напълно. Животните не разсъждават — те просто се хвърлят, за да ти прегризат гърлото.

— Което отново ме навежда на мисълта за Чакала — каза Борн.

— Не ви разбирам.

— Просто асоциация. Как би могъл да се вмъкне тук?

— Не би могъл — всеки пазач във всеки тунел знае името и серийните номера на новгородските документи, взети от агента, когото е убил в Москва. Ако Чакала се появи, ще го спрат и моментално ще го застрелят.

— Казах на Крупкин да не прави това.

— Защо, за Бога?

— Защото няма да е той и ще погубите невинни хора. Карлос ще изпрати трима или четирима в различните зони, ще проверява и ще ни заблуждава, докато намери начин да се промъкне.

— Да не сте се побъркали? Ами какво ще стане с хората, които изпрати, за да проникнат вътре?

— Това е без значение за него. Ако бъдат застреляни, той ще чуе и ще разбере защо.

— Наистина сте луд. Къде ще намери такива хора?

— Навсякъде, където има хора, които си мислят, че за няколко минути могат да спечелят една месечна заплата. Може да им се каже, че се касае за рутинна проверка на сигурността. Не забравяй, че има документи, с които да докаже, че е служебно лице. Като прибавим и парите, всичко това не може да не направи впечатление и хората стават по-малко скептични.

— Но още на първия вход ще му вземат документите — настоя инструкторът.

— Нищо подобно. По пътя насам той ще измине близо осемстотин километра, ще прекоси десетина големи и малки градове. Лесно може да направи копия почти навсякъде. Във вашите бизнесцентрове, пък и на много други места има копирни машини. Освен това, не е кой знае колко трудно да се нанесат някои дребни подобрения, за да им се придаде автентичен вид. — Борн се спря и погледна американизирания руснак.

— Занимаваш се с подробностите, Бен, но те са без значение, уверявам те. Карлос идва, за да остави своя знак, но ние имаме едно предимство, което праща по дяволите цялото му умение — ако Крупкин е успял да пусне подходящо съобщение в новините, Чакала мисли, че съм мъртъв.

— Целият свят мисли, че сте мъртъв… Да, Крупкин ми каза — глупаво щеше да е да не ми каже. Тук в зоната сте доброволецът Арчи, но аз знам кой сте, Борн. Дори и да не бях чувал за вас, сега вече ми се наду главата — Радио Москва говори за вас от часове.

— Да приемем, че Карлос също е чул новините.

— Безспорно. Всяко превозно средство в Русия е снабдено с радио — стандартно изискване, в случай на евентуално американско нападение.

— Добре са си пласирали стоката.

— Наистина ли сте убили Тигартън в Брюксел?

— Това не ви влиза в работата.

— Разбирам — забранена зона. Каква е целта ви?

— Крупкин трябваше да остави това на мен.

— Какво да остави?

— Проникването на Чакала.

— За какво говорите, по дяволите?

— Използвайте Крупкин, ако е необходимо, но предупредете всеки тунел, всеки вход към Новгород да пуснат хората с тези документи. Предполагам, че са трима-четирима или дори петима. Трябва да ги наблюдават, но трябва да оставят всички да преминат.

— Току-що заслужи една стаичка, тапицирана с дебела пореста гума. Луд си за връзване, Арчи.

— Не, не съм. Казах, че всички трябва да са под наблюдение и че пазачите трябва да поддържат постоянен контакт с нас в тази зона.

— После?

— Един от тези мъже ще изчезне за броени минути. Никой няма да знае кой е той и къде е отишъл. Това ще бъде Карлос.

— Е, и?

— Той ще добие самочувствие, че е неуязвим, че може да прави каквото си иска — защото мисли, че съм мъртъв. Това го прави свободен.

— Защо?

— Защото и двамата знаем, че сме единствените, които можем да се открием един друг, независимо дали сме в джунглите, в някой град или в комбинация от двете. Това е от омраза, Бенджамин. Или може би безнадеждност.

— Доста емоционално обяснение, не мислите ли? И доста абсурдно.

— Няма друг начин — отвърна Джейсън. — Трябва да мисля като него — преди много години ме обучиха на това… Да разгледаме алтернативите. На какво разстояние по течението на река Волхов се простира Новгород? Тридесет-четиридесет километра?

— Четиридесет и седем, за да бъдем точни. И всеки метър е непристъпен. Магнезиеви тръби кръстосват водата под и над повърхността и не смущават подводния живот, но са в състояние да задействат алармените инсталации. На източния бряг има наземни, синхронизирани електрически мрежи, чувствителни на тежест. Всяко нещо, по-тежко от 50 килограма, незабавно включва сирени, телевизионни монитори и прожектори, осветяващи всеки неканен гост, превишаващ това тегло. И дори някое четиридесет и осем килограмово „чудо“ да се добере до оградата, то моментално ще бъде проснато в безсъзнание още щом я докосне. Същото важи и за магнезиевите тръби в реката. Разбира се, разни падащи дървета, плуващи дънери и по-тежки животни непрекъснато карат пазачите да тичат насам-натам. Но така пък карат добра школа.

— Значи остават само тунелите, нали? — попита Борн.

— Вие дойдохте по един от тях и сте видели всичко. Може би трябва да добавя само, че железните врати падат буквално като гилотина при най-малката нередност и че при извънредни обстоятелства всичките тунели могат да бъдат наводнени.

— Всичко това е известно и на Карлос. Бил е тук на обучение.

— Преди много години, както разбрах от Крупкин.

— Наистина преди много години — съгласи се Джейсън. — Чудя се доколко са се променили нещата оттогава.

— От технологична гледна точка вероятно могат да се напишат няколко тома, особено в комуникациите и сигурността, но основното е останало. Тунелите и километрите електрическа мрежа във и извън водата са същите — те са строени за векове напред. Що се отнася до зоните, винаги се правят някои малки актуални промени, но не мисля, че ще развалят улиците или зданията. По-лесно ще бъде да се преместят няколко големи града.

— Значи, каквито и да са промените, те главно са вътрешни — обобщи Борн. Те стигнаха до миниатюрно кръстовище. Там сърдит шофьор на шевролет от началото на седемдесетте години се караше с не по-малко начумерен полицай, който го глобяваше за нарушение на правилата за движение.

— Какво става тук? — попита Борн.

— Целта на занятието е да се принуди шофьорът да протестира и да се заяжда. В Америка често ще чуете някой да се кара шумно с полицай. Тук не е така.

— Това е все едно студент да спори с професора си. Но тук и това не е разпространено, нали?

— Това е съвършено различно.

— Радвам се, че мислиш така. — Джейсън чу далечен шум и вдигна очи към небето. Лек едномоторен хидроплан летеше по течението на река Волхов. — Божичко, ами ако дойде по въздуха? — прошепна Борн като на себе си.

— Невъзможно — възрази Бенджамин. — Това е наш… Пак въпрос на технологии. На първо място, единствените места за кацане са охранявани площадки за хеликоптери. На второ — имаме радарна преграда. При всеки неидентифициран самолет, който се приближи на по-малко от тридесет мили, се обявява тревога във въздушната база в Белопол, която ги сваля.

От другата страна на улицата се беше събрала вече малка тълпа. Тя наблюдаваше начумерения полицай и спорещия шофьор, който беше ударил с юмрук по покрива на шевролета, и шумно го окуражаваше.

— Понякога американците могат да бъдат много глупави — промърмори младият инструктор с очевидно смущение.

— Или поне нечия представа за американците — усмихна се Борн.

— Да тръгваме — предложи Бенджамин. — По мое мнение тази ситуация не е много реална, но ми обясниха, че важното в случая е изработването на такова отношение.

— Все едно е да кажете на някой студент, че наистина може да спори с професора си, или на някой гражданин, че може публично да критикува някой член на Политбюро. Странен подход, нали?

— Не го вземайте надълбоко, Арчи.

— Отпусни се, млади Ленин — отвърна Джейсън и тръгна редом с инструктора. — Къде е лосанджелиското ти хладнокръвие?

— Оставих го в Лос Анджелис.

— Искам да проуча картите. Всичките.

— Уредено е. Ще научите и останалите правила на комплекса.

Седяха в заседателната зала на управлението. Голямата четвъртита маса беше отрупана с картите на целия новгородски комплекс. Борн не можеше да се опомни. Дори и след четиричасов съсредоточен разговор той често клатеше глава с искрено изумление. Поредицата дълбоко законспирирани учебни зони по брега на Волхов беше по-обширна и по-сложно организирана, отколкото си беше представял. Забележката на Бенджамин, че ще е по-лесно да се преместят десетина града, отколкото да се направят драстични промени в Новгород, не беше преувеличение, а само констатация на един факт. Умалени копия на големи и малки градове, крайбрежни улици и летища, военни и научни обекти — като се започне от Средиземноморието и се завърши с Атлантическия океан, на север до Балтика и по залива Ботния, бяха представени с техните граници. Към всичко това се прибавяше и американската зона. Но въпреки невероятните подробности, миниатюрните размери правеха възможно всичко това да се смести само на петдесетина километра джунгла по протежението на брега и на пет до осем километра дълбочина.

— Египет, Израел, Италия — заизброява Джейсън, като заобикаляше масата и се взираше в картите върху нея. — Гърция, Португалия, Испания, Франция, Великобритания. — После мина от другата страна, а Бенджамин го прекъсна, отпуснал се уморено на един стол.

— Германия, Холандия и Скандинавските страни. Както ви обясних, повечето зони се състоят от две отделни страни — обикновено такива, които имат обща граница и са близки по бит и култура или само за да се спести място. Съществуват девет основни зони, които представляват всички основни нации — основни с оглед на нашите интереси, а следователно и девет тунела, на около седем километра един от друг, като този тук е първият, а останалите са на север по реката.

— Тогава първият тунел до нас е този на Великобритания, нали?

— Да, а след това идва ред на Франция, Испания с Португалия, после пресичаме Средиземно море и се озоваваме в Египет и Израел…

— Ясно — вметна Джейсън, седна в края на масата и сключи замислено ръце. — Съобщи ли вече на шефовете си, че трябва да оставят всички, които представят документи, взети от Карлос, независимо как изглеждат тези хора.

— Не.

— Какво? — Борн извърна глава към младия инструктор.

— Помолих другаря Крупкин да стори това. Той е в болница в Москва и няма опасност да си помислят, че нещо му е станало от преумора, и да го затворят тук.

— Как мога да отида в друга зона? И то бързо, ако се наложи.

— Готов ли сте да ви съобщя и останалите правила на комплекса?

— Да. От картите няма какво повече да науча.

— О кей. — Бенджамин извади от джоба си малка черна пластинка, подобна на малко по-плътна кредитна карта. Подхвърли я на Джейсън, който я хвана и я заразглежда. — Това е паспортът ви — продължи руснакът. — Само старшите служители имат такива и ако случайно я загубите или я забравите някъде дори за минути, трябва незабавно да подадете рапорт.

— Но на него няма никакви знаци или дори снимка.

— Цялата информация е вътре — компютъризирана и кодирана. На всеки граничен пункт на отделните зони има специални устройства. Пъхате паспорта си в тях и бариерите се вдигат, като съобщават на охраната, че имате разрешение от щаба. Освен това ви регистрират.

— Да не се надяваш, че тези назадничави марксисти могат да са толкова умни.

— Още преди четири години почти всеки хотел в Лос Анджелис имаше такива карти за гостите си… А сега останалото.

— Правилата на комплекса ли?

— Крупкин ги нарича предпазни мерки — и за нас, и за вас. Честно казано, той не вярва, че ще излезете жив оттук, а ако останете, просто жив ще ви одерат.

— Прекрасна реалистична картина.

— Той ви харесва Борн… Арчи.

— Продължавайте.

— Висшият персонал знае, че сте засекретен служител от канцеларията на генералния инспектор — американски специалист, изпратен за проверка по изтичане на Запад на данни за Новгород. Ще получите всичко, от което имате нужда, включително и оръжие, но никой няма да ви заговори, освен ако вие пръв не го сторите. Аз официално се водя ваша свръзка. Всичко, което искате, ще минава през мен.

— Благодарен съм ви за това.

— Вероятно не съвсем — каза Бенджамин. — Не можете да ходите никъде без мен.

— За мен е неприемливо.

— Такова е изискването.

— Не съм съгласен.

— Защо?

— Защото никой не може да ме спре… А ако изляза оттук, ми се иска майката на Бенджамин да го завари жив и здрав в Москва.

Младият руснак не откъсваше очи от Борн. Погледът му беше твърд, но в него се четеше и голяма мъка.

— Наистина ли вярвате, че ще помогнете на мен и баща ми?

— Знам, че мога, затова трябва и ти да ми помогнеш.

— Странен човек сте вие.

— Гладен човек съм аз. Има ли някое местенце, където да хапнем? А и малко бинт ще ми трябва. Преди известно време ме раниха и шията и раменете доста ме болят.

Джейсън съблече сакото си. Ризата му бе просмукана от кръв.

— Господи! Ще повикам доктор…

— Не, не. Само някой да ме превърже. Аз решавам, Бен.

— Добре… Арчи. Дали са ни апартамента за командировани началници. На най-горния етаж е. Имаме и обслужване по стаите и ще позвъня в амбулаторията да изпратят сестра.

— Това, че съм гладен и не съвсем добре, не е главната ми грижа.

— Не се притеснявайте — успокои го руският „калифорниец“. — Ако някъде се случи нещо неочаквано, веднага ще ни уведомят. А сега ще събера картите.

Това, което очакваха, се случи точно в нула часа и двадесет минути, в най-дълбокия мрак, веднага след смяната на пазачите. Телефонът в апартамента иззвъня оглушително. Бенджамин скочи от дивана и се втурна към апарата, който продължаваше настоятелно да дрънчи. Грабна слушалката и се заслуша.

— Где? Когда? Что зто значит?… Да! — Затвори с трясък и се обърна към Борн, седнал на масата с разтворени пред него карти на Новгород. — Невероятно! В испанския канал от другата страна на реката двама пазачи са убити, а от тази страна началникът на охраната е намерен мъртъв на петдесет метра от поста си с куршум в гърлото. Пуснали са видеофилма и са видели непознат мъж, който носел брезентов чувал. Бил е облечен в униформа на пазач!

— Това не е всичко, нали? — студено запита Делта.

— Да, прав сте. От другата страна са открили убит селянин. В ръката си стискал скъсани документи. Лежал е между двамата мъртви пазачи, единият от които е бил само по гащета… Как е успял да го направи?

— Онзи селянин сигурно е човек на Карлос. Той му е платил и го изпратил да мине пръв с фалшивите документи, а после самият той се е втурнал вътре. Раненият офицер от Комитета вероятно в последния момент е открил измамата, защото е говорил на испански, а човекът на Карлос не е разбирал какво му се говори и не е могъл да отвърне… Казах ти, Бен, Карлос ще проучи всичко, ще направи опит, ще предизвика вълнение, после объркване и накрая ще се промъкне. Открадването на униформа е стандартен трик, а объркването е помогнало да премине през тунела.

— Но нали Крупкин изпрати до всички нареждане да не свалят очи от тези, които ще представят фалшивите документи! Нали вие наредихте така?

— „Кубинка“ — изрече Джейсън, като замислено разглеждаше картата.

— Оръжейния склад ли? Който се споменаваше в новините от Москва?

— Точно така. Там Карлос имаше свой човек. Тук — също. Някой с достатъчно власт, който да може да нареди на пазача да не вдига тревога и да не уведомява щаба, преди да му доведе всеки, който проникне през тунела.

— Възможно е — съгласи се без колебание младият инструктор. — Би било доста неприятно да се вдига на крак щабът, ако тревогата е фалшива, а освен това, както казахте, вероятно е имало голямо объркване.

— В Париж ми казаха, че неприятните ситуации са враг номер едно на КГБ. Така ли е?

— Да, от най-големите — отвърна Бенджамин. — Но кой може да е неговият човек тук? Как е възможно да го има? Той не е бил тук повече от тридесет години!

— Ако имаме на разположение няколко часа и няколко компютъра, програмирани с досиетата на всички в Новгород, бихме могли да вкараме няколкостотин имена и да получим вероятните лица, но нямаме дори минута свободна. Освен това, доколкото познавам Чакала, дори и това е без значение.

— Разбира се, че е от огромно значение! — извика американизираният руснак. — Тук има предател и трябва да знаем кой е.

— Предполагам, че скоро ще го откриете. Обърнете внимание на подробностите, Бен. Важното е, че той е тук! Да вървим, а когато излезем, ще спрем някъде и ще ми намериш всичко, което ми трябва.

— О кей.

— Повтарям — всичко.

— Упълномощен съм да го сторя.

— След това изчезваш. Знам какво правя.

— Няма начин, Хозе.

— Пак ли калифорнийски лафове?

— Казах вече.

— Тогава майката на младия Бенджамин ще намери труп, а не жив син, когато се върне в Москва.

— Така да е!

— Така?… Защо го каза?

— Не знам. Просто ми хрумна.

— Млъквай! Да се махаме оттук.

41

Илич Рамирес Санчес се изкачи по стъпалата към входа на миниатюрния модел на църквицата на Пасео ел Прадо в „Мадрид“. Спря се в тъмнината пред вратата и щракна два пъти с пръсти. В лявата си ръка носеше брезентовата торба. Иззад една имитация на колона пристъпи набит мъж на около шестдесет години. Далечната светлина на уличната лампа едва осветяваше фигурата му. Беше в униформа на генерал-лейтенант от испанската армия с три реда лентички на куртката. Носеше кожен куфар. Вдигна го и заговори на испански — езика на зоната.

— Да влезем в църковната канцелария. Там можеш да се преоблечеш. Тази униформа не ти е по мярка и направо си просиш куршума от някой снайперист.

— Чудесно е да говориш отново на родния си език — каза Чакала, като последва мъжа в мъничката църква и тромаво се извърна, за да затвори вратата. — Длъжник съм ти, Енрике — добави той, като огледа празните редици пейки и бледите пламъчета, които потрепваха пред олтара и проблясващото златно разпятие.

— От тридесет години си ми длъжник, Рамирес, но нямам кой знае каква полза от това — засмя се тихо военният и закрачи по пътеката между редовете.

— Нима не поддържаш връзки с роднините си в Куба? Не знаеш ли, че дори сестрите и братята на Фидел не живеят добре като тях?

— Дори и самият смахнат Фидел, но него такива неща не го интересуват. Казват, че сега се къпел по-често, а за него и това е напредък. Но ти говориш за семейството ми в Куба. А аз, незаменими международни убиецо? Нито яхта, нито елитни клубове — срамота! Ако не те бях предупредил, преди тридесет години щеше да си екзекутиран в същата тази зона. Спомням си, че избяга точно от тази идиотска кукленска църква, преоблечен като свещеник — фигура, която обикновено смущава руснаците, пък и повечето хора.

— Липсвало ли ти е нещо, откакто утвърдих позициите си? — Те влязоха в малка стаичка с ламперия по стените, където мнимите прелати се подготвяха за обредите. — Нима съм ти отказал нещо? — добави Карлос и остави тежката брезентова торба на пода.

— Шегувам се, разбира се — възрази Енрике с добродушна усмивка и погледна Чакала. — Къде ти е чудесното чувство за хумор, печално известни ми приятелю?

— Умът ми е зает с други неща.

— Сигурно е така. Честно казано, винаги си бил много щедър към роднините ми и ти благодаря за това. Майка ми и баща ми изживяха живота си в мир и спокойствие. Бяха доста озадачени от анонимните дарове, разбира се, но съществуването им беше много по-охолно, отколкото на всичките им познати… Каква лудост. Революционери, отхвърлени от собствените си революционни водачи.

— Бяхте заплаха за Кастро, както и Че. Това е вече минало.

— Много вода изтече оттогава — съгласи се Ернесто и погледна внимателно Карлос. — Доста си остарял, Рамирес. Какво стана с онази гъста коса и онова красиво и силно лице с ясни очи?

— Няма да говорим за това.

— Така да е. Аз дебелея, ти слабееш. Нека си поговорим за друго. Сериозна ли е раната ти?

— Мога да се справя с всичко, което възнамерявам — поточно, което трябва да направя.

— Рамирес, какво още искаш? — попита внезапно военният. — Той е мъртъв! По радиото Москва приписа заслугата за гибелта му на себе си, но когато ти се свърза с мен, разбрах, че ти си го убил. Джейсън Борн е мъртъв! Врагът ти напусна този свят. Не изглеждаш добре; върни се в Париж и се лекувай. Ще те изведа по същия начин, по който те вкарах. Ще отидем във „Франция“ и ще ти разчистя пътя. Ще те представя като куриер от коменданта на „Испания“ и „Португалия“ с поверително съобщение до площад „Дзержински“. Това често се прави. Затова дори няма да има нужда да рискуваш и да убиваш още един пазач.

— Не! Трябва да им дам урок!

— Нека тогава ти го кажа по друг начин. Когато ми се обади, направих каквото поиска, защото общо взето си ми изплатил дълговете си отпреди тридесет и пет години. Но сега се появяват други рискове и не съм сигурен дали искам да ги поема.

— На мен ли говориш така? — извика Чакала и съблече униформата на мъртвия пазач. Дясното му рамо бе стегнато в чисти бели бинтове, по които нямаше и следа от кръв.

— Стига с това театро — кротко изрече Енрике. — Сега говоря на един млад революционер, с когото бягахме от Куба, заедно с един невероятен спортист на име Сантос… Как е той, всъщност? Беше истинска заплаха за Фидел.

— Добре е — отговори безизразно Карлос. — Заедно държим „Сърцето на войника“.

— Все още ли се грижи за английската си градина?

— Да.

— Трябваше да стане озеленител или да отглежда цветя. А аз щях да бъда чудесен агроном — така се запознахме със Сантос, както знаеш… Политиката промени живота ни, нали?

— Политическите ангажименти го промениха. Фашистите объркаха живота на всички.

— А сега искаме да станем като фашистите. Те, от своя страна, искат да заимстват от нас, комунистите, това, което не им се вижда толкова ужасно.

— Какво общо има това с мен, твоят Монсеньор?

— Хайде, стига глупости, Рамирес. Благодарение на поста ми тук и на това, че досега съм се прикривал, трите ми деца учат в Московския университет. Искам да завършат. Освен това, скоро ще се пенсионирам и ще получа малка дача на Черно море. Не мога да рискувам всичко това.

— Разбирам — каза Карлос и се доближи до куфара, който Енрике беше поставил на масата за обреди.

— Надявам се. През всичките тези години си се грижил за роднините ми така, както аз самият не можех, а аз ти служех възможно най-добре. Свързах те с Родченко, дадох ти имена в министерства, където гъмжи от слухове — слухове, които лично Родченко е проучил заради теб. Както виждаш, аз също съм правил непрекъснато нещо за теб. Но нещата се промениха. Вече не сме онези млади луди глави, които си търсят идеи — идеи вече не ни трябват. Ти го разбра по-рано от мен.

— Моята идея е жива — прекъсна го рязко Чакала. — Това съм самият аз, и тези, които ми служат.

— Служих ти…

— Ти ми го каза ясно. Даваш си сметка, че сме си били взаимно полезни. Но сега се чудиш дали да продължаваш да ми помагаш, нали?

— Трябва да се пазя. Защо дойде тук?

— Казах ти. Да дам урок, да оставя послание.

— Това едно и също ли е?

— Да. — Карлос отвори куфара. В него имаше риза от груб плат, португалска шапка, панталони с връв, вместо колан, и рибарска брезентова раница.

— Защо си донесъл такива дрехи?

— Защото се носят свободно, а не те бях виждал от години — всъщност от началото на седемдесетте в Малага, струва ми се. Не можех да се реша да ти поръчам дрехи по мярка и се радвам, че не го сторих — не си такъв, какъвто те помня, Рамирес.

— А ти не си напълнял много оттогава — парира го убиецът. — Само малко си закръглил коремчето, но иначе и двамата сме почти еднакво високи и имаме почти еднакви фигури.

— Е, и? Какво имаш предвид?

— Почакай… Променили ли са се много нещата откакто бяхме заедно тук?

— Постоянно се менят. Получаваме снимки и още на следващия ден пристигат строителни групи. На „Прадо“ в тукашния Мадрид има нови магазини, нови надписи, дори нови улични шахти — така, както е в истинския. В „Лисабон“ и на кейовете покрай „Залива“ и „Река Тугус“ също са направени промени като в истинските. Загубени сме, ако нещо не е автентично. Кандидатите, като се обучат тук, са буквално у дома си, където и да ги изпратят. Понякога ми минава през ум, че всичко е прекалено, но си спомням колко спокоен се чувствах, като получих първата си задача във военноморската база в Барселона. Веднага се хванах за работа, защото вече имах психическата нагласа — нямаше големи изненади.

— Говориш за това, което бие на очи — вметна Карлос.

— Разбира се, за какво друго?

— За постройки, които по-рядко се променят и са по-незабележими.

— Например?

— Складовете за материали и за гориво, пожарни и други, които не са част от копираните декори. Все още на същите места ли са?

— Общо взето — да. Със сигурност знам за основните складове за материали и тези за гориво с подземните цистерни. Повечето са все още на запад от района на „Сан Рок“.

— А как се минава от една зона в друга?

— Това е променено. — Енрике измъкна малка пластинка от джоба на куртката си. — На всеки граничен пункт има компютъризиран регистриращ уред, който разрешава влизане след вкарването на тази карта.

— Не се ли задават някакви въпроси?

— Само в Генералния щаб на Новгород, ако се наложи.

— Не разбирам.

— Ако такава карта се загуби или бъде открадната, за това незабавно се изготвя рапорт и вътрешните кодове се заличават.

— Разбирам.

— А аз не! Защо ми задаваш тези въпроси? Защо си тук? За какъв урок и за какво послание говориш?

— Районът на „Сан Рок“? — запита Карлос, като че ли си припомни нещо. — На три-четири километра на юг от тунела, нали? Едно крайбрежно селце?

— Да, оттам се отива за „Гибралтар“.

— А следващата зона е „Франция“, разбира се, после следва „Англия“ и най-накрая най-голямата — „Съединените щати“. Да, сега ми е ясно. Всичко си спомних.

Чакала се извърна и ръката му потъна в джоба на панталоните.

— На мен нищо не ми е ясно — каза заплашително Енрике.

— А трябва. Отговори, Рамирес. Защо си тук?

— Как смееш да ме разпитваш по този начин? — продължи Карлос, все още с гръб към отдавнашния си помощник. — Как изобщо някой от вас си позволява да задава въпроси на Монсеньора от Париж?

— Чуй ме, скапано попче. Или ще ми отговориш, или се махам оттук и след броени минути ще си вече мъртъв Монсеньор!

— Много добре, Енрике — отвърна Илич Рамирес Санчес, все още с лице към покритата с ламперия стена на стаичката.

— Посланието ми ще бъде съвършено ясно и ще разтърси из основи Кремъл. Карлос Чакала не само ще убие оня самозванец Джейсън Борн на съветска земя, но ще остави знак, който ще напомня на цяла Русия, че Комитетът е извършил колосална грешка, като не се е възползвал от изключителните му способности.

— Хайде стига с твоите мелодрами, Рамирес — засмя се тихо Енрике. — И как ще им напомниш, как ще предадеш височайшето си послание?

— Съвсем просто — отвърна Чакала и се обърна. В ръката си държеше пистолет със заглушител. — Трябва да си разменим местата с теб.

— Какво?

— Ще подпаля Новгород. — Карлос изстреля един-единствен куршум в гърлото на Енрике. Искаше колкото се може по-малко кръв върху куртката.

Облечен в камуфлажни дрехи с отличителните знаци на майор върху раменете на куртката си, Борн успешно минаваше за един от военните, които кръстосваха американската зона по време на нощния патрул. Според Бенджамин, не повече от тридесет души покриваха всичките двадесет квадратни километра. В „градските зони“ те обикновено ходеха пеша, на двойки. В „селските“ райони караха военни коли. Младият инструктор беше докопал джип.

От апартамента ги заведоха във военен склад на изток от реката, където документите на Бенджамин им осигуриха достъп и желания джип. Пазачите наблюдаваха с изненада как мълчаливият Борн бе пременен в бойна униформа, как му дадоха карабина с щик, стандартен автоматичен пистолет калибър 45 и пет пълнителя, с които се снабдиха само след като нищо неподозиращите подчинени на Крупкин в Генералния щаб на зоната получиха необходимите инструкции по телефона. След като излязоха, Борн се оплака:

— Какво стана със сигналните ракети и онези три-четири гранати? Съгласихте се да ми дадете всичко, което поискам, а не половината.

— Ще ги получите — отвърна Бенджамин, като даде газ и излезе от паркинга на склада. — Сигналните ракети са в автомобилния парк, а гранатите не са част от обикновеното техническо снабдяване. Складирани са в стоманени хранилища в дъното на всички тунели — под тези с оръжията за извънредни ситуации. — Младият инструктор хвърли поглед към Борн. Светлината на фаровете на открития джип освети леката усмивка, проблеснала на лицето му. — В случай на евентуално нападение от НАТО.

— Ама че глупост. Ние бихме дошли по въздуха.

— Не и при въздушна база, където самолетите излитат за деветдесет секунди.

— Побързай, тези гранати ми трябват. Ще имаме ли проблеми, за да ги получим?

— Не, ако Крупкин все така успешно си върши работата.

А Крупкин пак беше на ниво. В тунела получиха сигналните ракети и останалите боеприпаси. Четири руски гранати бяха преброени и предадени на Бенджамин срещу подписа му.

— А сега накъде? — попита той, когато войникът в американска униформа се върна в бетонното караулно помещение.

— Не са американско масово производство — отбеляза Джейсън, като слагаше една по една гранатите в джобовете на куртката си.

— Но не са и за обучение. Тези зони не са с военна ориентация, а са предимно цивилни. Ако тези гранати бъдат използвани, то няма да е с учебна цел… Къде отиваме сега?

— Най-напред провери в щаба дали не се е случило нещо на някой граничен пункт.

— Устройството ми щеше да се обади…

— Не вярвам на устройства, а на думи — прекъсна го Джейсън. — Свържи се по радиото.

Бенджамин се подчини, заговори на руски и използва кодовете, които само висшият състав знаеше. От другата страна долетя троснат отговор на руски. Младият инструктор свали микрофона и се обърна към Борн.

— Няма нищо — каза той. — Само няколко доставки с гориво между зоните.

— Какви са тези доставки?

— Главно петролни. Някои зони имат по-големи резервоари от останалите и военнотехническото обезпечаване налага рутинно преразпределение, докато основните доставки не бъдат получени.

— Това нощем ли става?

— Много по-добре е, отколкото денем улиците да се задръстват от камиони. Не забравяй, че всичко тук е в умалени мащаби. Освен това ние караме по обиколни пътища, но в централната част има поддържащ персонал, който чисти магазини, канцеларии и ресторанти и се готви за следващия ден. Големите камиони само ще пречат.

— Боже, това наистина е Дисниленд… Добре, карай към „испанската“ граница.

— За тази цел трябва да минем през „Англия“ и „Франция“. Не че има кой знае какво значение, но не говоря нито френски, нито испански. А вие?

— Френски свободно, а испански задоволително. Нещо друго.

— Май е по-добре да продължите.

Чакала закова грамадната цистерна на „западногерманската“ граница. Нямаше намерение да продължи по-нататък. Там оставаха най-северните зони: „Скандинавия“ и „Холандия“. Те бяха по-малки и тяхното разрушаване не можеше да се сравнява с това на по-предните зони, а факторът време ги спаси. Сега всичко зависеше от синхрона. „Западна Германия“ щеше да пламне първа и да подхване огромния пожар, който щеше да погълне всичко. Карлос оправи грубата португалска риза, която прикриваше испанския генералски кител, и когато лостовият излезе от караулното, му заговори на руски, като използваше същите думи, с които си бе послужил и на останалите гранични пунктове.

— Не ме карай да говоря глупавия ви език тук. Разнасям бензин и не си губя времето из класните стаи! Ето ми пропуска.

— И аз едва се оправям с немския, другарю — засмя се постовият, пое малката плоска карта и я пъхна в процепа на компютъризираното устройство. Тежката желязна бариера се вдигна: лостовият върна пропуска и Чакала профуча през миниатюрния „Западен Берлин“.

Понесе се по тясното копие на Курфюрстендам до Будапестерщрасе, където намали и отвъртя кранчето. Горивото шурна по улицата. Карлос бръкна в отворената брезентова торба на съседната седалка, измъкна малките пластмасови бомби с часовников механизъм и, както бе направил във всички южни зони до „фашистката“ граница, ги запрати през смъкнатите прозорци от двете страни на цистерната, към основата на дървените сгради, които, по негово мнение, щяха по-лесно да пламнат. После бързо подкара към сектора „Мюнхен“, към речното пристанище „Бремехавен“ и най-накрая стигна до „Бон“ и умалените посолства на „Бад Годесберг“, като наводняваше с бензин улиците и разпръскваше бомбите. Погледна часовника си.

Време беше да се връща. Имаше на разположение не повече от петнадесет минути преди първите взривове в цяла „Западна Германия“. Те щяха да бъдат последвани от експлозии в общите зони „Италия — Гърция“, „Израел — Египет“ и „Испания — Португалия“ в интервал от осем минути, изчислен така, че да предизвика максимален хаос.

Нямаше начин пожарните команди да се справят с пламтящите улици и сгради в различните сектори на зоните на север от „Франция“. Щяха да повикат помощ от съседните зони, но пожарните щяха да бъдат извикани обратно след първите взривове на собствената им територия. Проста формула за космически хаос — за фалшивата вселена, наречена Новгород. Граничните порти щяха да увиснат безпомощно, всички щяха да карат като обезумели, а за да бъде пълно опустошението, геният Илич Рамирес Санчес, който, поради грешките на същия този Новгород, се беше появил в света на терора под името Карлос Чакала, трябваше да се озове в „Париж“. Не в своя Париж, а в „Париж“ на омразния Новгород. Щеше да го опожари така, както маниаците от Третия Райх не са и мечтали. След това щеше да дойде ред на „Англия“ и накрая — на най-голямата зона в презрения, затворен, измислен Новгород. В нея щеше да остави триумфалното си послание — в „Съединените американски щати“, които бяха създали измамника убиец Джейсън Борн. Изявлението щеше да е кристално ясно, като водата на алпийски поток, който отмива кръвта на една унищожена фалшива вселена.

Аз извърших това сам. Враговете ми са мъртви, а аз съм жив.

Карлос прерови брезентовата торба. Останали бяха най-смъртоносните оръдия, открити в арсенала на „Дубинка“. Двадесет ракети, реагиращи на инфрачервени лъчи, всяка една от които беше в състояние да вдигне във въздуха паметника на Вашингтон. Веднъж изстреляна, тя щеше да търси източниците на огъня и да си свърши работата. Доволен, Чакала затегна кранчето, извърна се и забърза към граничната порта.

Сънливият техник в Генералния щаб примигна и се втренчи в зелените букви на екрана пред себе си. Изглеждаше безсмислено, но всичко си беше наред. Само дето „комендантът“ на испанската зона беше пресякъл пет пъти северната граница към „Германия“ а сега се връщаше във „Франция“. На два пъти преди това, когато се получиха кодовете, изискващи максимум внимание, техникът беше позвънил на вратите на „Израел“ и „Италия“. Бяха му отвърнали, че е преминала само цистерна с гориво. Същото беше казал и на някакъв упълномощен инструктор на име Бенджамин, но сега се зачуди. Защо ли такъв високопоставен служител караше цистерна?… От друга страна, защо не? Новгород беше просмукан от корупция, както се говореше. Може би „комендантът“ издирваше корумпираните или използваше нощта за своя изгода. Независимо от това, тъй като нямаше никакви рапорти за открадната карта, а и компютрите не възразиха, най-добре беше да си мълчи. Пък и не се знае кой ще е следващият му началник.

— Voici ma carte — каза Борн на постовия на граничния пункт и му подаде компютъризирания си пропуск. — Vite, s’il vous plaît![70]

— Да… oui — отвърна постовият и се отправи бързо към централното пропускателно устройство. В това време огромна цистерна мина в другата посока и пресече границата с „Англия“.

— Не прекалявай с френския — забеляза Бенджамин, седнал на мястото до Джейсън. — Тези момчета се стараят много, но не са лингвисти.

Постовият се върна, козирува и желязната бариера се вдигна. Джейсън даде газ и за секунда мярна в светлината на прожекторите умаленото копие на Айфеловата кула. Далеч вдясно оставаха Шан-з-Елизе с дървена репродукция на Триумфалната арка — достатъчно висока, за да не я сбъркат с нещо друго. Умът на Борн разсеяно се върна към онези невероятни, ужасни часове, когато двамата с Мари бяха препускали из цял Париж и отчаяно се бяха опитвали да се намерят… Мари. Божичко, Мари! Искам да се върна. Пак искам да съм Дейвид! Той и аз — сега сме толкова по-стари. Той вече не ме плаши и не ме ядосва… Кой? Кой от нас? О, Боже!

— Полека. Намали — каза Бенджамин и докосна Джейсън по рамото.

— Какво има?

— Спри! — извика младият инструктор. — Спри край пътя и изключи двигателя.

— Какво става?

— Не знам точно. — Бенджамин отметна глава и се вгледа в ясното небе и блещукащите звезди. — Няма облаци — произнесе загадъчно той. — Няма буря.

— И не вали. И какво? Искам да стигна до испанската зона!

— Ето пак…

— За какво, по дяволите, говориш? — Ив този миг Борн чу… някъде далеч се разнесе гръм, въпреки че нощта беше ясна. После долетя друг силен тътен, после още един и още, и още…

— Виж там! — извика младият руснак от Лос Анджелис и се изправи, като сочеше на север. — Какво е това?

— Пожар, младежо — тихо и неуверено изрече Джейсън.

Той също се изправи и се взря в пулсиращата жълта светлина, която заливаше небето в далечината. — Имам чувството, че е от испанската зона. Той най-напред беше обучаван тук и затова се е върнал — да взриви това място! Това е отмъщението му!… Слизай, трябва да отидем дотам!

— Бъркаш — прекъсна го Бенджамин и се тръсна на седалката, а Борн завъртя стартера и даде газ — „Испания“ е на десетина километра оттук. Тези пламъци идват от много по-далеч.

— Покажи ми най-краткия път — каза Джейсън и натисна педала на газта докрай.

Инструкторът бързо въртеше глава на всички страни и от време на време командваше на висок глас:

— Завий! Сега надясно! Направо по пътя!

Профучаха през „Париж“ и поеха на север към „Марсилия“, „Страсбург“ и много други места, заобикаляха градски площади, прекосяваха старинни улици и умалени квартали, докато най-накрая пред тях изникна „испанската“ граница. С приближаването й бумтежът се чуваше все по-отчетливо, а небето ставаше все по-яркожълто. Охраната на портата неистово въртеше телефоните и портативните си радиостанции, воят на сирените се смесваше с виковете и писъците, а полицейските коли и пожарните изникваха кой знае откъде и профучаваха по улиците на „Мадрид“ към следващата северна граница.

— Какво става? — изкрещя Бенджамин, като скочи от джипа, и изоставил преструвките на новгородското обучение, заговори на руски. — Аз съм от ръководството — добави той и плъзна пропуска си в пропускателното устройство, което вдигна бариерата пред него.

— Кажете ми!

— Веднага, другарю! — обади се някакъв офицер от прозореца на караулното. — Невероятно!… Като че ли целият свят е полудял! Най-напред „Германия“ — там из всички улици има взривове и пожари, а сградите са целите в пламъци. Земята трепери и ни казаха, че е някакво огромно земетресение. После същото стана в „Италия“ — „Рим“ пламти като факла, а в „Гърция“ „Атина“ и пристанището на „Пирея“ са обхванати от пламъци. Експлозиите продължават, по улиците има пожари!

— Какво казват в Генералния щаб?

— Не знаят какво да кажат! Онова за земетресението си беше чиста глупост! Всички са в паника, издават заповеди, а после ги отменят. — Телефонът в караулното зазвъня. Офицерът го вдигна и се заслуша. В последния миг изкрещя с все сила: — Лудост, чиста лудост! Сигурен ли си?

— Какво има? — изрева Бенджамин и се хвърли към прозореца. — „Египет“ — викаше той с все сила, притиснал слушалката към ухото си. — Израел! „Кайро“ и „Тел Авив“ — навсякъде гори, навсякъде има бомби! Никой не може да се справи с разрушенията, камионите се блъскат един в друг по тесните улици; пожарните кранове са вдигнати във въздуха, водата шурти по канавките, но улиците са все още в пламъци… Дървените сгради са на път да се превърнат в отломки, а някакъв идиот звъни и пита дали табелките с надпис „Пушенето забранено“ са поставени където трябва! Идиоти! Всички са идиоти!

— Връщай се! — изкрещя Борн, който беше вкарал джипа през граничната порта. — Той е някъде тук! Карай, а аз ще…

Джейсън бе прекъснат от оглушителна експлозия някъде пред тях, в центъра на Пасео ел Прадо в „Мадрид“. Взривът беше невероятен. Към озареното от пламъци небе полетяха дървени отломки и камъни. След това самата Пасео като че ли се превърна в жива, туптяща огнена стена — пламъците запълзяха напред, завиха наляво и излязоха на пътя, който водеше към границата.

— Виж! — изкрещя Борн, наведе се и плъзна ръка по паважа, после помириса пръстите си. — Господи! — изрева той. — Целият път е подгизнал от бензин!

На около тридесет метра от джипа последва взрив. По металната му решетка се изсипа дъжд от камъни и пръст, а пламъците плъзнаха бързо напред.

Пластични бомби — помисли си Джейсън, после кресна на Бенджамин, който тичаше към джипа:

— Връщай се! Накарай всички да се махнат оттам! Онзи мръсник е засипал всичко с пластични бомби! Тръгвай към реката!

— Идвам с теб! — извика младият руснак и сграбчи дръжката на вратата.

— Извинявай, малкия — извика Борн. — Това е само за големи. — Даде газ и рязко изви джипа назад към зейналата порта. Бенджамин се търколи на земята.

— Какво правиш?! — изкрещя той с все сила след отдалечаващия се джип.

— Цистерната за гориво, проклетата цистерна! — прошепна Джейсън, докато с все сила навлизаше в „Страсбург, Франция“.

Но най-страшното се случи в „Париж“ — къде другаде, ако не в Париж! Огромното копие на Айфеловата кула избухна с такава сила, че земята се разтресе. Ракети? Снаряди? Чакала беше откраднал реактивни снаряди от оръжейния склад на „Кубинка“! Само след секунди някъде далеч зад него се чу първата експлозия. После се заредиха една след друга, а по улиците лумнаха пламъци. Навсякъде! Цяла „Франция“ бе разрушена из основи по начин, който лудият Адолф Хитлер е можел само да си представя в най-извратените си помисли. Ужасени мъже и жени се лутаха по улиците, пищяха, падаха и отправяха горещи молби към боговете, които техните лидери бяха отрекли.

„Англия“! Трябваше да отиде в „Англия“ а после в „Америка“, където, както непогрешимо му подсказваше инстинктът, всичко щеше да свърши — по един или друг начин. Трябваше да намери камиона, каран от Чакала, и да унищожи и двамата. Можеше да го стори! Карлос мислеше, че е мъртъв, и това беше ключът към нещата, защото Чакала щеше да направи същото, което той, Джейсън Борн, щеше да направи, ако беше на мястото на Карлос. Когато разрухата, която беше предизвикал, достигнеше своя апогей, Чакала щеше да остави камиона и щеше да пусне в ход всички средства, за да избяга от Париж — в истинския Париж. Там армията му от старци щеше да разнесе мълвата за триумфа на своя Монсеньор над въздесъщите руснаци, които нямаше да повярват на ушите си. Карлос щеше да остави камиона някъде близо до тунела. Джейсън не се съмняваше в това.

Това, което видя, когато профуча през „Лондон“, „Ковънтри“ и „Портсмут“ можеше да се сравни само с документалните кадри от Втората световна война, показващи касапницата, причинена във Великобритания от Луфтвафе. Но жителите на Новгород не бяха британци — въздържаността беше отстъпила на масовата истерия, никой не мислеше за другите, а гледаше да си спаси кожата. Когато внушителните копия на кулата Биг Бен и на Парламента се срутиха сред пламъци, а самолетните фабрики на „Ковънтри“ бяха обхванати от бушуващ пожар, улиците се изпълниха от истерично крещящи, ужасени тълпи, които се носеха с все сила към река Волхов и корабостроителниците на „Портсмут“. Хвърляха се от умалените кейове в бурно течащите води, но там ги посрещаха магнезиевите вериги с разтърсващите и ослепителни светкавици на електрическите удари, които ги превръщаха в безжизнени трупове, плувнали към следващите метални капаци под и над гибелната повърхност. Тълпите се заковаваха на място, гледката ги изпълваше с паника. После се втурваха обратно към миниатюрното копие на „Портси“. Охраната беше напуснала постовете си и в нощта се беше възцарил хаос.

Борн включи фаровете на джипа и подкара по пътеките и по-малко оживените улици — на юг, все на юг. Грабна една сигнална ракета от пода, дръпна връвта и започна да я тика — съскаща, заплашителна, заслепяваща и пръскаща искри — в ръцете и лицата на истерично мятащите се хора, които се опитваха да се качат на джипа. Видът на несекващия пулсиращ пламък, който беше толкова близо до очите им, бе достатъчен. Те изпищяваха и се отдръпваха с ужас — вероятно мислеха, че съвсем близо до тях е избухнала друга бомба.

Насипан с чакъл път! Портите към американската зона бяха не по-далеч от сто метра… Насипан с чакъл? Напоен с бензин!

Пластичните бомби още не бяха избухнали, но несъмнено това беше въпрос на мигове — огнена стена щеше да погълне джипа и водача му! Джейсън натисна газта докрай и полетя към портата. Там нямаше никой, а желязната бариера беше спусната. Удари спирачките и закова на място, като отчаяно се надяваше, че някоя искрица няма да изхвръкне и да подпали чакъла. Остави бълващата огън ракета на металния под и бързо извади две гранати от джобовете си — гранати, с които ужасно не му се искаше да се раздели — дръпна предпазителите и ги изпрати към портата. Мощните експлозии вдигнаха във въздуха бариерата и моментално подпалиха чакъла. Стремително напредващите пламъци вече бяха готови да го обгърнат! Нямаше избор — изхвърли горящата ракета и се понесе през огнения тунел към последната, най-голяма зона в Новгород. В същия миг бетонната будка на караулното на „английската“ граница хвръкна във въздуха — навсякъде се разлетяха камъни, отломъци от стъкло и метал.

На път за границата с „Испания“ Джейсън беше толкова напрегнат, че не беше обърнал почти никакво внимание на умалените модели на градовете, които прекосяваха, нито на най-кратките пътища към тунела. Просто бе изпълнявал нарежданията на младия Бенджамин, изричани с висок и заповеднически тон. Все пак си спомни, че калифорнийският възпитаник непрекъснато наричаше панорамния път „Път номер Едно“. Това бяха, разбира се, улиците най-близо до река Волхов, която на свой ред се превръщаше ту в крайбрежието на щата Мейн, ту в река Потомак във „Вашингтон“ или северното крайбрежие на Лонг Айлънд Саунд, където се намираше военноморската база в „Ню Лондон“.

Лудостта беше засегнала и „Америка“. Полицейски коли с виещи сирени се носеха из улиците, мъже крещяха по радиостанциите, полуоблечени или облечени хора изскачаха от домовете и магазините, като с писъци съобщаваха за страшното земетресение, което ги беше сполетяло тук, на този ръкав на Волхов, и беше по-страшно дори от онова в Армения. Дори и да бяха абсолютно убедени, че всичко това е дело на разрушителен саботаж, лидерите на Новгород не можеха да разкрият истината. Всички в „Америка“ се готвеха и учеха за неочакваното, но никой не знаеше, че то ще изглежда така.

Това стана ясно около десет минути след като голяма част от „Великобритания“ беше разрушена. Борн беше достигнал умаления „Вашингтон“, когато огромният пожар избухна. Първи бе обхванат от огъня дървеният модел на купола на Капитолия, който полетя в озареното с жълта светлина небе, а детонацията от взрива се забави само частици от секундата. Мигове след това сякаш гигантски багер помете с грохот паметника на Вашингтон от мястото му в зеления парк, а след още няколко секунди моделът на Белия дом се срути сред пламъци. Експлозиите обаче бяха някак си приглушени и не много ярки, защото „Пенсилвания Авеню“ също гореше.

Сега вече Борн знаеше къде е. Тунелът се намираше между „Вашингтон“ и „Ню Лондон, Кънектикът“. Беше на не повече от пет минути път! Джейсън подкара джипа към успоредната на реката улица, а там отново гъмжеше от ужасени и изпаднали в истерия хора. Полицаите крещяха по високоговорителите — най-напред на английски, после на руски и предупреждаваха за ужасните последици, ако някой се опита да преплува реката. Прожекторите се въртяха във всички посоки и осветяваха носещите се по повърхността на водата трупове на тези, които се бяха опитали да сторят това в северните зони.

— Тунелът, тунелът! Отворете тунела!

Крясъците на възбудените тълпи се превърнаха в скандиране, което не можеше да бъде пренебрегнато. Подземният тунел щеше всеки момент да бъде нападнат. Джейсън скочи от заобиколения от хора джип, като напъха в джобовете си останалите три сигнални ракети. Запробива си път през блъскащите се, смазващи се тела, като яростно и често безрезултатно си служеше с лакти и рамене. Оставаше само едно средство — измъкна една от ракетите и дръпна предпазителя. Бликащият огън имаше ефект — горещината и пламъците бяха като катализатори. Борн се затича през тълпата, като размахваше юмруци и тикаше в ужасените лица срещу себе си искрящата, ослепяваща ракета. Достигна брега и се изправи срещу кордона от стражи, облечени в униформи на американски войници. Това беше лудост, безумие! Целият свят беше откачил!

Не! Там! В оградения паркинг се виждаше цистерната! Борн проби кордона на стражите, като държеше високо магнитната си карта-пропуск и се завтече към военния с отличителните знаци на най-високопоставен — полковник с висящ на кръста му автомат. Той беше не по-малко уплашен от другите.

— Тук съм под името Арчи. То е на магнитната карта и можете веднага да проверите. Дори и сега няма да говоря на родния ни език, а само на английски! Ясно ли е? Дисциплината си е дисциплина!

— Тогда? — изкрещя офицерът, като явно имаше предвид положението в момента. В следващият миг обърна на английски с влудяващ бостънски акцент: — Разбира се, че знаем за вас — извика той, — но какво мога да сторя? Този бунт е като стихия!

— Някой минавал ли е през тунела през последния половин час?

— Никой, абсолютно никой! Заповядано ни е на всяка цена да задържим тунелите затворени!

— Добре… Сега вземете високоговорителя и разпръснете тълпите. Кажете им, че кризата е отминала, че няма опасност.

— Как мога да направя това? Навсякъде има пожари, навсякъде има взривове!

— Това скоро ще свърши.

— Откъде знаете?

— Знам! Направете както ви казах!

— Изпълнете каквото ви казва! — прогърмя глас зад Борн. Беше Бенджамин. Лицето и ризата му бяха плувнали в пот. — По дяволите, надявам се, че знаеш какво говориш!

— А ти откъде се взе?

— Знаеш откъде, а „как“ е вече друг въпрос. Опитвах се на всяка цена да измъкна от Генералния щаб един хеликоптер, поръчан от апоплектика Крупкин от болничното му легло в Москва.

— Апоплектик — не е лошо за един руснак…

— Кой си ти, та да ми нареждаш, хлапак такъв? — изкрещя офицерът от охраната.

— Провери ме, приятелче, само по-бързичко — отвърна Бенджамин, като му подаде картата си. — Иначе ще ги накарам да те преместят в Ташкент — там природата е прекрасна, но тоалетните са общи… Мърдай, задник такъв!

— Виж какво калифорниецо, тук аз…

— Затваряй си устата!

— Той е тук! Ето я цистерната — Джейсън посочи огромния камион, пред който пръснатите по оградения паркинг коли и микробусчета изглеждаха като джуджета.

— Цистерната ли? Как ти дойде на ум? — учуди се Бенджамин.

— Резервоарът й събира четиридесет и пет тона гориво. Като прибавим и пластичните бомби, разпръснати на стратегически места… Колко им трябва на улиците и на тези постройки от старо кухо дърво?

— Слушайте! — прогърмяха многобройните високоговорители около тунела, като призоваваха към внимание. Експлозиите наистина бяха започнали да намаляват. Полковникът се покатери на покрива на ниското бетонно караулно помещение. В ръката си стискаше микрофон, фигурата му се очертаваше под ослепителните лъчи на мощните прожектори. — Земетресението свърши — извика той на руски, — и въпреки че щетите са огромни и пожарите ще продължат през цялата нощ, кризата отмина!… Останете на брега на реката, а нашите другари ще направят всичко възможно да ви снабдят с необходимото… Това са заповедите на началниците ни, другари. Не ни давайте повод да използваме сила, умолявам ви!

— Какво ти земетресение? — извика един мъж накъде в паникьосаното множество. — Вие казвате, че е земетресение, така съобщавате на всички ни, но изглежда мислите със задниците си. Преживял съм вече едно земетресение, но това не е същото. Това е въоръжено нападение!

— Да, да! Нападение е!

— Нападат ни!

— Това е чуждо нашествие!

— Отворете тунела и ни пуснете, или трябва да ни застреляте до един! Отворете тунела!

Протестиращият хор зазвуча от всички страни на отчаяната тълпа. Охраняващите не мърдаха от местата си, щиковете им бяха извадени и закрепени към пушките. Полковникът продължи да говори. Лицето му се беше изкривило, а в гласа му се прокрадваха нотки, близки до истерията на обезумелите слушатели.

— Чуйте ме и си отговорете на един въпрос! — изкрещя той. — Казвам ви това, което на мен самия ми казаха — че това е земетресение. Знам, че е вярно и ще ви кажа защо мисля така… Да сте чули поне един изстрел? Това исках да се запитате. Не, нямаше никакъв изстрел! Тук, както и във всички други зони, има полицаи, войници и инструктори, които са въоръжени. На тях им е наредено да отбиват със сила всякакви неоправдани прояви на насилие, да не говорим за въоръжено нападение! Досега никъде не е имало престрелки…

— За какво говори? — обърна се Джейсън към Бенджамин.

— Опитва се да ги убеди, че е било земетресение. Не му вярват — мислят, че някой ни е нападнал. Той им казва, че не е вярно, защото не е имало престрелки.

— Престрелки ли?

— Това му е доказателството. Никой срещу никого не стреля, а ако е било въоръжено нападение, просто няма начин да е така. Няма изстрели, значи няма и нападение.

— Стрелба ли?… — Борн внезапно сграбчи младия руснак.

— Кажи му да спре! За Бога, спри го!

— Какво?

— Той подсказва на Чакала как да започне, за да свърши това, което е намислил!

— За какво говориш?

— Стрелба… престрелка, объркване!

— Не! — изпищя някаква жена, която си проби път през тълпата и закрещя на офицера, застанал под кръстосващите се лъчи на прожекторите. — Експлозиите са от бомби! Пуснали са ги отгоре!

— Глупости — отвърна й на руски полковникът. — Ако беше бомбардировка, небето щеше да гъмжи от наши изтребители от Белопол!… Експлозиите идват изпод земята, пламъците — също. Причината са подземните газове… — Това бяха последните думи в живота на съветския офицер.

Автоматичен откос затрещя иззад сенките на паркинга около тунела и преряза руснака. Безжизненото му тяло рухна на покрива на караулното, а оттам се свлече на земята зад него и изчезна от погледите на хората. И без това обезумялата тълпа освирепя. Редиците от униформените „американски“ войници се разкъсаха и ако преди цареше само хаос, сега разрушителната тълпа стана неудържима. Тесният преграден подстъп към тунела беше буквално щурмуван, връхлетелите го фигури се блъскаха, удряха с юмруци, прескачаха се, тичаха с все сила към подземния тунел. Джейсън дръпна младия инструктор настрани от панически препускащите орди, като нито за миг не откъсваше поглед от потъналия в мрак паркинг.

— Можеш ли да управляваш механизмите на тунела? — извика той.

— Да, като всички от висшия персонал — това е част от задълженията ни.

— А желязната врата, за която ми каза?

— Разбира се.

— Къде е устройството за управление?

— В караулното.

— Бързо там! — изкрещя Борн, като извади от джоба си една от трите останали му сигнални ракети и я подаде на Бенджамин. — Имам още две ракети от тези и две гранати… Когато видиш, че хвърлям ракетата над тълпата, наклоняваш вратата на тази страна — само на тази страна, ясно ли е?

— Защо?

— Аз определям правилата, Бен! Направи го! После запали твоята ракета и я хвърлям през прозореца, за да знам, че си го сторил.

— А после?

— Нещо, което няма да ти хареса, но трябва да го направиш… Вземи пистолета от полковника и заплаши тълпата, стреляй в нея, ако трябва, но я върни на улицата. Стреляй на къси откоси в земята, пред хората или над тях. Направи това, което сметнеш за добре, дори и да раниш няколко души. Трябва да постигна целта, независимо от цената. Трябва да го открия, а най-вече да го отделя от другите, които се опитват да се измъкнат оттук.

— Проклет маниак! — прекъсна го Бенджамин. Вените бяха изпъкнали на челото му. — Така мога да убия много хора! Ти си луд!

— В този момент съм най-трезвомислещият човек, когото си виждал — прекъсна го рязко и бързо Джейсън, загледан в носещите се покрай него, изпаднали в паника жители на Новгород. — Няма нито един здравомислещ генерал в съветската армия — същата онази армия, която си възвърна Сталинград, — който не би се съгласил с мен… Това се нарича „предварително пресметнати загуби“ и този термин е обусловен от много сериозни причини. Той означава, че сега ще платиш много по-малко от това, което ще получиш, отколкото ако трябва да плащаш по-късно.

— Искаш твърде много! Тези хора са мои другари и приятели — те са руснаци. Ти би ли стрелял в тълпа американци? Само с едно движение на ръцете си да убия десетина души! Рискът е твърде голям!

— Нямаш избор. Ако Чакала се добере до мен, а аз ще усетя, ако го стори, ще хвърля граната и ще убия двадесет.

— Мръсно копеле!

— Така е, Бен. Когато се касае за Чакала, наистина съм такъв. Не мога да му разреша повече да живее — светът не може повече да го търпи. Действай!

Младият инструктор на име Бенджамин заплю Джейсън в лицето, после се извърна и с мъка си запробива път към караулното и скритото зад него тяло на убития полковник. Джейсън почти несъзнателно изтри лицето си с опакото на ръката, а вниманието му бе приковано изцяло върху оградения паркинг. Погледът му се мяташе от една сянка към друга, като се опитваше да разбере откъде дойде автоматният откос, въпреки че знаеше, че е безпредметно — Чакала сигурно вече бе променил позицията си. Преброи девет превозни средства освен цистерната, паркирани до оградата: две комбита, четири лимузини и три фургона. Всички бяха американски марки или поне ги имитираха. Карлос се криеше зад някоя от колите или зад самата цистерна, макар че това беше най-малко вероятното — тя беше най-далеч от отворената врата на оградата, през която се минаваше за караулното, а от там за тунела.

Джейсън приклекна и запълзя напред. Достигна ниската ограда, а зад него оглушителната врява и хаосът продължаваха. Всяко мускулче на ръцете и краката му го болеше, навсякъде чувстваше спазми, навсякъде! Не мисли за тях, изхвърли ги от съзнанието си. Вече си толкова близо, Дейвид! Продължавай. Джейсън Борн знае какво да прави. Вярвай му!

А-а-а! Той се прехвърли през оградата. Дръжката на прибрания в ножницата щик се заби в бъбрека му. Не, няма болка! Вече си много близо, Дейвид — Джейсън. Послушай Джейсън!

Прожекторите — някакво погрешно натиснато копче ги караше да се мятат като обезумели и да правят резки кръгове — заслепяващо, неспирно! Къде би отишъл Карлос? Къде би се скрил? Блуждаещите лъчи проникваха навсякъде. Изведнъж, през един вход, който Джейсън не можеше да види от другия край на оградения паркинг, влетяха две полицейски коли с виещи сирени. От всяка врата изскочи по един човек и противно на очакванията му, всички се хвърлиха към оградата зад превозните средства и като притичваха от една кола към друга се насочиха към отворената врата, към караулното и тунела.

Настъпи рязка промяна в пространството и времето. И в хората! Последните четирима от втората кола изведнъж станаха трима — а само след няколко секунди се появи и четвъртият. Но не беше същият — униформата беше различна! В нея забеляза нещо червено и оранжево, а офицерската фуражка с козирка имаше златен кордон. Самата козирка беше по-голяма, а върхът на фуражката — по-заострен от тези в американската армия. Какво му напомняше? И изведнъж Борн се сети. Това беше испанска униформа! Точно така! Карлос беше проникнал през испанската зона и тъй като говореше перфектно руски, използваше униформата на висш офицер, за да избяга от Новгород.

Джейсън скочи с изваден пистолет и се втурна през посипаната с чакъл площадка, а с лявата си ръка бръкна в джоба на куртката, за да извади предпоследната сигнална ракета. Дръпна предпазителя и запокити горящата пръчка над колите и извън оградата. Бенджамин нямаше да я види от караулното помещение и нямаше да я сбърка със сигнала за затваряне на вратата на тунела. Онзи сигнал щеше да последва съвсем скоро, но сега беше още рано за него, дори и с няколко секунди.

— Это срочно! — изрева панически един от бягащите мъже, като се извъртя и видя съскащата, заслепяваща ракета.

— Скорее! — извика друг и се втурна покрай тримата му спътници към изхода. Под светлината на безумно въртящите се на всички страни прожектори Борн преброи седем фигури, които се откъснаха от последната кола и се смесиха с тълпата на входа на тунела. Осмият не се появи. Испанската офицерска униформа не се виждаше никъде. Чакала беше в капана.

Сега! Джейсън измъкна последната си ракета, дръпна рязко предпазителя и с все сила я запрати към караулното, над потока от бягащи мъже и жени. Направи го, Бен! — крещеше той наум, като вадеше последната си граната от джоба на куртката. Веднага!

И като отговор на горещата му молба, от тунела се дочу гръмотевичен тътен, истерични възгласи, придружени от писъци и вопли, се носеха във въздуха и всичко се превърна в стенещ хаос. Прозвучаха два бързи оглушителни автоматни откоса, а след тях — неразбираеми команди на руски по високоговорителите… Нов откос, после същият глас продължи по-високо и властно. Тълпата забележимо, макар и за миг, се укроти, а веднага след това разцепи въздуха с крясъците си. Борн с учудване съгледа под светлината на мятащите се прожектори фигурата на Бенджамин, стъпил на покрива на караулното. Младият инструктор викаше нещо по микрофона, призовавайки тълпата да следва указанията му. И каквито и да бяха те, хората им се подчиняваха! Постепенно, а после все по-бързо, множеството започна да променя посоката и накрая като един се втурна обратно на улицата! Бенджамин запали своята ракета и я размаха, като сочеше на север. Изпращаше на Джейсън отговор на сигнала му. Тунелът беше затворен и тълпите се разпръснаха — и то без нито един убит. Бенджамин бе намерил правилния начин на действие!

Борн се просна на земята, а очите му напрегнато се взираха под паркираните коли. Искрящият огън отгоре осветяваше откритото пространство… И изведнъж ги видя — крака в ботуши! Зад третия автомобил отляво, на около двадесет метра от отвора в оградата, който водеше към тунела. Карлос беше негов! Най-накрая се виждаше краят на историята! Нямаше време за губене! Направи каквото трябва и то бързо! Сграбчи гранатата в дясната си ръка, стисна пистолета в лявата, надигна се и хукна напред. На около десет метра от колата отново се просна на земята, изви се настрани и метна гранатата зад автомобила. В мига, в който тя се отдели от ръката му, разбра каква ужасна грешка бе сторил! Краката зад колата не се помръдваха — ботушите стояха все там, защото бяха само ботуши! Борн се хвърли надясно и се затъркаля лудешки по острите камъчета, като предпазваше лицето си и се стараеше да свие тялото си колкото се може повече.

Експлозията беше оглушителна, смъртоносните отломъци се замяркаха в бясно въртящите се светлини на прожекторите на фона на нощното небе, а късчета метал и стъкло се забиха в гърба и краката на Джейсън. Движи се, движи се! — крещеше вътрешният му глас. Той застана най-напред на колене, после се изправи сред дима и пламъците на горящия автомобил. В същия миг чакълът зад него изригна и Борн бясно се устреми на зиг-заг към прикритието на микробусчето, което се оказа най-близо. Беше ранен в рамото и в бедрото! Успя да се скрие зад микробуса в момента, в който голямото предно стъкло бе отнесено от изстрелите.

— Не си достоен противник за мен! — изкрещя Карлос Чакала, а автоматът трещеше в ръцете му. — Никога не си бил! Ти си измамник!

— Добре де! — изрева Борн. — Ела тогава и ме хвани! Джейсън се метна към вратата на шофьора, дръпна я и се втурна зад микробуса. Сви се и притисна лице към ръба. Колтът беше прилепен до бузата му. В момента, в който Карлос прекъсна стрелбата, изгасна с последно съскане и сигналната ракета зад оградата. Борн разбра — Карлос беше видял отворената врата и за секунди се бе поколебал какво да прави… Метал се удари в метал — дулото на пистолет блъсна вратата и я затръшна. Сега!

Джейсън връхлетя иззад ръба на микробуса и изстрелът му изби оръжието от ръцете на Чакала. Една, две, три — гилзите летяха във въздуха… и изведнъж спряха! Спряха, а вместо гърмежи се чу ужасно прещракване — оръжието засече и пълнителят не превъртя. Карлос се хвърли на земята за оръжието си. Лявата му ръка беше неподвижна и кървеше, но дясната беше все още силна и сграбчи пистолета като лапа на побесняло животно.

С рязко движение Борн измъкна щика от ножницата и скочи напред, като замахна с острието към ръката на Чакала. Късно! Карлос вече стискаше оръжието си! Джейсън се хвърли върху него и стисна с лявата си ръка горещото дуло. Дръж, дръж! Не го пускай! Извърти го! По посока на часовниковата стрелка! Използвай щика — не, недей! Пусни го! Дръж с двете ръце! Противоречивите команди се блъскаха в съзнанието му. Каква лудост. Беше останал без дъх и без сили, очите му не можеха да гледат в една точка — рамото. Чакала, както и самият Борн, беше ранен в дясното рамо.

Дръж! Мери се в рамото, не пускай! С последен напън, който го остави без дъх, Борн с все сила дръпна нагоре и отхвърли Карлос назад, притисна го към микробуса и заудря с юмруци в ранената област. Чакала закрещя и изпусна оръжието, а в следващия миг го ритна под колата.

Отначало Джейсън не разбра откъде идва ударът — имаше чувството, че лявата половина на черепа му се разцепва. После съобрази, че сам си беше виновен — беше се подхлъзнал на оплискания с кръв чакъл и се беше стоварил върху металната решетка на микробуса. Но това нямаше значение, нищо нямаше значение!

Карлос Чакала бягаше! Невероятното объркване наоколо му даваше стотици възможности да се измъкне от Новгород. Значи всичките му усилия са били напразни!

Но му оставаше още една граната. Борн я извади и я запрати зад микробуса в центъра на паркинга. Последва взрив и Джейсън се изправи. Надяваше се, че граната ще накара Бенджамин да държи района под око.

Като се олюляваше и пристъпваше с усилие, Джейсън се отправи към вратата в оградата, която водеше към караулното и тунела. Боже мой, Мари, не успях! Толкова съжалявам. Напразно. Всичко е било напразно. И тогава като че цял Новгород му се изсмя в лицето — той съзря, че някой бе отворил желязната врата на тунела и бе осигурил на Чакала желания път към свободата.

— Арчи? — Учуденият глас на Бенджамин се извиси над останалите звуци. Младият руснак изскочи от караулното и се втурна към Борн. — Всемогъщи Боже, мислех си, че си мъртъв!

— И затова отвори вратите и остави палача ми да се измъкне! — едва можа да извика Джейсън. — Защо не изпрати и лимузина да го вземе?

— Погледни по-внимателно, професоре — предложи задъханият Бенджамин, като се спря пред Борн и заоглежда смазаното му лице и изцапаните му с кръв дрехи. — Недовиждаш от старостта.

— Какво?

— Врати ли искаш? Ето ти ги.

И инструкторът изкрещя на руски някаква команда към караулното. Само след секунди огромната желязна врата се спусна и закри входа на тунела. Борн не я беше виждал в такова положение преди, но тя изглеждаше някак странно — изкривена и издута.

— Стъкло — обясни Бенджамин.

— Стъкло ли? — слиса се Джейсън.

— Във всеки край на тунела има стъклени стени, дебели двадесет сантиметра, които са затворени херметически.

— Какво говориш?

Но обяснения не се наложиха. Изведнъж в тунела заприиждаха гигантски вълни, които се разбиваха в стените на огромен аквариум — тунелът се пълнеше с водите на река Волхов. Ненадейно в растящата бушуваща стихия се мярна нещо — някакъв предмет… някакво тяло! Борн се вцепени, очите му щяха да изскочат от шока, устата му се отвори, но оттам не излезе нито звук. С последни сили се затича напред, като силно залиташе. На два пъти дори се свлече на колене, но постепенно крачките му ставаха все по-бързи и накрая Джейсън се втурна към масивната стъклена стена, която преграждаше входа. Прилепи ръце към стъклото и се облегна на него. Само на сантиметри пред очите му се разиграваше зловеща сцена — трупът на Карлос Чакала, облечен в гротескна униформа, се удряше непрестанно в железните пръчки на вратата, чертите на смуглото му лице бяха изкривени от ненавист, очите му бяха като стъклени топчета, в които се беше запечатало проклятие към смъртта, която го бе изненадала.

Джейсън Борн не сваляше студения си поглед от него; устата му бе здраво стисната; лицето му бе лице на убиец, победил друг убиец. Полека-лека обаче изразът му омекна, устните му се отпуснаха — това вече беше Дейвид Уеб, човекът, от чийто гръб се бе смъкнало бремето на един омразен свят.

— С него е свършено, Арчи — отбеляза Бенджамин, застанал до Джейсън. — Никога вече няма да видиш това копеле.

— Ти наводни тунела — простичко каза Борн. — Как разбра, че е той?

— Ти нямаше автомат, а той имаше. Честно казано, си помислих, че предсказанието на Крупкин се сбъдва, че ти си мъртъв, а убиецът ще се измъкне безпрепятствено. Така си мислех, а униформата на Карлос го потвърди. Изведнъж всичко, което стана след „испанската“ зона, ми се изясни.

— Как разпръсна тълпата?

— Казах им, че насам са пратени салове да ги прекарат през реката и че ще спрат на около две мили на север… А Крупкин ми поръча да те изведа оттук. И то веднага. Да тръгваме, площадката за хеликоптери е на повече от половин километър оттук. Ще идем с джипа. Побързай, за Бога.

— Крупкин ли ти нареди така?

— И то от болничното си легло — побеснял от яд.

— Какво имаш предвид?

— Трябва да го знаеш. Някой от богоизбраните, Крупкин не знае кой точно, се е разпоредил да не излизаш оттук при никакви обстоятелства. Направо казано, нямаше начин да се измъкнеш, но в началото никой не подозираше, че проклетият Новгород ще пламне целият. Това ще бъде нашата защита.

— Нашата ли?

— Не аз съм твоят палач — друг е. Тази заповед не е стигнала до мен, а в сегашната бъркотия няма и да стигне.

— Почакай! Къде ще ме отведе хеликоптерът?

— Стискай палци, професоре, и се надявай, че Крупкин и американският ти приятел знаят какво правят. С хеликоптера ще идеш до Йелск, а оттам със самолет до Зомош, през полската граница, където неблагодарният сателит очевидно е разрешил на ЦРУ да си установи подслушвателен пост.

— Божичко, там е все още територия на съветския блок!

— Подразбира се, че приятелите ти ще са готови да те посрещнат. На добър час.

— Бен — каза Джейсън, като гледаше изпитателно младежа, — защо правиш това. Пренебрегваш категорична заповед…

— Не съм получавал никаква заповед! — прекъсна го руснакът. — А дори и да съм — не съм послушен робот. Ти имаше задача и постигна целта си… А освен това има и шанс за майка ми…

— Повече от шанс — прекъсна го Борн.

— Хайде да тръгваме! Губим време. Йелск и Зомош са само началните пунктове. Чака те дълго и опасно пътуване, Арчи.

42

Слънцето залезе и островчетата около Монсера потъмняха и заприличаха на тъмнозелени късове, обагрени от блещукащото синьо небе и безкрайната дантела от бяла пяна, бликаща от кораловите рифове навътре в морето — и всичко това окъпано в прозирната оранжева светлина на карибския хоризонт. Лампите в четирите последни вили в редицата над плажа на Транкуилити Ин светваха една подир друга. Виждаха се фигури, които минаваха от стая в стая и излизаха на балконите, окъпани от лъчите на залязващото слънце. Лекият бриз донасяше от тропическите храсти прелестно ухание, а покрай рифовете бавно плуваше самотна рибарска лодка с улова си от късния следобед, предназначен за кухнята на хотела.

Брендън Патрик Пиер Префонтен излезе с чаша перие на терасата на вила Седемнадесет при Джони Сен Жак, който отпиваше ром с тоник.

— Колко време ти трябва, за да отвориш отново хотела? — попита бившият съдия от бостънския съд, като се отпусна край бялата маса от ковано желязо.

— Строителните ремонти могат да привършат за няколко седмици — отвърна собственикът на Транкуилити Ин, — но това, което витае тук и ще напомня за случилото се, ще трае много, много повече.

— И все пак — колко време?

— Ще ми трябват четири-пет месеца, преди да изпратя първите брошури — за сезонни резервации ще бъде твърде късно, но Мари е съгласна с мен. Да предприемем нещо по-рано не само ще бъде липса на добър вкус, но и отново ще раздуха мълвата… Терористи, контрабандисти на наркотици, корумпирано правителство на острова — нямаме нужда от това и не го заслужаваме.

— Е, както вече казах, мога да си поема разноските — незабавно се обади съдията от Масачузетс. — Вероятно не по най-високите цени през сезона, скъпи ми приятелю, но с положителност достатъчно, за да си платя за една вила, че даже и за фонда на хотела ще остане.

— Забрави това, казах ти. Никога не бих могъл да ти се отплатя. Транкуилити е на твое разположение и можеш да останеш колкото си искаш. — Сен Жак се извърна от перилата и седна срещу Префонтен, а очите му не се откъсваха от рибарската лодка в морето под него. — Тревожа се за хората тук — и за тези в лодките, и за тези на брега. Имах три-четири лодки, които ме снабдяваха с прясна риба. Сега имам само една, която носи за нас и за служителите, които останаха — а те всички са на половин заплата.

— Значи все пак имаш нужда от парите ми.

— Хайде, хайде, господин съдия, за какви пари говориш? Не искам да се бъркам в чужди работи, но Вашингтон доста подробно ме осведоми за теб. Ами че ти от години си лишен от правото да практикуваш.

— А, да, Вашингтон! — вдигна Префонтен чашата си към оранжево-лазурното небе. — Там, както винаги, едва кретат след престъпленията, а що се касае до техните престъпления — там пък хич ги няма.

— Какво имаш предвид?

— Искаш да кажеш кого имам предвид. Рандълф Гейтс — ето кого.

— Онова бостънско копеле ли? Оня, който пусна Чакала по дирите на Джейсън?

— Покъртително промененият Рандълф Гейтс, Джони. Променен във всичко, с изключение на случаите, когато трябва да връща пари… Но все пак е с ума и съзнанието, с които го познавах в Харвард преди години. Не най-блестящият, не най-добрият, но с литературни и ораторски способности, които прикриват липсата на истински талант.

— Сега пък за какво говориш?

— Онзи ден отидох да го видя в рехабилитационния център в Минесота, а може би беше в Мичиган — не си спомням добре, защото летях в първа класа, а там дават пиене на корем. Както и да е, срещнахме се и се договорихме. Той минава от другата страна, Джони. Сега има намерение да защитава със законни средства хората, а не конгломератите, които купуват и продават на хартия. Каза ми, че ще преследва посредниците при сливанията на компаниите и онези, които нарочно внасят смут на пазара, за да печелят милиони от това, и закриват хиляди работни места.

— Как би могъл да успее?

— Разчита на това, че е бил вътре в нещата и познава всички тънкости, и иска да посвети големите си способности на тази кауза.

— И защо го прави?

— Защото Едит се върна при него.

— Коя, за Бога, е Едит?

— Жена му… Между другото, още съм влюбен в нея. Случи ми се още в мига, когато я видях за първи път, но по онова време един прочут съдия с жена и дете, независимо колко отблъскващи са те, не можеше дори да се опита да спечели обекта на копнежите си. Великият Ранди никога не я е заслужавал. Може би сега ще се постарае да компенсира за всичките тези години.

— Много интересно, но какво общо има с това, за което сте се договорили?

— Не ти ли казах, че Рандълф натрупа доста пари през изминалите години, които всъщност се оказаха доста успешни за него години?

— Споменавал си ми няколко пъти. И?

— Като признание за услугите ми, които несъмнено са допринесли за измъкването му от твърде опасната ситуация, в която беше попаднал и при която смъртната заплаха за живота му идваше от Париж — той счита за напълно основателно да ме възнагради по някакъв начин. Особено като се имат предвид нещата, които знам за него… След доста на брой, при това жестоки битки из съдебните зали, ми се струва, че иска да се добере до съдийско място, при това доста по-високо от моето.

— Е, и?

— Ами ако си държа устата затворена и се махна от Бостън, ако не лизвам нито капка, за да не издрънкам нещо излишно, банката му ще ми превежда пожизнено по петдесет хиляди долара на година.

— Господи!

— И аз така си казах, когато той се съгласи. Даже за първи път от тридесет години се вдигнах да ида в Масачузетс.

— Но няма да можещ да се върнеш у дома.

— Дом ли? — засмя се тихо Префонтен. — Дали изобщо съм имал дом? Няма значение, може би вече съм си намерил друг. Благодарение на един господин на име Питър Холанд, в ЦРУ ми дадоха препоръки до приятеля ти сър Хенри Сайкс в Монсера. Той на свой ред ме представи на някакъв пенсиониран лондонски адвокат, Джонатан Лемюел, който навремето е бил местен жител. И двамата се справяхме някак си, но още не сме готови за един нов и толкова различен „дом“. Можем да отворим консултантска фирма като специалисти по американско и английско законодателство в областта на вноса и износа. Разбира се, трябва да си опресним знанията, но ще се справим. Мисля, че ще остана тук доста години.

Сен Жак стана бързо от масата, за да напълни отново чашата си, и внимателно погледна бившия, лишен от адвокатски пари, съдия.

Морис Панов бавно и предпазливо влезе в гостната на вила Осемнадесет, където в инвалиден стол седеше Алекс Конклин. Бинтовете, опасващи гърдите на психиатъра, прозираха под тънката материя на бялото му лятно сако. Те продължаваха от лявото му рамо до лакътя.

— Поне двадесет минути се мъчих да напъхам тези ужасни бинтове в ръкава! — ядосано се оплака той, но в гласа му нямаше самосъжаление.

— Трябваше да дойдеш при мен — каза Алекс, като остави телефонната слушалка и се извъртя в стола. — Все още ме бива да бинтовам бързо. Разбира се, имам няколко години опит, преди да ми сложат тази квазимодовска обувка.

— Благодаря, но предпочитам да се обличам сам. Вероятно и ти предпочиташ да ходиш сам, след като са ти сложили протезата.

— Това е първият урок, докторе. Сигурно пише нещо по този въпрос в учебниците ти.

— Пише. И това се нарича тъпа упоритост.

— Няма такова нещо — възрази пенсионираният разузнавач, като не сваляше очи от Панов, докато той полека се отпускаше на стола.

— Няма… — съгласи ce Mo, като отвърна на погледа на Алекс. — Първият урок е по независимост. Запаси се с колкото можеш и се опитай да я увеличаваш.

— Това също е добър подход — усмихна се Алекс и оправи бинта около гърлото си. — С времето става все по-лесно. Всеки ден учиш нови номера. Да се чудиш какви неща измислят малките сиви клетки.

— Ще ми разкажеш ли? Трябва да изследвам тази област някой ден… Чух, че говориш по телефона. Кой беше?

— Холанд. Жиците са загрели по всички тайни канали между Москва и Вашингтон. Всеки, който има секретен телефон — и от двете страни — почти се е парализирал от мисълта, че може да има изтичане на информация и че за това могат да обвинят него.

— „Медуза“?

— Никога не си чувал това име, аз също не съм го чувал, нито някой от познатите ни. Достатъчно жестоки бяха битките на международния пазар — да не говорим за няколкото кофи истинска кръв, които се проляха — за да се запита човек дали онези в правителствените контролни институции изобщо имат ум в главата си, дали са слепи, или просто тъпи.

— Или просто виновни — каза Панов.

— Твърде малко са хората на върха, които ще бъдат разкрити, и заради тях не си заслужава да се разруши цялата организация — това беше присъдата на Лангли и площад „Дзержински“. Големите клечки от Външното министерство и Кремъл са съгласни. Нищо не може да бъде постигнато чрез преследване или разобличаване на истинските размери на злоупотребите — как ти харесва тази думичка: „злоупотреба“? Убийства, отвличания, изнудвания и огромна корупция, използване на организирани престъпници от двете страни на Атлантика — всичко това сега се класифицира с удобния термин „злоупотреби“! Казват, че е най-добре да спасим каквото можем, и то бързо и без много шум.

— Отвратително.

— Това е действителността, докторе. Ще станеш свидетел как суверенни и мощни държави организират една от най-крупните операции за прикриване на престъпления в съвременната история. А най-отвратителното е, че може и да са прави. Ако „Медуза“ бъде изобличена напълно, а ако изобщо се захванат с нея, изобличението ще е наистина пълно, хората с право ще изхвърлят онези копелета, но някои от тях няма да са виновни — покрай сухото ще гори и суровото. Това обаче ще предизвика вакуум по върховете, а в тези времена това е недопустимо. По-добре злото, което вече познаваш, отколкото новото, което ще го замени.

— И какво ще стане?

— Размяна — замислено изрече Крупкин. — Мрежата от операциите на „Медуза“ е толкова голяма от географска и структурна гледна точка, че е почти невъзможно да бъде разплетена. Москва праща Оугълви обратно с група финансови анализатори. Те ще започнат съвместно с нашите хора да демонтират структурите на „Медуза“. Според Холанд, накрая ще се свика неофициална и никъде необявена среща на финансовите министри от страните на НАТО и Източния блок. Там, където фондовете на „Медуза“ са самовъзпроизвеждащи се или могат да бъдат погълнати от националните икономики на съответните страни, ще се стигне до ограничителни съглашения по отношение на всички участници. Основната цел ще бъде да се предотврати масовото затваряне на фабрики и фалитът на много компании.

— Като по този начин бъде погребана „Медуза“ — предположи Панов. — Това също е история, макар и ненаписана и непризната — каквато си беше и от самото начало.

— Точно така — призна Алекс. — Волно или неволно, всеки може да участва в далаверите.

— Ами хора като Бъртън в Обединеното командване и Аткинсън в Лондон?

— Ще бъдат използвани само като куриери и параван. Те са извън играта по здравословни причини и, повярвай ми, проявяват разбиране.

Панов се намръщи, докато наместваше раненото си тяло в стола.

— Макар че това едва ли може да бъде извинение за престъпленията му, Чакала също преследваше подобна цел, нали? Ако не го преследвахте, нямаше да откриете „Медуза“.

— Съвпадение на злото, доктор Mo — отвърна Конклин. — Не мога да го предложа посмъртно за медал.

— За мен е повече от съвпадение — поклати глава Панов. — Дейвид в последна сметка беше прав. Дали случайно, или нарочно, но връзка все пак имаше. Някой в „Медуза“ е имал убиец или убийци, които са използвали името Джейсън Борн и са премахнали високопоставена личност в собствената област на Чакала. Този някой си е давал сметка какво прави.

— Имаш предвид Тигартън, разбира се.

— Да. Тъй като Борн е бил набелязан от „Медуза“ да бъде ликвидиран, нашият жалък предател Десоул е трябвало да им каже за операцията „Тредстоун“ — може би не името, а същността й. Когато в „Медуза“ са научили, че Джейсън-Дейвид е в Париж, са използвали първоначалния сценарий — Борн срещу Чакала. Като са избрали точно този начин да ликвидират Тигартън, те много точно са предположили, че са открили най-смъртоносния си партньор, който да проследи и убие Дейвид.

— Това го знаем. После?

— Не разбираш ли, Алекс. Като си помислиш, Брюксел беше началото на края и затова Дейвид използва онова лъжливо обвинение, за да съобщи на Мари и на Питър Холанд, че е още жив. Помниш ли онази карта, на която Андерлехт бе ограден с червено?

— Просто ни даде надежда. Не разчитам много на надеждата, Mo.

— Той направи повече от това. Онова съобщение накара Холанд да подготви всички постове в Европа да посрещнат Джейсън Борн, убиеца, и да използват всички възможни средства, за да го върнат тук.

— Ходът му успя. Не винаги става така.

— Успя, защото преди няколко седмици Джейсън Борн разбра, че за да може да хване Чакала, трябва да намери връзка между себе си и него — някоя отдавна забравена връзка, която да бъде извадена на повърхността. Той успя и ти успя!

— По дяволски заобиколен начин — призна Конклин. — Стремяхме се към целта, това е всичко. Трябваше да работим само с възможности, вероятности, абстракции.

— Абстракции? — попита тихо Панов. — Толкова погрешно пасивен термин. Имаш ли представа каква буря в разума предизвикват абстракциите?

— Не разбирам какво ми говориш.

— За онези сиви клетки, Алекс. Те полудяват и започват да се мятат като безкрайно мънички топчета за пинг-понг, стремящи се да намерят тунелчета, през които да се стрелнат, водени от собствените си вродени импулси.

— Тук вече ме уби.

— Ти сам го каза — съвпадение на злото. Но аз бих го нарекъл иначе — магнит на злото. Създадохте го вие с Дейвид и той привлече „Медуза“.

Конклин извъртя стола и го придвижи към балкона, облян в оранжевия блясък на хоризонта, надвиснал над тъмнозелените острови на Монсера.

— За съжаление, нещата не са толкова прости, Mo — бързо изрече той.

— Може ли по-ясно?

— С Крупкин е свършено.

— Какво?

— Скърбя за него като за приятел и като за невероятен противник. Той направи за нас всичко, което можа, а когато всичко свърши, постъпи така, както беше правилно, а не както му беше наредено. Остави Дейвид жив и сега плаща за това.

— Какво му се е случило?

— Холанд съобщи, че преди пет дни е изчезнал от болницата в Москва — облякъл се и излязъл. Никой не знае как го е направил и къде е отишъл, но само час след това са се появили онези от КГБ, за да го арестуват и да го пратят на Лубянка.

— Значи не са го хванали…

— Ще го хванат. Когато Кремъл обяви „черна тревога“ всяко шосе, гара, летище и граничен пункт се оглежда под микроскоп. На поощренията изобщо не може да се устои — който го пусне да мине, получава десет години в Гулаг. Въпрос на време е да го задържат. По дяволите!

На вратата се почука.

— Отворено е. Влезте! — извика Mo.

Облеченият в безупречен блейзер помощник-управител господин Причард влезе, предшестван от масичка на колелца, която успяваше да тика изпънат, като че ли е глътнал бастун. Усмихна се широко и възвести както присъствието си, така и мисията си:

— Бъкингам Причард е на вашите услуги, господа. Донесох малко морски деликатеси за вашата колегиална среща преди вечерята, за която лично се погрижих, като стоях неотлъчно до главния готвач, който е склонен да прави грешки, ако не му се дават ценни съвети, което бях безкрайно щастлив да сторя.

— Кажете ми, господин Причард, не ви ли е ужасно горещо в тези дрехи? Аз бих се потил като прасе — запита Панов.

— Никога не се потя, господине — отвърна помощник-уп-равителят.

— Залагам си пенсията, че доста си се „изпотил“, когато господин Сен Жак се върна от Вашингтон — предположи Алекс. — Всемогъщи Боже, да помислите Джони за терорист!

— Инцидентът вече е забравен, господине — стоически заяви Причард. — Господин Сен Жак и сър Хенри знаят, че помислите на моя блестящ чичо, както и моите собствени, са били чисти като на дете.

— Много, много съжалявам за онзи случай — отбеляза Конклин.

— Ще приготвя сандвичите и ще се погрижа за лед. Останалите ще бъдат тук след няколко минути.

— Много сте любезен — каза Панов.

Дейвид Уеб се облегна на балконската врата и се загледа в жена си, която дочиташе някаква приказка на сина им. Изключителната госпожа Купър дремеше в един стол; великолепната й глава, увенчана с прошарена грива, клюмаше на пълната й гръд. Изглеждаше като че ли всеки миг очаква бебето Алисън да се обади иззад полуотворената врата, само на сантиметри от нея. Интонацията на тихия глас на Мари подхождаше на това, което четеше. Широко отворените очи и зяпналата уста на Джейми го потвърждаваха. С аналитичния си ум, който откриваше музика в цифрите, жена му можеше да стане актриса, помисли си Дейвид. Тя притежаваше и външните атрибути, необходими за тази несигурна професия — пленителни черти и завладяващо присъствие — онова, което задължително караше и мъже, и жени да замлъкват и замислено да я оглеждат, когато вървеше по улицата или влизаше някъде.

— Ти можеш да ми четеш утре, тате!

Приказката беше свършила и синът му скочи от кушетката, като накара госпожа Купър да се ококори.

— Исках да ти почета тази вечер — защити се Уеб, като се отдръпна от вратата.

— Ама ти още миришеш — намръщи се момчето.

— Не татко ти, а лекарството, което докторът му каза да си маже на раните, мирише — усмихна се Мари. — Нали вече ти обясних.

— И все пак мирише.

— Не можеш да спориш с един аналитичен ум, особено когато е прав, нали? — попита Дейвид.

— Не искам да си лягам, мамо. Още е рано, а пък и може да събудя Алисън и тя пак да се разплаче.

— Знам, миличък, но с татко ти трябва да отидем да се видим с всичките ти чичовци…

— И с новия ми дядо! — жизнерадостно извика детето. — Дядо Брендън ми обеща да ми покаже как да стана съдия когато порасна.

— Господ да пази момчето! — обади се госпожа Купър. — Този човек се конти като паун в размножителен период.

— Можеш да отидеш в стаята си и да гледаш телевизия — бързо взе решение Мари. — Но само половин час…

— Е-е-е!

— Добре де, нека да е един час, но госпожа Купър ще избира предаванията.

— Благодаря, мамо! — извика детето и се втурна в детската стая. Госпожа Купър се надигна от стола и го последва.

— Ще ви помогна — стана от кушетката Мари.

— Не, госпожо Мари — възрази госпожа Купър. — Останете със съпруга си. Него го боли, макар да не си казва. — И тя изчезна в детската стая.

— Наистина ли те боли, скъпи? — попита Мари, като се приближи до Дейвид.

— Не ми се иска да разрушавам мита за непогрешимостта на тази велика дама, но тук тя сбърка.

— Защо е необходимо да използваш толкова много думи, когато и една е достатъчна?

— Защото съм учен. Ние никога не избираме прекия път, защото няма накъде да се измъкнем, ако не сме прави. Да не си антиинтелектуално настроена?

— Не, просто очаквах да чуя едносрично изявление.

— Какво означава този термин? — попита Уеб, като взе жена си в обятията си. Устните им се сляха. Това значеше толкова много за тях и беше толкова вълнуващо.

— Означава пряк път до истината — отвърна Мари и отметна глава назад, за да го погледне. — Няма заобикалки и увъртания, а само факти. Като пет и пет прави десет — не девет или единадесет, а десет.

— Невероятна си!

— Банално е, но приемам комплимента… Ти наистина си по-спокоен, чувствам го. Джейсън Борн те напуска вече, нали?

— До голяма степен. Докато ти се занимаваше с Алисън, ми се обади Ед Макалистър от Националната служба за сигурност. Каза ми, че майката на Бенджамин е вече на път за Москва.

— Това е чудесно, Дейвид!

— И Мак, и аз се смяхме от радост и точно тогава ми дойде на ум, че никога преди това не бях чувал Макалистър да се смее. Толкова беше хубаво.

— Той непрекъснато се терзае от чувство на вина към нас. Никога няма да си прости, че ни изпрати в Хонконг. Сега ти отново си тук — жив и свободен. Не съм сигурна, че аз бих му простила някога, но поне няма да му затварям телефона, когато се обади.

— Това ще му хареса. Всъщност, казах му да позвъни и че някой ден може би ще го поканиш на вечеря.

— Не съм предлагала такова нещо.

— Дори заради майката на Бенджамин? Момчето ми спаси живота.

— Е, добре, може би ще го приема на чай тогава.

— Махни си ръцете от мен, жено. Само след петнадесет секунди ще изхвърля Джейми и госпожа Купър от спалнята ни и ще потърся съпружеските си права.

— Изкушаваш ме, Атила, но ми се струва, че брат ми разчита на нас. Двама изнервени инвалиди плюс надарен с развинтено въображение съдия, лишен от право на практика, едва ли са нещо, с което едно селско момче от Онтарио може да се справи само.

— Обичам ги всичките.

— И аз. Хайде да тръгваме.

Карибското слънце се беше скрило. Само бледи оранжеви отблясъци бяха останали на западния хоризонт. Пламъчетата на свещите, поставени във високи стъклени чаши, бяха изправени и неподвижни, от връхчетата им излизаше дим, устремен нагоре. Те хвърляха мека светлина и уютни сенки на терасата на вила Осемнадесет. Разговорът също беше сърдечен и приятен — участниците в него се наслаждаваха на освобождението от един кошмар.

— Изрично обясних на Ранди, че доктрината на придържане към предварително взетите решения трябва да претърпи промяна, ако действителността е променила схващанията, които са наложили тези решения — обясняваше Префонтен. — Промяна, промяна — неизбежният резултат от времето, което тече.

— Толкова е ясно, че не ми се вярва някой да го оспори — каза Алекс.

— О, Гейтс непрекъснато използваше този похват, като объркваше съдиите с ерудицията си и смущаваше себеподобните си с многобройни позовавания на предишни решения.

— Дим и огледала — Мари се засмя. — В икономиката съществува същият метод. Нали си спомняш, че съм ти казвала за него, братче?

— Нито тогава, нито сега разбрах за какво става дума.

— О, сега Гейтс бързо ще се промени — изкикоти се Префонтен. — Той винаги знае накъде духа вятърът и си нагласява така платната, че винаги да върви напред.

— Чудя се какво ли стана с онази жена от крайпътния ресторант, дето беше женена за шофьор на камион — Бронк го наричаха — каза психиатърът.

— За каква жена на шофьор става дума? — запита Сен Жак.

— Не ти трябва да знаеш, братче.

— Ами онова копеле, военният доктор, дето ме натъпка с психотропни вещества! — настоя Панов.

— Има клиника в Левънуърт — отвърна Конклин. — Забравих да ти кажа… Ами Крупкин… Откаченият стар Крупкин с цялата му елегантност и фасоните му. Дължим му много, но не можем да му помогнем.

Настъпи мълчание. Всички си спомняха по свой начин човека, който себеотрицателно се бе противопоставил на една монолитна система, поискала смъртта на Дейвид Уеб. А той се беше облегнал на перилата и се взираше в потъмнялото море. Бе някак далеч и тялом, и духом от останалите. Разбираше, че ще му трябва време да се отърве от Джейсън Борн. Кога щеше да стане това?

Не сега! От ранната вечер отново изригна лудост! Ревът на множество мотори връхлетя от небето и раздра тишината като поредица от гръмотевици. Три военни хеликоптера се снижиха над пристанището на Транкуилити, картечни залпове осеяха крайбрежната ивица, а в това време към брега летеше мощна моторница. Сен Жак се втурна към домофона.

— Брегова тревога! — изкрещя той. — Грабвайте оръжието си!

— Господи, та нали Чакала е мъртъв! — изрева Конклин.

— Но проклетите му поддръжници не са! — извика Джейсън Борн — от Дейвид Уеб нямаше и следа. Блъсна Мари на пода, измъкна от колана на кръста си пистолет, за който жена му изобщо не подозираше. — Казали са им, че сме тук!

— Това е лудост!

— Това е Карлос! — отвърна Джейсън и се втурна към перилата на балкона. — Те са негови — за цял живот!

— Мамка му! — изрева Алекс и стремително завъртя колелата на инвалидния си стол, като избута Панов от масата със запалените свещи.

Неочаквано от високоговорителя на предния хеликоптер оглушително загърмяха думите на пилота:

— Видяхте какво направихме с брега, мон! Ще ви прережем на две, ако не изключите мотора! Така вече е по-добре, мон. Плувайте към брега — по течението, без мотор! Излезте и двамата на палубата, ръцете на планшира, наведете се напред! Незабавно!

Лъчите на прожекторите на двата кръжащи хеликоптера се съсредоточиха върху моторницата, а водещият кацна на брега. Пясъкът се разхвърча около роторите. Отвътре изскочиха четирима мъже, оръжието им бе насочено към лодката, която бавно приближаваше. Обитателите на вила Осемнадесет не сваляха изумените си погледи от невероятната сцена.

— Причард! — изкрещя Сен Жак. — Донеси ми бинокъла!

— Той е в ръцете ми, господин Сен Жак — заповядайте. — Помощник-управителят се втурна към работодателя си и му подаде мощния бинокъл. — Успях дори да изтрия стъклата, господине!

— Какво виждаш? — рязко запита Борн.

— Двама мъже.

— Военни! — извика Конклин.

— Дай на мен — заповяда Джейсън и грабна бинокъла от ръцете на шурея си.

— Какво има, Дейвид? — извика Мари, видяла шокирания израз на съпруга си.

— Крупкин — изрече той.

Димитрий Крупкин седеше до бялата маса от ковано желязо. Лицето му беше бледо, брадата му беше обръсната. Не пожела да говори, докато не изпи и третия си коняк. Беше ранен — също като Панов, Конклин и Дейвид Уеб. Личеше си, че силните болки го мъчат, но също като останалите, не искаше да говори за тях. Това, което предстоеше, бе далеч по-добро от това, което бе оставил зад гърба си. Лошокачествените му дрехи очевидно го дразнеха всеки път, когато ги погледнеше, но всеки път той мълчаливо свиваше рамене, като че ли искаше да каже, че скоро пак ще блесне с цялото си великолепие в някой шивачески шедьовър. Първите му думи бяха отправени към възрастния Брендън Префонтен, след като бе изгледал преценяващо прасковения му жакет със сложни шарки върху панталоните в кралско синьо.

— Чудесни дрехи! — каза той с възхищение. — Напълно в тропически стил и съвсем подходящи за климата.

— Благодаря.

Веднага след като му представиха присъстващите, руснакът бе обсипан с безброй въпроси. Той вдигна ръце като Папата от балкона си на площад „Свети Петър“ и заговори:

— Няма да ви досаждам или тревожа с банални подробности около бягството си от Майчица Русия. Искам само да кажа, че съм ужасен от огромната корупция и никога няма да забравя, или да простя ужасните условия, които бях принуден да търпя, независимо от огромните суми, които раздавах… Слава Богу, че съществуват банки като Креди Сюис и чудесните зелени чекове, които издава.

— Разкажете ни какво се случи — помоли Мари.

— Вие, скъпа госпожо, сте дори още по-красива, отколкото си представях. Ако се бяхме запознали в Париж, щях да ви отмъкна от този дикенсов дрипльо, когото наричате свой съпруг. Боже, каква великолепна коса имате!

— Той вероятно няма да може да ви каже какъв цвят е — усмихна се Мари. — Вие ще сте заплахата, която ще държа над селската му глава.

— Въпреки че за възрастта си е забележително компетентен.

— Това е, защото му давам с шепи най-различни лекарства, Димитрий. А сега ни кажете какво стана.

— Какво стана? Разкриха ме, това стана. Взеха ми хубавата къщичка в Женева. Направили са я филиал на Съветското посолство. Сърцето ме боли от тази загуба!

— Мисля, че жена ми имаше предвид мен — обясни Уеб. — В болницата в Москва си разбрал, че някой възнамерява да ме ликвидира. После си казал на Бенджамин да ме измъкне от Новгород.

— Имам си източници, Джейсън, а грешки стават и по най-високите места. Не искам да виня никого и няма да споменавам имена. Много беше просто. Поне едно нещо сме научили със сигурност от Нюрнберг — че мръсните заповеди не бива да се изпълняват. Този урок прекоси границите и проникна в съзнанието на всички. Ние в Русия сме страдали много, много повече от Америка през последната война. Някои от нас помнят това и ние няма да подражаваме на враговете си.

— Добре казано — вметна Префонтен и вдигна чашата си в поздрав към руснака. — Когато всичко е сторено и казано, се оказва, че сме част от една и съща мислеща и чувстваща човешка раса, нали?

— Ами — прокашля се Крупкин, като гаврътна четвъртия си коняк, — извън тази привлекателна, макар и изтъркана констатация, все пак съществува разделение на отговорностите, господин съдия. Не много сериозно, но все пак голямо. Например, въпреки че къщата на Женевското езеро вече не е моя, сметката ми на Каймановите острови си остава съвсем лична. Между другото, на какво разстояние оттук са тези острови?

— На около хиляда и двеста мили западна посока — отвърна Сен Жак. — Със самолет от Антигуа ще бъдете там за малко повече от три часа.

— Така си и мислех — забеляза Крупкин. — Когато бяхме в московската болница, Алекс често говореше за Транкуилити и Монсера, затова прегледах картата в библиотеката на болницата. Изглежда, че всичко се нарежда както трябва. Между другото, нали няма да се отнесат много сурово с онзи човечец с моторницата? Новите ми документи, за които платих чудовищна сума, са съвсем в ред.

— Престъплението му е, че беше забелязан, а не че те е докарал дотук — отвърна Сен Жак.

— Бързах да ти спася живота.

— Вече обясних в правителството, че сте стар приятел на шурея ми.

— Много добре.

— Какво ще правите сега, Димитрий? — попита Мари.

— Боя се, че нямам голям избор. Нашата руска мечка не само че има повече нокти отколкото стоножката — крака, но е свързана и със световната компютърна мрежа. Трябва да се скрия надълбоко за доста време, докато си създам нова самоличност. От самото раждане, разбира се. — Крупкин се обърна към собственика на Транкуилити Ин. — Ще бъде ли възможно да наема една от тези чудесни вили, господин Сен Жак?

— След това, което направихте за Дейвид и сестра ми, изобщо не се съмнявайте в това. Моят дом е и ваш, господин Крупкин.

— Много сте любезен. Най-напред, разбира се, ще ида на Кайманите, където, както ми казаха, имало великолепни шивачи. После може би ще се погрижа за някоя хубавичка яхта и някакъв малък чартърен бизнес, за който би могло да се докаже, че е просто преместен от Огнена Земя или Малвинските острови — някое забравено от Бога местенце, където с малко пари човек може да си създаде нова самоличност и съвсем достоверно, макар и малко мъгляво минало. Като се задвижат тези неща, ще посетя един лекар в Буенос Айрес, който правел чудеса с отпечатъците от пръсти — при това почти безболезнено, както ми казаха. После идва ред на някои незначителни козметични поправки. В Рио са най-добрите хирурзи — много подобри от тези в Ню Йорк. Само малка промяна на профила и може би известно подмладяване… През последните пет денонощия само това правех — мислех и планирах, и се мъчех да се примиря с ужасните условия, при които пътувах и които не бих искал да описвам пред прекрасната госпожа Уеб.

— Наистина си обмислил всичко — съгласи се впечатлената съпруга на Дейвид. — И моля ви, наричайте ме Мари. Как мога да заплашвам с вас Дейвид, ако ме наричате госпожа Уеб.

— Ах, възхитителна Мари!

— Колко време ще отнеме изпълнението на възхитителните ви планове? — остро попита Конклин.

— Точно ти ли ми задаваш този въпрос? — Крупкин го гледаше с недоумение.

— Помислих си, че трябва да те попитам — каза Алекс.

— Ти, който си участвал в създаването на досието на най-великия актьор в света на международния тероризъм? На несравнимия Джейсън Борн?

— Ако имате предвид мен — аз съм извън играта. Занимавам се с вътрешно обзавеждане — заяви Уеб.

— Колко време ти трябва, Крупи?

— Ти ще ми кажеш, Алекс. Сега става дума за живота ми и колкото и да не струва пукната пара на фона на цялата геополитическа схема — все пак животът си е мой.

— Кажи, независимо колко е — прекъсна го Дейвид Уеб, а невидимият образ на Джейсън Борн надничаше иззад раненото му рамо.

— Две години, за да стане добре, три години, за да стане още по-добре — каза Димитрий Крупкин.

— Имате ги — каза Мари.

— Причард — извика Сен Жак, извръщайки глава, — налей ми едно питие, моля те.

Епилог

Те вървяха по осветения от луната бряг, като понякога се докосваха. Изпитваха притеснение от интимността, като че ли светът, който ги бе разделил, все още не ги бе изпуснал от ужасната си орбита и постоянно ги дърпаше към огненото си ядро.

— Ти носеше пистолет — меко каза Мари. — Не знаех, че изобщо имаш. Мразя пистолетите.

— Аз също. Не съм сигурен, че съзнавах, че имам. Той просто си беше там.

— Рефлекс или импулс?

— И двете, предполагам. Няма значение. Не го използвах.

— Но ти се искаше, нали?

— И за това не съм сигурен. Ако имаше опасност за теб и децата, сигурно щях да го използвам, но не мисля, че стрелям безразборно.

— Сигурен ли си, Дейвид? Ако ти се струва, че има опасност за нас, би ли вдигнал пистолета, за да стреляш по сенки?

— Не, не стрелям по сенки.

Стъпки. По пясъка! Вълни, чийто плисък издава нечие неканено присъствие, някакво прекъсване на естествения ритъм — шумове, които Джейсън Борн познаваше от десетки плажове! Той бързо се извъртя и рязко събори Мари на земята, извън предполагаемия обсег на изстрелите. Самият той остана свит, стиснал здраво пистолета си.

— Моля те, не ме убивай, Дейвид — каза Морис Панов и лъчът от фенерчето му освети мястото. — Ще бъде безсмислено.

— Божичко, Mo! — извика Уеб. — Какво правиш тук?

— Опитвам се да те открия, това е всичко… Би ли помогнал на Мари, ако обичаш?

Уеб подаде ръка на съпругата си и я изправи на крака. И двамата бяха полузаслепени от фенерчето.

— Господи, ти си бил двойният агент! — извика Джейсън Борн и вдигна пистолета си. — Следил си всяко мое движение!

— Какъв съм бил? — изрева психиатърът и захвърли ядно фенерчето си. — Ако наистина си го мислиш, пречукай ме, гадино!

— Не зная, Mo. Нищо не знам вече…! — Дейвид отметна глава като от силна болка.

— Тогава си изплачи болката, копеле такова! Плачи, както никога досега не си плакал! Джейсън Борн е мъртъв, кремиран в Москва и няма какво повече да говорим за него! Или ще приемеш това, или не искам повече да имам нищо общо с теб! Ясно ли ти е, арогантно, невероятно създание! Ти направи каквото трябваше и всичко вече е минало!

Уеб се свлече на колене, сълзите бликнаха от очите му. Трепереше и не можеше да промълви нито дума.

— Ще се оправим, Mo — каза Мари, като коленичи до съпруга си и го прегърна.

— Сигурен съм — обяви Панов и кимна, осветен от лъчите на падналото фенерче. — Два живота в едно съзнание — никой от нас не може да си представи какво значи това. Но с това вече е свършено. Завинаги.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/2122

Издание:

Робърт Лъдлъм. Ултиматумът на Борн

ИК „Прозорец“

Второ издание

Превод: Ефросина Ставрева, Йова Тодорова, Йорданка Пенкова, фирма „Качин“

Художник: Буян Филчев

Редактор: Дора Барова

Коректор: Валери Калонкин

Компютърен дизайн: Калина Павлова

Печат: Инвестпрес АД

ISBN: 954-733-003-9

Първо издание: изд. „Свят“, 1993

1

Той е тук, капитане, (фр.) — Б. пр.

2

Аз също. На нашата възраст не можем без доктор, нали? (фр.) — Б. пр.

3

Не, господине. Отказвам се. Това го нямаше в договора (фр.) — Б. пр.

4

По дяволите! (фр.) — Б. пр.

5

Нарицателни изрази по времето на Никсън. — Б. пр.

6

Любовен триъгълник (фр.) — Б. пр.

7

Бива си те, сине! (фр.) Б. пр.

8

Курешка (фр) — Б. пр.

9

Нищо, господине (фр) — Б. пр.

10

Вярно е (фр ) Б. пр.

11

Най-великият убиец (фр.) — Б. пр.

12

Клод, каква изненада. Вие тук! (фр) — Б. пр.

13

Не, не! Bue сте чудовища!… Спрете, спрете, умолявам ви! (фр) — Б. пр.

14

Известна готвачка, която води кулинарни предавания по телевизията. — Б. пр.

15

На място (фр.) — Б. пр.

16

Казвам се господин Симон (фр.) — Б. пр.

17

Вие сте изключителен войник, друже мой (фр.) — Б. пр.

18

Семеен пансион (фр) — Б. пр.

19

Не е наред с акъла (ит.) — Б. пр.

20

Разбираш ли? (ит.) — Б. пр.

21

Сладък (ит.) — Б. пр.

22

Хубаво момче (ит.) — Б. пр.

23

Дами и господа, аз съм вашият капитан. Добре дошли, (фр.) Б. пр.

24

Нисш главатар (ит.) — Б. пр.

25

Мръсник (ит.) — Б. пр.

26

Млъкни! (ит.) — Б. пр.

27

Местопрестъплението в деликатно положение (ит.) — Б. пр.

28

Проститутка такава! (ит.) — Б. пр.

29

Пингвин! (ит.) — Б. пр.

30

Незабавно (ит.) — Б. пр.

31

Братовчеде (ит.) — Б. пр.

32

Герой от телевизионен сериал, идеалният баща, почти побъркан на тази тема. — Б. пр.

33

Забележителна (фр.) — Б. пр.

34

Какво означава това? (фр.) — Б. пр.

35

Писоар (фр.) — Б. пр.

36

Голяма изненада (фр.) — Б. пр.

37

Учените; тук — многознайковците (фр.) — Б. пр.

38

Начетеност (фр.) — Б. пр.

39

Точно така! (фр.) — б. пр.

40

Вашата маса, Рьоне (фр.) — Б. пр.

41

Има ли някакво значение (фр) — Б. пр.

42

Обикновено вино (фр.) — Б. пр.

43

По дяволите! (фр.) — Б. пр.

44

Изключителният ефрейтор (фр.) — Б. пр.

45

Дявол да го вземе! (фр.) Б. пр.

46

Я млъкнете! (фр.) — Б. пр.

47

Но, разбира се! (фр.) — Б. пр.

48

Говоря френски, господине. По произход съм канадка от Квебек. Сепаратистка. (фр.) — Б. пр.

49

А, добре! (фр.) — Б. пр.

50

Сарми (рус.) — Б. пр.

51

Наздраве (фр.) — Б. пр.

52

Фондовете (фр) — Б. пр.

53

Влизайте! Тръгваме! Бързо! (фр) — Б. пр.

54

Отдясно! До… (фр.) Б. пр.

55

Капуцините приятелю. Капуцините! (фр.) — Б. пр.

56

Спокойното безгрижие (фр.) — Б. пр.

57

Задник (англ.) — Б. пр.

58

На английски Untouchable Sicilians. — Б. пр.

59

Сладкарница (фр) — Б. пр.

60

Госпожице, моля ви, спешно е (фр.). — Б. пр.

61

Хванат на местопрестъплението (англ.) Съкращението ЦРУ на английски e CIA. — Б. пр.

62

Виновен съм (лат.) — Б. пр.

63

Проклетник (ит.) — Б. пр.

64

Мишени (ит.) — Б. пр.

65

Палячо (ит.) — Б. пр.

66

Глупости (ит.) — Б. пр.

67

Солидарност (между престъпници) (ит.) — Б. пр.

68

Вратата е отворена (фр.) — Б. пр.

69

Гарантирано ликвидиране (ит.) — Б. пр.

70

Ето пропуска ми. Побързайте, моля! (фр.) — Б. пр.

Content

Робърт Лъдлъм
Ултиматумът на Борн

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

Епилог

Информация за текста

1