Фред Саберхаген

Брат Берсеркер

Част първа

…

Лейтенант Дерън Одегард се облегна в приемащото формата на тялото кресло, избърса овлажнелите си длани в крачолите на работния комбинезон и намести на главата си шлемофона с мека подплата, без да откъсва поглед от широкия, леко извит екран със сложна схема от преплетени зелени нишки върху него. После се наведе отново напред, за да обмисли по-нататъшния си лов на врагове.

Дежурството му бе започнало само преди половин час, но вече изнемогваше от умора, защото усещаше като тежест върху раменете си факта, че животът на всеки един от четирийсетте милиона оцелели жители на планетата сега зависи от него. Не му се искаше да носи бремето на чак такава отговорност, но това беше положението в момента. Длъжността му на караулен офицер даваше известни материални предимства и бе свързана с по-малко уставни задължения извън дежурството в условията на военното положение. Затова пък ако по време на дежурство някой страж допуснеше сериозна грешка, можеше да стане причина цялото оцеляло население на планетата Сиргол да потъне в небитието, да бъде изхвърлено от реалното време и да бъде избито. Нещо повече — да приключи съществуването си тъй окончателно, тъй щателно да бъде изтрито, сякаш изобщо не го е имало; досегашното съществуване би се превърнало просто в една нереализирала се възможност.

Ръцете на Дерън лежаха върху пулта на командното табло леко и спокойно. В положението им личеше професионалното умение на оператора, без да е излишно разкрасено от любов към работата.

Преплетените зелени следи на катодните линии на екрана се местеха по волята му като висока трева, разтваряна от ръцете на предпазлив ловец. Тези стъбълца, сред които той се провираше и търсеше, представяха всъщност преплетените жизнени линии на всички животни и растения, съществуващи (или съществували) в определен участък от повърхността на Сиргол в продължение на няколко десетилетия, нейде на около двайсет хиляди години дълбочина в праисторическото-минало.

Около креслото и командното табло на Дерън бяха хилядите пултове на другите стражи, разположени в дълги и леко извити редици. Подредбата им радваше вдигнатия за миг поглед, успокояваше го, а после го заставяше да се върне обратно към екрана, където му е мястото. Същият ефект на концентрация се постигаше и чрез периодичните модулации на изкуственото осветление, преминаващи досущ като леки облачета по силно извития таван на подземната зала, и чрез настойчивата психо-музика, която се лееше в шлемофоните — леки мелодии, подчертавани от време на време от основния тежък ритъм. Въздухът в тази зала, погребана под много мили камък, се освежаваше от лек бриз, който донасяше ту съвсем естествения дъх на море, ту на зелени полета или на жива почва — тези, които преди месеци бе изтрила от повърхността на Сиргол бомбардировката на берсеркерите.

Линиите по екрана се размърдаха, щом той докосна пулта за управление. Изпратените в далечното минало инфраелектронни съгледвачески средства, свързани с екрана му, се движеха по негова команда. Те нито разклащаха клонки, нито плашеха живинките в древните гори, защото кръжаха на границата на реалността, избягвайки повечето клопки и парадокси, които същата тази реалност поставяше пред хора и машини, пътуващи във времето. Средствата за интониране се прокрадваха по самите ръбове на възможното, криейки се в локалните изкривявания на вероятността на реалното време, способни дори оттам да долавят и индикират характерните черти на онази могъща организация на материята, която означаваше наличие на живот.

Дерън знаеше, че неговият сектор — 20 000 години назад, се намираше нейде съвсем близо до времето на Първите хора, дошли на Сиргол. Но той още не беше попадал на категорично достоверна следа от човешки линии на живот. Всъщност той и не търсеше следи от хора. Много по-важно беше, че нито той, нито който и да било друг страж не бе открил досега някакъв първичен извор на изменения, който би могъл да означава атака на берсеркери. Гигантските машини, обсадили днес планетата, май още не бяха открили, че е възможно да се втурнат и към миналото.

Като всеки добър страж от която и да било армия, докато обикаляше поста си, Дерън се стремеше да не повтаря маршрутите, за да избегне опасността действията му да бъдат предсказани. Седнал в креслото си, при комфорт и относителна безопасност, той изпращаше управляващи сигнали към съгледваческите устройства, проследяваше постъпващата от тях информация, насочваше се десет години надолу в миналото, после пет мили на север, след това две години нагоре по линията на времето и дузина мили на югозапад… Все още нито една глутница от хищни пришълци не се бе показала сред тучната трева върху екрана на Дерън. Врагът, когото издирваше — берсеркерите, нямаше собствени линии на живот. Можеше да бъде открит единствено чрез посредничеството на смъртта и разрушенията, които носеше.

— Все още нищо — рече късо Дерън, без да се обръща, щом усети присъствието на своя наблюдател. Наблюдателят — един капитан, постоя секунда загледан в екрана и без да продума, се отдалечи надолу по тясната пътека. Продължавайки да не вдига очи от екрана, Дерън се намръщи. С раздразнение осъзна, че бе забравил името на капитана. Е, този капитан работеше при тях едва втори ден, и утре него или Дерън, или и двамата можеше да ги преместят на друго място. Отделът „Операции във времето“ към Планетарните отбранителни сили на Сиргол беше организация с голямо текучество на кадрите, или по-меко казано, с голяма организационна гъвкавост.

Само преди няколко месеца защитниците на планетата осъзнаха, че сегашната обсада може да кривне от бойното поле на пространството и да се пренесе направо във времето. Тази наблюдателна зала, както и останалата част от отдел „Операции във времето“, бяха приведени в пълна функционална готовност едва преди месец и още не бяха влизали в истински бой. За щастие, тънкостите при водене на война във времето бяха нови не само за тях, но и за врага, тъй като пътуване във времето не бе възможно никъде другаде, освен около планетата Сиргол.

Преди още Дерън Одегард да си беше спомнил името на капитана, се разрази първата за „Операции във времето“ битка. За самия Дерън тя започна съвсем простичко и без никакъв драматизъм. Спокойният глас на едно от момичетата за свръзка проникна в слушалките му и съобщи, че космическата флотилия на берсеркерите е изстреляла към планетата някакви устройства, които нямали поведението на обикновени ракети. Докато се приближавали към повърхността на планетата, те внезапно изчезнали от полето за пряко наблюдение.

Стражевите екрани скоро ги открили във вероятностното пространство — устройствата потъвали все по-дълбоко в миналото на планетата.

Обектите бяха пет или шест. Скоро броят им бе уточнен — шест. Бързо се спускаха надолу: осем хиляди години, десет хиляди, дванайсет… Стражите, наблюдаващи засегнатите сектори, подаваха тревога един след друг и своевременно бяха привеждани в бойна готовност, но врагът изглежда разбираше, че го следят отблизо. Едва когато шестте обекта преминаха нивото двайсет и една хиляди години и наблюдението им в бездната на времето стана практически невъзможно, те спряха. Но къде?

— Всички стражи, внимание! — провлачено се разнесе в шлемофона на Дерън познат мъжки глас. — Тук е Началникът на „Операции във времето“. Обаждам се да ви запозная със ситуацията. Онези като че ли подготвят някаква базова зона там долу, на около минус двайсет и една хиляди. Оттам биха могли да изстрелят към нас някакво устройство нагоре по времевата ос, което вероятно ние не ще можем да открием, докато то не се сблъска с нашата реалност, т.е. докато не почне да убива.

Отново зазвуча психо-музиката. След няколко минути тихият глас на свързочничката предаде на Дерън заповед да промени схемата на издирване, като го ориентира в какво направление и на какво разстояние да придвижи сектора си… Стражите щяха да започнат да придвижват своите сектори нагоре и надолу по линията на времето, което означаваше, че се подозира проникване на врага в реалното време. Наблюдателите щяха да се съсредоточат около зоната на проникването, поддържайки обаче известно припокриване, за да не изпуснат от полезрението си останалите участъци. Защото първата атака можеше да служи просто за отвличане на вниманието.

През онези дни, когато вражеска ракета се заби близо до скривалищата, Дерън, на когото рядко му се налагаше да се крие, изпита най-лошия вид страх — далечен и неясен. Сега се чувстваше по същия начин, знаейки, че битката е започнала или пък предстои да започне. Окото и ръката му обаче останаха все така сигурни, както ако беше осведомен, че това е просто поредната учебна тревога. Имаше известни преимущества в това да не си особено угрижен дали смъртта ще дойде сега или по-късно.

И все пак той не можеше да се измъкне от омразната тежест на отговорността, която сега се беше увеличила. Минутите на дежурството се точеха по-бавно от всякога. Невъзмутимият глас на момичето промени още на два пъти Деръновия сектор на издирване. После Началникът на „Операции във времето“ се обади отново и официално потвърди началото на вражеската атака.

— Сега си дръжте очите отворени, момчета — нареди на всички стражи провлаченият глас, — и ми намерете тази ключова дупка.

В някакво време, по-дълбоко от двайсет хиляди години в миналото, на някое неустановено още място, трябваше да съществува ключова дупка — проход от вероятностното пространство към реалното време, създаден при нахлуването на шестте устройства на берсеркерите.

Ако бяха имали възможността да наблюдават директно тяхното пристигане, хората щяха да видят как машините-убийци, приличащи на шест самолета със скосени криле, изникнаха сякаш от нищото в една точка високо горе в атмосферата на Сиргол. Появявайки се като компактна формация, машините бързо се разделиха и подобно на виртуозни изтребители се пръснаха в шест различни посоки със скорост, многократно превишаваща тази на звука.

Едва разделили се, те се заеха да засипват с отрова безпомощния свят под тях. Радиоактивни вещества, антибиотични химикали — трудно бе да се каже от разстояние двайсет хиляди години какво точно използваха. Както и останалите стражи Дерън Одегард видя атаката само чрез предизвиканите от нея ефекти. Той я възприемаше като понижаване на вероятността за съществуване на какъвто и да било живот в неговия сектор; като надигащ се прилив на смъртност, който започваше в един ъгъл на сектора и бавно се разстилаше по цялата останала площ.

Шестте машини методично тровеха планетата. Ако по време на атаката Първите хора са били вече на повърхността, сега те със сигурност ще бъдат убити… Ако ли пък са се приземили по-късно, ще трябва да бродят безпомощни като бебета чак до смъртта си из един пустинен, стерилен свят без храна… А оттук следваше, че далечните потомци на Първите хора, т.е. оцелялото до днес население, щеше да прекрати съществуването си. И в двата случая планетата и цялата система щяха да бъдат готови за усвояване от берсеркерите, които щяха да постигнат целта си.

Появилата се вероятност за смърт на света се разпростря и в праисторията, и в историята. Над всяка жива клетка на планетата надвисна опасност да бъде пометена от вълна на несъществуване, една коварна възможност, която се прокрадваше върху стражевите екрани.

Множеството направления на тази промяна бяха обхванати от хора и компютри, работещи заедно в нервния център на „Операции във времето“. Разполагаха с изобилие от информация и не бяха минали и двайсет реални минути от началото на атаката, когато компютрите обявиха, че ключовата дупка на шестте вражески летящи машини е локализирана.

В най-дълбоките катакомби, наречени Оперативно ниво 2, отбранителните ракети замряха в очакване. Семплите им тъпоноси тела бяха заобиколени от сложни механизми за изстрелване и управление. По команда на компютрите и под погледа на наблюдаващите ги хора, чифт стоманени ръце изтеглиха една ракета встрани от гнездото й. Върху тъмната каменна основа точно под нея се появи сребрист кръг с трептящи отблясъци, като малко езерце с раздвижена от вятъра вода.

Ръцете освободиха ракетата и още в мига на падането си тя изчезна. Докато една сума от сили я придвижваше към миналото, друга я изпращаше под формата на вероятностна вълна нагоре, през многото мили скала към повърхността на планетата и после отвъд, в стратосферата, право към ключовата дупка, използвана от шестте устройства на врага.

Дерън видя как зловещите изменения, които се бяха промъкнали на екрана му и постепенно го изпълваха, изведнъж започнаха да се отдръпват назад. Приличаше на игра, на върнат обратно филм, на някаква техническа каскада без връзка с реалността.

— Право в „ключалката“! — прогърмя в шлемофона гласът на Началника на „Операции във времето“. Вече не провлачваше думите.

Шестте устройства на берсеркерите се натъкнаха във входа към реалното време на атомна експлозия, акуратно възникнала точно на нужното място и в нужния момент от времето.

И докато екраните показваха оттеглящите се вълни на смъртта, ликуващ шепот плъзна по дългата извита редица на стражевите постове. Съчетанието от внимание и дисциплина обаче взе превес над изблика на радост.

Остатъкът от шестчасовата смяна заприлича на тренировъчни упражнения, в които имаше време да се доуточнят всички дребни подробности и да се подсигури тактическия успех чрез наблюдения и тестове. Все пак между дисциплината и вниманието тихо се прокрадваше и радостта от току-що постигнатата победа. Тези, които караха извънредно дежурство поради някакво провинение, си разменяха усмивки и си намигаха. И Дерън се усмихваше като всички останали, щом някой срещнеше погледа му. Да напредваш в работата си, да показваш очакваното е един от начините да изпиташ удовлетворение от себе си. И той се чувстваше горд, че бе свършил своята работа.

Смяната приключи без признаци за ответна реакция от страна на противника. Стана ясно, че първият опит на берсеркерите да започнат война във времето беше неутрализиран успешно.

Но проклетите машини ще се върнат, както винаги, мислеше си Дерън. Схванат, изпотен и психически претоварен, без дори да си дава зор да се усмихва повече, той с въздишка на облекчение стана от креслото, за да отстъпи мястото си на стража от следващата смяна.

— Днес май добре сте се справили — рече смяната с нотка на завист в гласа.

Дерън се насили да се усмихне за сетен път:

— Получаваш изцяло следващия шанс да се прославиш. Той притисна палеца си върху съответното място на таблото, което разчете отпечатъка му, додето и другият вършеше същото. После, вече официално свободен, напусна с олюляваща походка стаята на стражите и се присъедини към останалите от своята смяна. Лицата им бяха напрегнати и уморени. Каза си, че и неговото навярно беше същото. Но веднъж излезли от портала, където свършваше зоната на регламентираната тишина, повечето мъже оформиха оживени групички и възбудено започнаха да коментират. Дерън се нареди в колоната, за да предаде лентата със записа на своите действия по време на смяната. След това постоя за малко в друга колона, за да направи кратък устен доклад пред упълномощен за целта офицер. И най-после беше вече напълно свободен. Като че ли свободата има някакво значение за жителя на Сиргол в тези времена, помисли си той.

Огромният пътнически асансьор го издигаше сред тълпи от хора нагоре и навън от дълбоките пещери на „Операции във времето“ към жилищното ниво на погребания град — свят, откъдето до повърхността имаше още много мили скала.

На Жилищното ниво беше трудно да се открие идеалната психо-физическа обстановка от стражевата стая, както впрочем и навсякъде другаде, където не се налагаше хората непрекъснато да поддържат във върхово състояние готовността си за ефективна дейност. Из по-голямата част на Жилищното ниво въздухът в най-добрия случай беше позастоял. А в най-лошия — бе наситен с неприятни миризми. Осветлението на сивите улични коридори беше съвсем оскъдно. На повечето обществени места украсата се свеждаше до вездесъщите плакати и лозунги, които призоваваха от името на правителството към максимални усилия за победа или обещаваха, че подобренията на битовите условия предстоят скоро. Такива подобрения наистина се извършваха, макар и бавно. Месец след месец въздухът ставаше все по-свеж, храната — по-вкусна и разнообразна. Благодарение на практически неизчерпаемата енергия на водородния синтез и на изобилието от минерални вещества в заобикалящата скална маса, по всичко изглеждаше, че обсаденият гарнизон-планета може да устои безкрайно дълго време, и то при постепенно подобряващи се условия за живот.

Коридорът, по който Дерън вървеше сега, бе една от главните артерии на погребания град-свят. Стените му се състояха от магазини и канцеларии, редуващи се с жилищни единици, в една от които се намираше ергенската му спална камера. Самият коридор беше на два етажа и бе широк колкото обикновена главна улица на средно голям град от покойния свят на повърхността. По средата му върху движещи се ленти пътуваха и в двете посоки хора, отиващи някъде по-далеч от местата, до които обикновено достигаха пеша. Дерън видя двойка полицаи в бели униформи да се стрелкат по лентите и да проверяват личните военни знаци на пътуващите. Явно планетарното командване вземаше строги мерки срещу отклоняващите се от работа.

Както обикновено, широките тротоари от двете страни на движещите се потоци бяха изпълнени с хора. Мъже и жени във внушаващи усещане за монотонност еднакви работни униформи отиваха или се връщаха от работа със също тъй монотонна, нито бърза, нито бавна походка. Само група деца, пуснати току-що от близката училищна зала, демонстрираха излишък от енергия. Някои свободни от дежурство възрастни, а и по-млади хора се бяха насъбрали пред магазини и развлекателни заведения. Тези заведения, които все още се стопанисваха под някаква форма, близка до частната собственост, май че правеха по-добър бизнес от онези, които принадлежаха на правителството.

Една от най-късите опашки беше пред местния клон на Службата по заселване. Както и другите малки канцеларии и магазинчета, това беше помещение, отделено от широкия тротоар със стъкло и жици. Дерън поспря пред Службата по заселване, загледа се в дремещите чиновници, в разкривените изметнати плакати и занемарени макети. С цветове, които навярно трябваше да впечатляват, рекламните материали показваха няколко алтернативни плана за следвоенно възстановяване на повърхността на планетата.

„ДНЕС ТИ МОЖЕШ ДА ПОЛУЧИШ ЗЕМЯТА, КОЯТО ЩЕ ТИ ПОТРЯБВА УТРЕ!“

Поне земя не липсваше. Вещества за пиене и дишане, разбира се, трудно се намираха. Но Службата изхождаше от предположението, че някой ден — след победата — ще има нов добър живот за всички на повърхността; нов живот, който ще се храни и поддържа чрез новите океани от въздух и вода, които по някакъв начин ще бъдат извлечени от недрата на планетата или пък, ако се наложи, ще бъдат внесени на Сиргол от гигантските външни планети на системата.

Съдейки по отличителните знаци върху униформите им, на опашката пред Службата имаше хора от всички рангове и чинове. В момента те бяха в състояние, което в минали времена някой би нарекъл овче търпение. Изпълнените им с надежда вярващи очи се хранеха с плакати и макети. Дерън спря, колкото да ги огледа. Те бяха успели някак си да забравят (ако изобщо някога си бяха дали труда да осъзнаят това обстоятелство), че светът е мъртъв. Истинският свят, онзи, който имаше значение, бе убит и кремиран заедно с девет от всеки десет човека, които го бяха създали.

Не че тази статистика — девет от десет — имаше някакво значение за Дерън, или пък за който и да било другиго. Това, което имаше значение, беше отделният индивид.

Едно познато, едно обичано лице изплува в мислите му и той с мъка го пропъди. Отвърна поглед от доверчивите люде, които стояха наредени в очакване да се възползват от възможността да засилят още вярата си и си тръгна.

Упъти се към своята камерка, но когато стигна мястото, където коридорът се разклоняваше, нещо отвътре — някакъв импулс — го накара да завие по тесния страничен проход. Приличаше на алея, тъмна, с малко врати и прозорци. Стотина крачки по-нататък свършваше с нещо като арка, която обрамчваше изглед с истински зелени дървета. По това време на деня едва ли имаше много хора в парка.

Не бе изминал много по страничния коридор, когато усети вибрацията на експлозия, дошла от обкръжаващата всичко скална маса. Две малки червени птички се стрелнаха уплашени сред зеленината на дърветата. Продължи спокойно и бе направил още три крачки, когато дойде звукът — тъп и приглушен, но явно силен. Сигурно беше близко ракетно попадение. От разположената си в космическото пространство обсадна флотилия противникът изстрелваше надолу вероятностни вълни. Понякога те проникваха през защитата, после през милите предпазваща скала и се превръщаха в ракети, които се взривяваха в близост до подземните укрития.

Без да ускорява крачка, Дерън стигна края на пътеката. Там спря, облегна се с две ръце на един парапет от истински дървен материал и от това малко балконче, разположено на два етажа над тревата, огледа дванайсетте акра парк. Шест нива по-нагоре — на „небето“ — като съвсем истинско грееше изкуствено слънце и осветяваше тревата, дърветата и храсталака, а също и разноцветните птички в невидимите им клетки от реактивни въздушни струи. През средата на парка се спускаше тясно поточе с прясна вода. Нивото му днес бе паднало и на места стените на бетонното корито се бяха оголили наполовина.

Преди година — сякаш преди цял един живот! — когато истинският свят бе още жив, Дерън Одегард не се числеше към любителите на природата. Е, правеше по някой кратък излет от време на време. Съсредоточил се беше върху завършването на образованието си, защото искаше час по-скоро да започне научна работа като професионален историк. Животът му се състоеше от текстове, филмови ленти и всичките онези задължителни академични схеми, които са нужни за придвижването по стълбицата на служебната йерархия. Дори излетите и ваканциите си прекарваше на места с историческо значение и…

С усилие, превърнало се вече в рефлекс, той за пореден път изгони от мислите си образа на момичето, което бе обичал.

Преди година кариерата му на историк предвещаваше необикновени и вълнуващи възможности. Всички бяха наелектризирани от първите намеци на физиците, че особеностите на космо-времето на Сиргол, уникални по рода си, могат да се окажат податливи на въздействие, така че населението на планетата за първи път в историята да получи непосредствения шанс да надникне в миналото си без затруднение. Само преди година войната с берсеркерите изглеждаше далечна; беше ужасно нещо, разбира се, но засягаше други светове, отдалечени на много светлинни години. Десетилетия бяха изминали, откакто земляните изпратиха предупреждението и през тези десетилетия на Сиргол се изграждаше отбранителна система — доста скучен период от историята, за да служи за житейски фон на млад човек, завършващ училище.

Неочаквано му хрумна, че през изтеклата година беше научил повече за историята, отколкото през всичките предишни години на обучение — тривиално, но факт. Не че имаше някаква особена полза от това. Той си помисли, че ако му е писано да узнае кога ще настъпят последните мигове от историята на Сиргол, ще се измъкне и ще дойде в един от тези малки паркове с бутилката вино, която бе скътал. Беше решил да завърши историята, изпивайки толкова тостове, колкото тя му позволи, за всички умиращи или мъртви неща, които той би определил като достойни да бъдат погребани с почест…

Умората от наблюдението през деня започваше да го напуска, оцеждайки се през пръстите му в ръчно издялания прът на парапета. Той съвсем беше забравил за последната експлозия, когато долу в парка влезе, залитайки, първият от ранените.

Той изскочи от тясна вратичка на нивото на тревата — мъж без горнище на униформата, а останалите му дрехи — овъглени и съдрани. Едната от голите му ръце беше тежко обгорена и подута. Вървеше бързо сред дърветата, почти без да вижда и като истински актьор от старинна драма за живота сред дивата природа се просна с цяло тяло на ръба на изкуствения поток и взе да пие жадно.

Веднага след него се появи друг, по-възрастен и с излишните килограми на човек, който води застоял живот. Сигурно чиновник или администратор, помисли Дерън. От това разстояние не можеше да разчете отличителните му знаци. Човекът нямаше вид на ранен, но се движеше из парка като изгубен. От време на време вдигаше ръце към ушите си — може би беше оглушал, а може и да се чудеше как ли главата му си е все още там.

Влезе и някаква тантуреста жена, която стенеше, изглеждаше объркана и ту с едната, ту с другата ръка се опитваше да задържи на мястото му едно разкъсано и висящо парче от скалпа си. Последва я втора жена. Оформи се постоянен поток от пострадали и осакатени, който изтичаше от малката вратичка на нивото на тревата и се разпростираше из изкуствения парк, огласяйки го с хор от хленчещи гласове.

Някъде на по-долните нива се разнесоха команди, а след това отекна трясък и стържене на тежка машинария. Службата по отстраняване на щетите се бе заела със задълженията си и бе подхванала спасителни и възстановителни операции. Явно ранените, които можеха да ходят, биваха изпращани в парка, за да не пречат при извършването на далеч по-неотложни дейности. Вече се бяха събрали няколко дузини пострадали. Те бродеха между дърветата или лежаха върху тревата, а стенанията им бяха отправени сякаш към клонките над тях и питаха защо ли точно днес трябваше да ударят ракетите и защо тъкмо те трябваше да бъдат сполетени от всичко това.

Вниманието на Дерън бе привлечено от стройна девойка на осемнайсет или двайсет години, облечена в хартиенопамучна униформена рокля. Тя спря и се облегна на едно дърво, сякаш не можеше да продължи по-нататък. От начина, по който бе разкъсана дрехата й…

Дерън се обърна и стисна очи в пристъп на отвращение от самия себе си. Изведнъж се бе видял някак отстрани като стоящ на възвишението древен тиран, развличащ се със страданията на хората долу, принизил се дотам, че да се заглежда в момиче с разкъсана дреха… Не, ако така продължава, на него много скоро щеше да му се наложи да реши, продължава ли все още да е на страната на човечеството, или не.

Откри наблизо едно стълбище и се спусна надолу до нивото на парка. Сериозно обгореният мъж бе натопил пострадалата си ръка в хладната течаща вода, други пиеха от нея. Никой не изглеждаше да издъхва или да умира от загуба на кръв. Момичето обаче всеки момент май щеше да се свлече по дървото.

Приближавайки, Дерън свали горнището на униформата си, наметна момичето и го прихвана, за да не падне.

— Къде сте ранена? — запита я той.

Тя поклати глава и отговори нещо непонятно. Бледото й лице отразяваше степента на шока, който беше получила и той се опита да я принуди да седне. Тя обаче му оказа съпротива и се наложи да изтанцуват няколко странни стъпки, за да не загубят равновесие. Момичето беше високо и слабо и при нормални обстоятелства би могло да мине за красиво… Е, не бе чак красавица, но поне бе симпатична. Косата й беше късо подстригана — като на повечето жени в тези дни — в съгласие с простичкия стил, пропагандиран от правителството. Не носеше бижута, нито грим, което беше малко необичайно.

Скоро тя излезе от вцепенението си, поне колкото да огледа критично куртката, с която беше загърната.

— Офицер ли сте? — запита момичето с неясен нисък глас, мъчейки се да фокусира поглед върху отличителните знаци на яката.

— Нещо такова… А сега защо не полегнете?

— Не… Трябва да се прибера вкъщи… или някъде. Не можете ли да ми кажете къде се намирам? Какво става тук? — извиси глас тя.

— Струва ми се, че имаше ракетно нападение. Тези знаци по униформата ми означават, че съм длъжен да помагам на изпадналите в беда момичета, така че какво ще кажете, да седнем поне?

Тя отново му отказа и те направиха още няколко танцови стъпки.

— Не. Първо трябва да открия… Не знам коя съм, къде съм и защо?

— Същото мога да кажа и аз за себе си.

Това беше най-откровеното признание, което беше правил от доста време насам.

В парка се изсипаха нови хора — минувачи и лекари — и добавиха още шум към суматохата, докато се опитваха да помогнат на ранените. Осъзнавайки все по-ясно какво всъщност става, момичето диво се оглеждаше наоколо, вкопчено в ръката на Дерън.

— Добре, млада госпожице, щом сте твърдо решена да вървите, аз ще ви заведа до някоя болница. Има тук една, недалеч от нас; просто ще слезем с асансьора. Елате.

Момичето се насили и тръгна с него, държейки го за ръката.

— Как се казвате? — попита я той, когато спряха пред асансьора. Хората вътре се загледаха в замаяното момиче, загърнато в неговата куртка.

— Аз… не знам!

Тя още повече се уплаши щом разбра, че не може да си спомни името. Ръката й се стрелна към шията, но там не висеше задължителната удостоверителна табелка. Много хора не обичаха да ги носят и не спазваха изискването на правителството.

— Къде ме водите?

— Казах ви, в болница. Имате нужда от медицински грижи. — Искаше му се да допълни нещо още по-идиотско, за сведение на зяпналите ги пътници.

Долу, на ниво „Операции“, той изведе момичето от асансьора. След няколко крачки се озоваха пред входа на отделението за неотложна помощ към болничния комплекс. Непрекъснато пристигаха носилки с поразени от експлозията, така че вътре беше пълно с пациенти. Възрастна сестра започна да съблича куртката на Дерън от момичето, но заедно с куртката се засвлича и това, което бе останало от собствените й съвсем разпаднали се вече дрехи. То изписка едва чуто, сестрата веднага го загърна и каза:

— Елате утре за куртката си, млади човече.

— С удоволствие — отвърна Дерън.

Натискът на пострадалите, санитарите с носилки и другите медицински работници от персонала беше станал такъв, че той едва успя да махне на момичето, преди да бъде изтласкан навън. В коридора се откопчи от тълпата и си тръгна усмихнат, с мисълта за сестрата и куртката, сякаш това бе една хубава шега. Отдавна не се беше усмихвал така.

Все още с усмивка на лицето Дерън потъна в комплекса на „Операции във времето“, за да вземе резервната куртка, която държеше в шкафчето си, в стаята за запасно оборудване на стражите. Върху таблото за бюлетини нямаше нищо ново. Той се замисли дали да не подаде молба за преместване на друга служба, която да не изисква седене по шест часа на ден при чудовищно напрежение. Знаеше обаче, че тези, които пускаха молби, биваха премествани точно толкова, колкото и тези, които не пускаха.

Естествено, мъжът или приятелят на момичето ще го потърси още преди изгрев-слънце. Има си хас — такова момиче! Е, в крайна сметка все някой ще се появи. Най-добре сестра й. Или брат й.

Той отиде до близкия офицерски физкултурен салон и се включи в игра на хандбал срещу своя стар съученик Чен Емлинг, който сега беше капитан в отдела „Исторически изследвания“. Емлинг винаги се обзалагаше и Дерън спечели едно леко изкуствено питие, от което впоследствие се отказа. Разговорите в салона се въртяха предимно около първата победа на „Операции във времето“ и когато някой донесе новината за ракетното попадение, Дерън спомена само, че е видял няколко ранени.

След като взеха душ, Дерън и Емлинг заедно с още неколцина други отидоха в бара на Жилищното ниво — любимият на Емлинг. Главният психоисторик на „Операции във времето“, майор Лукас, се беше настанил в едно сепаре и се занимаваше с психологическите и други атрибути на няколко нови момичета от местния вертеп, наречен „Червеният жартиер“. Все още имаше области, в които частното предприемачество процъфтяваше при минимална намеса от страна на държавата.

Емлинг отново сключи облог с останалите: по мятане на стрелички в цел, хвърляне на зарове и за нещо, свързано с момичетата от „Червеният жартиер“. Дерън не беше твърде активен и само от време на време се усмихваше и се шегуваше. Изпи едно питие — това бе обичайният му максимум — и опита поне за малко да се поотпусне сред хорската врява.

В местната офицерска столова той си изяде вечерята с по-добър апетит от обикновено. Когато накрая се добра до своята жилищна камера, събу обувките си с ритане и се просна върху койката. За първи път заспа дълбоко, преди още да се бе сетил да вземе хапче за сън.

…

Вдигна се отпочинал, доста по-рано от предвиденото, макар че посред нощ се беше събудил от жегата и се съблече, за да си легне нормално. Малкият часовник на стената показваше шест и половина Общопланетарно Извънредно Време. Тази сутрин нито една от характеристиките на понятието време не му тежеше както обикновено. Разполагаше с достатъчно от това загадъчно четвърто измерение и можеше да спре за малко в болницата на път за дежурство.

Метнал през рамо вчерашната куртка, той последва знака на сестрата и откри момичето в обширно фоайе, което по това време на деня предлагаше тишина и спокойствие. Беше се настанила пред телевизора и с наивна съсредоточеност се чумереше на някакво пропагандно-разяснително предаване, излъчвано от правителството по тъй наречения от зевзеците канал „Да живее!“. Носеше чисто нова хартиена рокля и болнични пантофи.

Щом чу стъпките му, тя бързо извърна глава, усмихна се и скочи поривисто.

— О, това сте вие! Хубаво е да видиш позната физиономия.

Дерън пое протегнатата й ръка:

— Хубаво е да те познаят. Днес изглеждате много по-добре.

Тя му благодари за помощта, а той каза, че не е направил кой знае какво. Момичето намали звука на телевизора и двамата седнаха. Дерън се представи.

Усмивката й изчезна.

— Бих желала да можех да ви кажа името си…

— Зная, говорих със сестрата… според която амнезията ви е упорита, но извън нея всичко е наред.

— Да, като изключим тази малка подробност, съм тип-топ. Май изобщо не съм наранена физически. Само заради болничните формалности трябваше да ме кръстят, за да ми сложат диагноза. Явно доста хора са изпаднали в безпаметност на горния етаж и ще трябва да бъдат именувани наново. Говори се, че повечето данни, записи и отпечатъци са се изгубили, когато се е наложило да се евакуира повърхността.

— Лайза е хубаво име. Мисля, че ви отива.

— Благодаря, сър, — гласът й прозвуча почти непринудено.

Дерън се замисли.

— Знаете ли, чувал съм, че ако човек попадне на пътя на вероятностната вълна на ракетата, преди още тя да се е материализирала, това можело да му причини амнезия. То е все едно да те пуснат в далечното минало, ставаш като изтрита училищна черна дъска.

Момичето кимна.

— Да, докторите мислят, че точно това се е случило с мен вчера. Казаха ми, че съм била с група хора, свалени от горното ниво, което било евакуирано след удара на ракетата. Мисля, че ако съм била с някакви роднини, те може би са загинали заедно с документите ми. Защото никой не дойде да ме потърси.

Това беше обичайна житейска история за Сиргол, но този път Дерън усети болката в нея. От състрадание той смени темата:

— Закусвахте ли вече?

— Да. Тук има автомат, в случай, че ти се доще нещо. Май бих изпила още един плодов сок.

Дерън се върна след минута с картонена чашка оранжева течност, която наричаха плодов сок, чаша чай и няколко ролки с бонбони. Лайза отново се беше заела да изучава телевизионната версия на войната, но гръмкият глас на коментатора вече беше намален до границите на поносимото.

Дерън остави всичко върху ниската масичка, придърпа един стол и когато видя озадаченото лице на Лайза, попита:

— Спомняте ли си нещо от войната?

— Почти нищо… Май тази част на паметта ми е съвсем изтрита. Какви са тези „берсеркери“? Разбирам, че са нещо ужасно, обаче…

— Ами, това са машини. — Дерън отпи глътка чай. — Някои от тях са по-големи от който и да било космически кораб, построен от хората тук или на останалите земни колонии. Могат да се явяват под различни форми и размери, но всички до една са смъртно опасни. Първите са били конструирани преди много векове от някаква раса, която никога не сме срещали, за да се бият в някаква война, за която нищо не знаем. Били са програмирани да унищожават живота, където и да го открият и досега са отишли господ знае колко напред в изпълнението на тази си програма.

Дерън говореше тихо, а думите му сякаш извираха от неизчерпаем извор на горчивина.

— Понякога хората ги побеждават в битка, но част от тях винаги се измъкват невредими. Оцелелите се скриват из неизследваните зони край някоя звезда и там построяват още себеподобни, като дори правят подобрения. И после се връщат. Продължават напред и напред, неунищожими като самата смърт…

— О, не… — прошепна Лайза, съкрушена от страшната истина.

— Съжалявам, нямах намерение да те безпокоя. Поне не толкова рано сутринта.

Той опита да се усмихне. Даваше си сметка, че нямаше уважителна причина да сваля товара на обременената си душа върху плещите на това момиче. Но след като веднъж беше започнал…

— Ние на Сиргол бяхме живи и затова берсеркерите трябваше да ни убият. Но тъй като те все пак са само машини, възприехме всичко като нещастен случай, нещо като космическа шега, като действие от страна на Всевишния, както се казва. Просто няма на кого да отмъстим.

Гласът му пресекна, той отпи от чая и отблъсна чашката.

— Няма ли да дойдат хора от други планети, за да ни помогнат? — попита Лайза.

Той въздъхна. Гласът му стана още по-нисък:

— Някои от тях се бият с берсеркери около техните системи. За да се справим, ще трябва да се събере наистина огромна флотилия, само че политиците и в междузвездни мащаби си играят техните игри, както обикновено. Струва ми се, че помощ ще бъде изпратена само в краен случай… евентуално.

Телевизионният коментатор бръщолевеше разгорещено за страхотните минали победи на луната, на фона на съответен видеозапис. Главният сателит на Сиргол наподобяваше твърде много Луната на планетата Земя. Дълго преди хората или берсеркерите да се появят, кръглото му лице било набраздено от метеоритни кратери, които му бяха придали страховит облик. През последната година обаче, под пороя от нови взривове, лицето на луната на Сиргол бе изчезнало заедно с всички отбраняващи го хора.

— Мисля, че помощта ще дойде навреме — рече Лайза.

„Навреме за какво?“, запита се Дерън.

— Надявам се — отговори й гласно той и усети, че лъже. В този момент по телевизията показваха кадри от дневната страна на Сиргол. Под яростно-синьото небе — все още беше останала малко атмосфера — напукани кални пространства се разстилаха до равния хоризонт. Нищо не се движеше, с изключение на няколко вихрушки от сиво-жълт прахоляк. От изсъхналата кал се издигаха блестящите стоманени останки на някакво нападателно берсеркерско средство, които напомняха твърде много на щръкнали кокали от скелет на отдавна умряло животно.

Уцелено и разбито през последните десетина дни или месец от някоя мощна защитна енергийна вълна, то беше още един повод разпаленият коментатор да се захласне от победата.

Лайза отвърна поглед от злощастната картина.

— Май са ми останали някакви спомени за красиви неща от повърхността. Не като това…

— Да. Имаше красиви неща…

— Разкажете ми.

— Е — усмихна се той, — какво предпочитате да чуете? За чудесата на природата или за невероятните човешки творения?

— За човешките творения, струва ми се… Ох, не знам. Човекът е част от природата, нали? Значи, по свой начин и нещата, които прави, също са такива.

В паметта на Дерън се извиси катедрала на върха на хълм, със слънчеви отражения, които подскачаха по цветните стъклописи… Но този спомен бе твърде болезнен.

— Не знам дали трябва да се смятаме за част от природата на тази планета или не — каза той. — Нали помните колко е особено космическото време около Сиргол?

— Имате предвид Първите хора, дошли тук? Обаче аз не мисля, че разбирам истински научното обяснение. Разяснете ми го.

— Защо не? — Дерън възприе маниера си на професионален историк, който твърде малко бе имал възможност да използва. — Нашето слънце много прилича на която и да е друга звезда от клас G, която има в системата си поне една земеподобна планета. Но в нашия случай очевидното е измамно. Е, в обикновения човешки живот времето си е еднакво навсякъде. И междузвездните кораби, които пътуват по-бързо от светлината, могат да влизат или напускат нашата система, стига да вземат съответните предпазни мерки.

Първият звезден кораб, пристигнал тук от Земята, е бил изследователски. Екипажът му, естествено, не е знаел нищо за номерата на нашето време. Докато се приближавал към ненаселената Сиргол, корабът внезапно пропаднал във времето с двайсет хиляди години — нещо, което не би могло да се случи никъде другаде в познатата вселена.

Пътуването във времето е възможно само на Сиргол и то само при определени условия. Едно от тези условия е, че всеки, който се връща повече от петстотин години назад, претърпява такова изоставане в съзнанието, което му изтрива паметта. Точно това се случило с изследователския кораб от Земята. Екипажът му се превърнал в Първите хора — мъже и жени от нашата митология. След като пропаднали назад с двайсет хиляди години, те изгубили всякакъв спомен. Сигурно са пълзели около приземилия се кораб като бебета.

— Но как изобщо са оживели?

— Не знаем със сигурност. Инстинкти… и късмет. Религиозните хора наричат това „божия милост“. Ние все още не можем да попаднем на Първите, дори и със съгледваческите средства, но точно затова, за щастие, и берсеркерите не могат да се доберат до тях. Първите хора на планетата образували еволюционната клонка на едно ново начало. И като такива те може би имат приоритета да останат невидими, неоткриваеми за бъдещите поколения, независимо от прилаганите технически средства.

— Аз мислех, че еволюцията е резултат от случайни изменения, някои от които просто се случват, а други не. — Лайза отхапа парченце кекс.

— Това далеч не е достатъчно. Вижте, на материята са й присъщи организиращи енергийни сили. Движението на материята във времето става по посока на все по-голямо усложняване, нивото на организация се издига все по-високо и по-високо над хаоса и човешкият мозък представлява един от тези върхове. Или поне това е оптимистичното схващане на повечето учени. Така твърдят те, но… явно не вземат под внимание берсеркерите… Та, до къде бях стигнал?

— Кацането на Първите хора…

— А, да. Е, те някак си са оцелели и са се размножили.

Хиляди години са строили цивилизация, започвайки от нулата. Когато вторият космически кораб на изследователи от Земята пристигнал тук, около десет години земно време след първия, ние вече сме били достигнали до общопланетарно държавно управление и тъкмо сме започвали да пътуваме из космоса. В действителност вторият кораб е бил привлечен от сигналите, идващи от някой от нашите ранни опити за междупланетна свръзка. Екипажът на втория кораб бил по-предпазлив и се приближил по-внимателно от първия, усещайки, че може да попадне в коварен участък на космическото пространство-време. И се приземил успешно.

Много скоро хората от Земята открили какво е станало с екипажа на първия им кораб и ни приветствали като техни потомци. Те ни донесли и предупреждението за берсеркерите. Отвели някои от нашите до други системи, за да видят отблизо как се води войната срещу машините. Естествено, хората от Земята и другите светове с радост открили, че имат четиристотин милиона нови съюзници и ни залели с информация как да построим планетните отбранителни съоръжения и укрепленията, и ние сме прекарали последните осемдесет години в приготовления за защита. След това, преди около една година, пристигна берсеркерската флотилия. Край на урока, край на историята.

Лайза не изглеждаше разстроена от края на историята. Отпи от така наречения плодов сок, който явно й харесваше, и запита:

— Ти с какво се занимаваш сега, Дерън?

— О, върша разни работи в отдела „Операции във времето“. Виждаш ли, берсеркерското нападение засега е спряно. Не могат да ни изровят от тези дълбоки пещери, не могат и да си направят база на планетата, нито дори временен плацдарм, поне докато ние сме тук. Те са открили пътуването във времето и мястото, където то е възможно, затова сега се опитват да ни пипнат откъм миналото ни. По време на първата си атака в това направление те се помъчиха да унищожат всичко живо, в чисто берсеркерски стил, но ние ги спряхме доста лесно. Затова мислим, че следващият им ход ще бъде по-ловък. Те ще убият незаменим човек или ще ни навредят с друго, за да забавят някой жизненоважен етап от нашата история. Може би изобретяването на колелото или нещо такова. По този начин много съдбоносни крачки по пътя на развитието ни автоматично ще бъдат забавени. И когато пристигне вторият изследователски кораб от Земята, ние вероятно ще сме някъде в Средните векове и няма да имаме радиосигнали, за да насочим земляните към нас. Или ако все пак ни намерят, ние не ще имаме технологична база и модерна индустрия, за да изградим своята защита. На Земята и другите планети и без това им е доста трудно да се защитават. Следователно ще се окажем беззащитни, когато дойдат берсеркерите. Няма да ги има тези непревземаеми пещери, ще бъдем или мъртви, или несъществуващи — ето един философски въпрос, който заслужава внимание.

— О, но вие ще успеете да спрете тяхното нашествие във времето. Сигурна съм!

„Каквато и горчива безнадеждност да изливаш върху това момиче, явно не ти остава нищо друго, освен да й се усмихнеш и да й пожелаеш щастие“ — помисли Дерън и откри, че след два или три несполучливи опита вече се усмихва. После погледна миниатюрната версия на Времето върху китката си.

— Доколкото това зависи от мен, бих предпочел да побързам, за да не закъснея за днешната героична битка.

…

Инструктор на Деръновата стражева смяна беше полковник Борс, който обикновено даваше напътствията си с мрачното изражение на библейски пророк.

— Както знаем всички, вчерашната отбранителна акция беше тактически успех — призна полковникът като за начало. В полумрака на залата за събрания показалката му се движеше по светещите знаци върху големия екран. Дерън, който седна по-напред, забеляза гримасата на полковника, когато онзи продължи: — Но, погледнато стратегически, трябва да признаем, че положението се е влошило.

Скоро се разбра, че причината за мрачното настроение на полковника беше наличието на вражеска базова зона за действие, която все още не бе локализирана достатъчно точно. Знаеше се само, че е някъде на повече от двайсет и една хиляди години назад.

— След като врагът извърши още три опита да навлезе оттам — продължи полковникът, — тоест още три пробива в реалното време, тогава вече ще имаме три вектора, които да можем да проследим назад дотолкова, че да получим сигурни данни за разположението на неговата базова зона за действие. Ще го смажем само с няколко ракети и това ще разруши цялостната му програма за операции във времето.

Полковникът направи многозначителна пауза, преди да изложи основната си идея:

— Разбира се, първо ще ни се наложи да се справим с малкия проблем да устоим на трите атаки.

Присъстващите младши офицери издадоха напомнящи на смях звуци. Полковник Борс превключи и на екрана се появи графично изображение на човешката история на Сиргол, наподобяващо светеща корона на дърво.

Той забоде показалката си долу, в основата, където дървото представляваше все още тъничка издънка, израстваща от няколко въпросителни:

— Би трябвало да очакваме първата от трите атаки тук. Някъде близо до Първите хора.

…

Мат, когото наричаха още Ловецът на лъвове, усети топлината на следобедното слънце тъкмо когато загърби и последния познат ориентир от територията, дето беше живял през всичките си двайсет и пет години, и която остана подире му.

За да огледа по-добре земята пред себе си, към която той и останалите от Хората се бяха отправили, Мат се покатери върху някаква висока до рамото му скала, встрани от пътя. Малката група на Хората, вече по-малобройна от пръстите на ръцете и краката на човек, се дотътри до Мат с бавна, но твърда крачка. Вървяха в тънка нишка на разстояние един от друг. Бяха на разна възраст. Дрехите им се състояха от кожи и листа и нищо, освен оскъдните принадлежности, не ги обременяваше. По време на това пътуване никой не изоставаше, никой не понечи да се оплаче и да спори с останалите дали да спрат, или да се върнат обратно.

Пред тях в равнината трептеше мараня. От скалата Мат виждаше само блата и голи хълмове. Негостоприемен пейзаж. В разпрострялата се отпред територия можеше да има както познати, така и непознати опасности, но всеки един от съвета на старейшините се беше съгласил, че едва ли биха могли да срещнат нещо по-ужасно от това, от което бягаха — новите зверове: лъвове, направени от някакъв полиран камък, лъвове, които камъните и стрелите на човека не можеха да наранят, лъвове, които денонощно убиваха, и то само с един поглед на огнените си очи.

През последните два дни десет от Хората бяха убити от каменните лъвове. А на спасилите се не им оставаше друго, освен да се крият, едва осмелявайки се да се наведат над някое поточе, за да пият вода или пък да изровят някой корен за ядене.

Мат беше преметнал през рамо единствения останал лък на оцелелите от Хората. Другите лъкове бяха натрошени или изгорени заедно с човеците, които се бяха опитали да ги използват, за да се защитят от каменните лъвове. Утре Мат трябваше с лов да осигури месо в тази нова земя. Вече никой не носеше храна. Някои от най-малките деца от време на време хленчеха от глад, докато жените не им затулеха носа и устата, за да млъкнат.

Цялата колона на Хората вече се беше оттекла покрай Мат, който плъзна поглед по линията от познати гърбове и откри, че бяха намалели с още един. Намръщи се и скочи от скалата.

С няколко скока стигна края на колоната.

— Къде е Дарт? — попита той.

Не че искаше да контролира пристигащите и напускащите членове на групата, макар да имаше основание повече от всеки друг да се смята за техен водач. Просто искаше да знае всичко, което ставаше, тъй като зад тях бяха каменните лъвове, а напред лежеше непозната земя.

Дарт беше сираче, но вече бе твърде голям, за да го смятат за дете и затова никой от възрастните не се разтревожи особено.

— Той непрекъснато повтаряше колко бил гладен — рече една жена. — И преди малко, когато ти беше изостанал, побягна към онези блатисти места. Сигурно е отишъл да търси храна.

…

Дерън тъкмо беше купил на Лайза закуска от автомата в болничния салон — още не бяха я изписали, — когато по говорителите за всеобщо оповестяване започнаха да изреждат списъка на мъжете от отдел „Операции във времето“, които трябваше незабавно да се явят на дежурство. Той чу и своето име.

Грабна един сандвич за из път и хукна, прощавайки се набързо с Лайза. Повечето от двайсет и четирите повикани мъже вече се бяха събрали, когато стигна до сборния пункт. Полковник Борс крачеше нетърпеливо напред-назад и отказваше да отговаря на въпросите.

Скоро дойде и последният човек от списъка и полковникът вече можеше да говори.

— Господа, първото нападение почна тъй, както предвиждахме. „Ключалката“ към реалното време още не е засечена, но се предполага, че се намира приблизително на триста години подир вероятната поява на Първите хора.

Както и при предишната атака, ние се сблъскахме с шест вражески машини, проникнали в реалното време. В този случай обаче машините не летят и не показват поведение на летящи апарати, или поне не приличат на такива. Най-вероятно това са средства за поразяване на живата сила, които се движат на крака или на колела и положително са неуязвими за каквито и да било оръжия за самозащита, които населението на Неолита притежава.

Очакваме да се сблъскаме с големи трудности при откриването на „ключалката“, тъй като сега следите от разрушенията на берсеркерите са далеч по-малки в количествено отношение от онези, които имаше предния път. В момента берсеркерите явно са съсредоточили вниманието си върху някаква исторически значима малка група или дори отделен индивид. Кой точно в завладяната от тях зона е толкова важен ние не знаем, но се надявам скоро да установим. Някакви въпроси дотук? Не? Тогава оставям на полковник Нилос да ви запознае накратко с вашето участие в планираните противодействия.

Нилос, сериозен млад мъж с пресипнал глас, подкара направо и по същество:

— Всички вие сте получили най-високи оценки при тренировките с управляемите андроиди. Още никой от вас няма истински боен опит с тях, но скоро ще имате. Упълномощен съм да ви предам, че сте освободени от всички други задължения, считано отсега.

„Е, и без това исках да се местя“ — помисли Дерън, облягайки се с облекчение на стола си. Около него реакциите варираха от тихи възклицания до изблик на радост. Всички бяха сержанти или младши офицери като него, изтеглени от различни секции на „Операции“. Някои от тях познаваше, но бегло.

Различните реакции на радост или безпокойство от внезапната промяна и предстоящите неизбежни сражения не секнаха и впоследствие, тъй като двете дузини мъже необяснимо защо бяха оставени известно време в една съседна стая, а и после, докато асансьорът ги сваляше надолу до Трета Платформа на отдел „Операции“ — най-ниското и най-тежко укрепеното ниво изобщо.

Трета Платформа — огромна пещера с ехо, с размера на голям самолетен хангар — беше пресечена изцяло от въздушни пешеходни мостове, които минаваха доста над земята. На височината, на която се спусна групата, висяха, окачени като марионетки на конци, приличащите на скафандри специално оборудвани костюми, които Дерън и другите оператори предстоеше да облекат. Чрез тях те щяха да управляват андроидите на принципа „господар-слуга“. „Слугите“ бяха подредени долу на пода в абсолютно съответствие с разположението на „господарите“ си. Телата на андроидите бяха метални, по-високи и по-широки от тези на хората, затова техниците, които сега довършваха работата си по тях, изглеждаха като джуджета. Много скоро „слугите“ бяха напълно подготвени за бой.

В малки кабини в стените на Трета Платформа операторите получиха индивидуален инструктаж. Показаха им карти на местностите, където щяха да бъдат спуснати и ги запознаха с оскъдната информация, която беше на разположение относно скитническата група от Неолита, която трябваше да защитават. Накрая, след последен кратък медицински преглед, операторите бяха облечени в трика и се отправиха по въздушния мост.

Точно тогава се получи заповед отгоре операцията да бъде прекратена временно. Никой отпърво не знаеше каква е причината за задържането, додето на стената на пещерата не светна огромен екран, който се изпълни от изображението на масивната гола глава на самия Планетарен Командир.

— Хора… — прогърмя многократно усилен познатият глас. После лицето се намръщи и излезе от кадър. — Какво е това? — кресна той след малко. — Онези от „Операции“ са ги накарали да ме чакат ли? Кажете им веднага да продължават! Аз мога да агитирам по всяко друго време! Какво си въобразяват там?!…

Гласът на Планетарния Командир тъкмо се надигаше, когато го прекъснаха заедно с картината и Дерън остана с впечатлението, че Номер Едно имаше още много да каже. Но тъй като младият лейтенант беше безразличен към военната си кариера, той се зарадва, че всичко мина толкова набързо.

Нещата на Трета Платформа отново се задвижиха. Двама техници дойдоха при Дерън да му помогнат да облече предназначения за него, подобен на водолазен костюм екип, свързан с множество кабели. Той изглеждаше доста голям и тежък за носене преди включването на спомагателната сила. Тогава изведнъж твърдата тежка материя пое формите на тялото и започна да реагира и на най-малкото му помръдване.

— Включваме захранването на „слугите“ — произнесе един глас в шлема на Дерън. В следващия миг придоби усещането, че всичките му сетива се прехвърлиха в тялото на андроида долу, точно под него. Когато почувства чрез „слугата“, че може да контролира всички свои действия, той се наклони настрани като премести крак, за да балансира тежестта си. Вдигайки нагоре глава, през очите на „слугата“ Дерън видя управляващия „господар“ и себе си в него, заел същата поза.

— Приготви се за спускане! — беше следващата команда. Звукът от металните крака на „слугите“ отекна по каменния под на хангара. Групата андроиди се подреди в колона. Всички техници се отдръпнаха на разстояние. И тогава в пода на Трета Платформа се отвори огромна бленда и над нея разцъфна ярко светещо кълбо.

— … Четири, три, две, едно, старт!

С невероятна лекота и мощ колоната от гиганти се отправи към светещата в тъмния под пролука. Щом я достигнаха, „слугите“ започнаха да потъват в нея един подир друг. Фигурата пред Дерън скочи и изчезна. После и той самият се хвърли задочно в сребристото отверстие.

Металните му крака се приземиха на трева. Отпърво залитна върху неравния терен. Беше се озовал сред дебрите на гъста сенчеста гора.

Консултирайки се с компаса върху лявата си китка, той потърси място, откъдето можеше да види слънцето. То се беше спуснало ниско в западния край на небето, което означаваше, че беше пропуснал предвидения момент на пристигането с няколко часа, ако не и с дни, месеци или години. Той веднага докладва за появилото се отклонение.

— Действай според указанията за такива случаи, Одегард — рече направляващият го контрольор. — Ще се опитаме да те прихванем.

— Разбрано.

Дерън започна да се движи спираловидно из гората, като през цялото време държеше сетивата си нащрек за някакъв знак, издаващ присъствие на врага, както и за следа, оставена от хората, които бе изпратен да защитава. Основната цел на действието му беше да произведе вълни във времето, създавайки изменения в историческия курс на линиите на живота на растенията и животните около него, изменения, които опитният страж на двайсет хиляди години напред в бъдещето ще бъде в състояние лесно да регистрира.

След като Дерън вървя по постоянно разширяваща се спирала около десет минути, изплашвайки стотици дребни животни, стъпквайки вероятно хиляди невидими насекоми под краката си и откършвайки безброй листа и клонки, безличният глас на направляващия го долетя отново:

— Добре, Одегард, открихме те. Малко си встрани пространствено, но си в правилно направление и ще можеш да настигнеш своите хора. Трябва обаче да побързаш, тъй като си изостанал с около пет часа. Слънцето вече залязва, нали?

— Да.

— Добре, тогава се насочи на двеста градуса от магнитния север и следвай този курс около четвърт час. Така ще доближиш достатъчно подопечните си.

— Разбрано.

Вместо да проучва пътя пред своите хора, той трябваше да бърза да ги застигне, преди да ги бе докопало нещо друго. Дерън тръгна с бърза крачка, проверявайки често компаса, за да бъде сигурен, че „слугата“ не се отклонява от зададената посока. Гористата местност пред него преминаваше на места в мочурливи храсталаци. Отвъд границата на заблатената зона, на няколкостотин метра от него се издигаха невисоки скалисти хълмове.

— Одегард, индикаторите ни показват наличие на друг нарушаващ фактор в района около теб. За съжаление не можем да ти дадем съвсем точно местоположението на смутителя. Вероятно е един от берсеркерите.

— Разбрано.

Тази работа беше повече по вкуса на Дерън, отколкото неподвижното седене на стражевия стол, но отговорността за четирийсетте милиона човешки живота тегнеше връз него, както и преди.

Минаха няколко минути. Дерън забави крачка, тъй като се налагаше да държи под наблюдение всички посоки, докато подбираше най-подходящия път за тежкия „слуга“ сред мочурливия терен. И тогава изведнъж ясно дочу ужасени детски писъци.

— Операции, попаднах на нещо.

Писъците долитаха отново и отново. Ушите на „слугата“ го ориентираха непогрешимо. Дерън леко промени курса и се затича. Избираше сред тинята по-твърдите наглед участъци от почва, стараейки се да запази високата скорост на придвижването си и да не вдига шум.

След половин минута тичане той рязко закова. На хвърлей камък пред него едно момче на около дванайсетгодишна възраст се беше покатерило на върха на някакво дърво и се бе вкопчило здраво в ствола с ръце и крака. Въпреки това всеки миг можеше да падне, защото подир всеки негов вик силен тласък преминаваше веднага нагоре по дървесното стъбло. Ниско долу стволът беше доста дебел, но нещо, което бе скрито в храсталака и високата трева, го разтърсваше периодично като пръчка за сурвакница. Нямаше в гората животно с такава сила. Сигурно беше берсеркерската машина, която използваше момчето като примамка с надеждата, че като го чуят, съплеменниците му ще дотичат.

Дерън приближи бавно, но още преди да определи от коя страна на дървото стоеше берсеркерът, за да се прицели, онзи откри „слугата“. Тънък розов лазерен лъч проряза храсталака и от гръдната област на бронирания костюм на андроида изскочи букет от цветни искри, същински фойерверк. Насочил лазерния лъч напред като копие, берсеркерът се втурна в атака, кършейки по пътя си храсти и фиданки. Дерън зърна нещо ниско и метално, на четири крака, което се движеше изненадващо бързо. Той отвори уста, за да включи с тласъка на брадичката си вградения в шлема спусък на своя собствен лазер. Върху челото на „слугата“ премигна блед лъч светлинка, който се фокусира и се насочи автоматично там, накъдето гледаше Дерън.

Лъчът на андроида уцели устремената машина в няколкото издатини от метал, напомнящи лице, отрази се оттам и взриви едно малко дърво, като го превърна в облак от пламъци и пара. Изстрелът явно бе поразил целта, тъй като врагът прекъсна своя бяг по средата и се хвърли зад една обрасла с трева бабуна, за да се прикрие.

Двама от офицерите в отдел „Операции“, които явно бяха приели видеокартината от „слугата“, едновременно започнаха да напътстват Дерън. Но с тях или без тях той нямаше особен избор. Изненада се от собствената си агресивност, когато откри, че бе принудил „слугата“ да се притаи зад малкия хълм в очакване на ново нападение.

Искаше боят да приключи бързо, независимо как. Спусна се в посока към врага, като стреляше непрекъснато с лазера и безгласно крещеше в шлема си. Изведнъж берсеркерът се появи пред очите му, приклекнал като лъв, готов за скок. Беше изключително силен. Ако имаше време да се поколебае, Дерън би се сепнал — въпреки всичките тренировки, илюзията, че наистина се хвърля с крехката си плът върху дебнещото страшилище, беше почти пълна.

Но той нямаше време да се уплаши. С цялата инерция на металната си маса връхлетя на скорост върху приклекналия берсеркер. Дърветата наоколо се разтресоха.

Няколко секунди му бяха достатъчни да се убеди, че използването на бойни машини с човекоподобна форма в тази операция е голям гаф. Ръкопашната схватка далеч не е удачен тактически ход при противоборство с равна по сила машина, камо ли срещу по-силна, особено когато бързината на движенията ти е ограничена от мудната реакция на протоплазмените нерви. Макар в отдела да смятаха, че свръхсилата на андроида е достатъчна да разкъса неприятеля на парчета, Дерън не можеше да направи нищо друго, освен да сграбчи вражеския корпус и да увисне отчаяно, хванал берсеркера в нещо като полу-нелсон, докато онзи се мяташе и гърчеше, опитвайки се да го хвърли като див бик.

Когато боят започна, на Дерън му се струваше, че всички негови началници от „Операции във времето“ стоят зад рамото му и го наблюдават, като повечето от тях имаха какво да кажат. В ушите му гласове крещяха заповеди и ругаеха — и него, и помежду си. Може би някои от по-висшите чинове се опитваха да разкарат гласовете на другите, но той така или иначе нямаше време за тях. Зелената гора около него се завъртя по-бързо, отколкото очите и мозъкът му можеха да я възприемат. За една шеметна частица от секундата той усети как стъпалата му се отделиха от земята и прекършиха няколко малки дръвчета, докато чудовището го въртеше. Той се опита да обърне глава така, че циклопското око на лазера му да може да влезе в употреба, но берсеркерът беше стиснал с едната си лапа врата на „слугата“, като по този начин обездвижваше главата му. Опита се да обхване дебелата шия на берсеркера по-здраво със стоманените си ръце, обаче онзи се измъкна от хватката му и андроидът отхвръкна настрана.

Преди още да беше тупнал на земята, берсеркерът вече беше върху него — много по-бърз и свиреп от който и да било пощръклял бик. Дерън стреля с лазера напосоки. Замайването от въртенето, а сега и особеното усещане, че го блъскат и тъпчат без да чувства нищо, надигна у него едва преодолимо желание да се разсмее. След миг боят ще бъде загубен и той ще трябва да се предаде.

Берсеркерът го подхвърли наново. После се метна встрани, за да избегне бясно сечащия меч от светлина на Дерън. Леко като сърна, тумбестата машина скочи сред дърветата и изчезна от погледа му.

Опита се да седне, замаян, на песъчливия хълм, върху който беше паднал. И тогава разбра защо берсеркерът беше предпочел да се оттегли — някаква важна част от „слугата“ се беше счупила и сега металическите му крайници се влачеха безпомощно като крака на човек с пречупен гръбнак. Но тъй като лазерът на „слугата“ работеше и могъщите му ръце можеха да причиняват поражения, компютърният мозък на берсеркера беше решил да прекрати боя. Берсеркерът не виждаше смисъл да си разменя удари с окуцял, но все още опасен противник, не и когато можеше да си уплътни времето, следвайки основната си програма да убива хора.

Гласовете от отдела дадоха окончателна преценка:

— Одегард, какво по…

— В името на Всевишния, Одегард, какво си мислиш, че…

— Одегард, защо не… Добре де, направи каквото можеш!

Чу се прищракване и всички те изчезнаха от шлемофона му, оставяйки след себе си усещането за неприязън. Стори му се, че бързаха да се спуснат като лешояди върху някоя друга жертва. Ако неуспешният му опит не се отличаваше от тези на останалите му колеги, то пропадането на цялата операция наближаваше съдбовния миг, когато вече никой нямаше да го обвинява за нищо.

Все пак той бе още на бойния си пост, макар и само с половин „слуга“ на разположение. Желанието му да оправи положението по един или друг начин бързо се бе изпарило. Дори бремето на отговорността беше изчезнало, поне за момента. Всичко, което искаше, беше един нов шанс да се срещне с врага.

Закрепвайки „слугата“ в седнало положение с помощта на ръцете му, той се огледа. Намираше се насред мочурливия склон на някакъв малък коничен хълм, който на върха беше широк около петнайсет ярда. Най-близките дървета бяха в съвсем окаяно състояние, а тези, които не бяха прекършени в борбата, бяха обгорени и почернели от лудо развъртяния му лазер.

Какво ли бе станало с момчето?

Гребейки като плувец с ръцете, Дерън запълзя нагоре по склона и се домъкна до едно място, от което имаше добра видимост. Разпозна недалеч високото дърво, на което се беше изкачило одеве детето, но то сега не беше там.

Когато стигна върха на хълма, Дерън видя, че той представляваше фуниеобразно възвишение с полегати стени и образувало се от дъждовете езерце в средата. Неочаквано пръстта под осакатения „слуга“ се срина и той се свлече по вътрешния склон на фунията, към воднистата маса, която я изпълваше.

Фуния ли?

Най-после Дерън позна мястото, където се беше озовал „слугата“. Това беше капан, приготвен от Отровния Копач — вид едър хищник, унищожен на Сиргол още в ранните исторически времена. Вглеждайки се в средата на езерцето, Дерън срещна погледа на две сиви очи, разположени върху огромна грозна глава, която плуваше наполовина скрита под водата.

…

Мат стоеше зад момчето Дарт. Двамата внимателно се вглеждаха иззад храстите към дупката на Отровния Копач. Останалите от Хората бяха на стотина ярда встрани и докато почиваха в прикритието на храсталака, изравяха по някой корен или гулия за ядене.

Погледът на Мат едва беше успял да прехвърли ръба на фунията, когато забеляза нечия глава. Това със сигурност не беше главата на Отровния Копач. Беше гладка и заоблена като капка вода.

— Мисля, че е каменният лъв — прошепна тихо Мат.

— А, не — отвърна шепнешком Дарт. — Това е големият човек, за който ти разправях, каменният човек. О, как се биха двамата с каменния лъв! Но не изчаках да видя края, спуснах се от дървото и избягах, докато можех.

Мат се поколеба, но реши да рискува и да погледне отблизо. Кимвайки на Дарт да го последва, той се приведе и запълзя напред. Иззад един по-близък храст те можаха да надникнат отвъд ръба на фунията тъкмо навреме, за да видят нещо, което накара Мат тихо да възкликне от изненада. Отровният Копач, който можеше да се справи с кое да е създание, веднъж попаднало в капана му, изскочи от слузестата тиня и нападна. Тогава каменният човек го плесна по носа с необикновена сила, както се плесва хлапе. И с вой, наподобяващ писъка на наказано дете, Лошият цопна отново във водата!

Човекът от блестящ камък промърмори нещо на себе си. Думите му бяха изпълнени с чувство, но бяха на непознат език. Той намести смачканите си долни крайници и започна да лази с помощта на големите си ръце, за да излезе от фунията. Каменният човек хвърляше пясък назад при всяко загребване и вероятно скоро щеше да се измъкне, макар че това си беше доста трудна работа.

— Сега вярваш ли ми? — възкликна възбудено Дарт. — Той се би с каменния лъв, видях го!

— Да, да, вярвам. — Все още прикляквайки и като внимаваше да не издаде присъствието им, Мат поведе момчето назад, към останалите от групата. Той реши, че явно боят между две такива същества е причината за всичките обгорени и изпочупени дървета — нещо, което преди това го беше изненадало — а и за целия шум, който Хората бяха чули. Сега, докато водеше Дарт надалеч от хълма, Мат с надежда се огледа за проснато сред храстите голямо лъскаво тяло. Гледката на умрял каменен лъв беше нещо, което Мат много искаше да види. Това би помогнало да се изличи донейде друга една картина, която не напускаше съзнанието му — споменът за това, което беше направил каменният лъв с двете му млади жени.

Гушейки се под храстите при останалите от групата, Мат обсъди положението с най-мъдрите възрастни.

— Искам да се доближа до този каменен човек — рече той. — Искам да се опитам да му помогна.

— Защо?

Не беше лесно да се намерят думи за отговор. Но в едно Мат бе наясно — готов беше да се обедини с каквото и да е и с когото и да било, стига да имат сили да се преборят заедно с каменния лъв. Но… явно имаше и още нещо, тъй като този странен каменен човек не изглеждаше способен да продължи да се бие.

Другите слушаха Мат, но продължаваха да мърморят недоверчиво. Накрая най-старата жена от Хората взе кесийка, направена от кожа на гущер, в която носеше Семето на огъня и извади от нея кокалите от пръстите на предшественичката си. Три пъти ги разклати, хвърли ги върху калната земя и заизучава фигурата, която бяха образували. Не видя в нея каменния човек и затова не можеше да даде съвет.

Колкото повече разсъждаваше Мат, толкова по-решителен ставаше: „Ще отида да помогна на каменния човек. Ако се окаже, че е враг, не ще може да ни преследва с мъртвите си нозе.“

…

Слухът на „слугата“ долови приближаването на цялата група на Хората, макар те да се придвижваха много тихо.

— Ще си имам компания — едва чуто рече Дерън. Не получи отговор от никой от многото началници, които го бяха наблюдавали преди, а това за момента го устройваше.

Хората се прокраднаха и най-смелият от тях надникна предпазливо от храстите. Когато видяха, че главата на „слугата“ е вдигната и ги гледа, те веднага излязоха от прикритията си и вдигнаха ръце с разперени пръсти — за да покажат, че не са въоръжени. Дерън повтори жеста доколкото можа, тъй като с едната ръка крепеше андроида да седи изправен.

Хората изглежда бързо добиха увереност от мирния жест на „слугата“, поради неподвижността му и най-вече заради очевидната му инвалидност. Скоро цялата група излезе на открито и те зашепнаха помежду си, като поглеждаха любопитно към водата във фунията.

— Някой чува ли ме? — предаде Дерън. — Заобиколен съм от група хора. Ще доведете ли лингвист?

Още от създаването на „Операции във времето“ се полагаха отчаяни усилия да се изучат колкото е възможно повече езици и диалекти от миналото на Сиргол. Скрити микрофони и видеокамери бяха отнасяни от съгледваческите средства до много места и времена в миналото, където имаше хора за изучаване. Работеше се крайно упорито, защото проблемът беше от изключителна важност. В днешно време имаше само двама души, които бяха успели да научат нещичко от езика на тези полускитници от Неолита, но те и двамата бяха доста заети хора.

— Одегард! — Отговорът на повикването му дойде като избухване в слушалката, което накара Дерън да подскочи. Гласът не се представи, но приличаше на полковник Борс: — Не изпускай тези хора! Дори андроидът ти да е осакатен, той все още може да им осигури някаква защита.

— Разбрано — въздъхна безшумно Дерън. — Какво става с лингвиста?

— Опитваме се да го намерим. Ти си в жизненоважна зона… Стой там, докато изпратим друг андроид и пази тези хора.

— Разбрах.

Суров беше животът днес в изпълнения с берсеркери Неолит. Но в крайна сметка, макар и запечатан вътре в „слугата“, той явно беше по-полезен тук, отколкото сред олелията и бъркотията, които царяха в отдела.

…

— Всеки с такива размери трябва да яде много храна — оплака се на Мат един от възрастните мъже.

— С тези мъртви крака — отвърна Мат, — не мисля, че ще живее твърде дълго, за да яде чак толкова много. — Той се стараеше да убеди няколко от най-смелите мъже да му помогнат да издърпа каменния човек навън от капана. Каменният, както изглеждаше, очакваше с доверие тяхната помощ.

Мъжът, който спореше с Мат, продължи да аргументира съмненията си:

— Ако ли пък няма да живее дълго, тогава няма смисъл да му помагаме. Все пак той не е от Хората.

— Не, не е. Но… — Мат потърси нов изказ и нови слова, за да изрази съждението си. Ако се наложи, ще отърве каменния човек сам. Чрез спора той изясняваше нещата не само на другите, но и за самия себе си. В неговите очи това странно същество, което се бе опитало да спаси Дарт, беше част от някакъв голям род, към който принадлежаха и самите Хора, от някакво „племе на всички човеци“, противостоящо на разните там зверове и демони, които денонощно носеха смърт и страдание на хората.

— Ами ако наблизо има група от каменни човеци — предположи друг мъж. Хората веднага се огледаха наоколо. — Те биха били опасни като врагове, но и силни като приятели!

Идеята не предизвика възторг — нито приятелството, нито враждата с други групи имаше значение за живота на Хората.

— Този желае да бъде наш приятел — рече Дарт с тънкото си гласче.

Най-старата жена му се присмя:

— Всеки, който е сакат и се нуждае от помощ, би желал да бъде наш приятел. Мислиш ли, че се е бил с лъва заради тебе?

— Да!

…

Гласът на момичето-лингвист се присъедини към приглушеното бръмчене, което се появи отново в слушалките на Дерън. Тя даде едно доста съмнително разяснение на част от разговорите между Хората, след което бе отзована при друг оператор. От гласовете, достигащи до него, Дерън разбра, че дотук два берсеркера са били унищожени, но са изгубени десет андроида. Освен това появата на „слугите“ плашеше и разпръскваше хората, които трябваше да бъдат охранявани.

— Кажете им да се престорят на осакатени — посъветва ги Дерън. — Аз ще се оправя и без лингвист, ако трябва. Така все пак е по-добре, отколкото да сгреша значението на някоя важна дума. Но какво ще кажете да ми изпратите тук някакви средства за самозащита, които да дам на тези хора? Когато берсеркерът се върне, ще бъде твърде късно.

Машината, с която се бе сражавал, сигурно се беше объркала и бе тръгнала по някоя стара следа или пък преследваше друга група хора. Трябваше обаче да се предвиди евентуалното й връщане.

— Изпратете ми гранати, а не стрели. Само един мъж от групата има лък.

— Средствата за самозащита са готови — увери го някой. — Но е опасно да ги пъхнем в ръцете им, преди да е станало абсолютно наложително. Я си представи, че решат да ги използват срещу андроида? Или пък се изтрепят един друг по погрешка?

— Ще бъде още по-зле, ако закъснеем. Смятам, че вече трябва да ги спуснете.

Вътре в огромния гръден кош на „слугата“ имаше камера, в която по необходимост можеха да се изпращат неголеми предмети от бъдещето.

— Средствата са готови.

Дерън не знаеше да вярва ли или не на начина, по който се развиваха днес събитията.

Хората изглежда още обсъждаха съдбата на каменния човек, а той продължаваше да седи в поза, която смяташе за най-миролюбива и предизвикваща доверие. От откъслечния превод Дерън бе разбрал, че високият млад мъж с преметнат през рамо лък настояваше да спасят каменния човек.

В крайна сметка мъжът с лъка, който най-много се доближаваше до представата за водач на Хората, успя да убеди един от другите мъже да му помогне. Двамата отидоха до най-близката пречупена фиданка и окършиха горната й част, като късаха жилавите дървесни влакна с голи ръце. После се осмелиха да донесат дръвчето до ръба на убежището на Отровния Копач.

Те спуснаха нацепения край долу така, че „слугата“ да може да се залови. Дерън се хвана и с двете ръце.

Мъжете затеглиха, но скоро запъшкаха под неочакваната тежест. Момчето от дървото се присъедини към тях.

— Одегард, тук е полковник Борс — обади се в слушалките му един настоятелен глас. — Вече установихме каква е целта на берсеркерите — първият писмен език на планетата произхожда от период и район, които включват настоящото ти местоположение. Смъртността дотук не е намалила възможността за възникването му, но всяко следващо убийство може да се окаже съдбоносно и да изтласка вероятната му поява извън границите на реалността. Тъй като съществуват много варианти в разклонението на родословното дърво на всеки един от твоите подопечни, ние не можем да посочим веднага точния създател, но със сигурност знаем, че хората от твоята група са сред предците на неговото племе.

Дерън се вкопчи в дръвчето и тримата мъже извлякоха „слугата“ до ръба на фунията.

— Благодаря за съобщението, полковник. Какво става с гранатите, които поръчах?

— Ще се опитаме да спуснем още два андроида в твоя сектор, Одегард, но засега имаме технически проблеми. Вече трима от враговете са унищожени… Гранати ли, казваш? — Последва кратка пауза: — Съобщиха ми, че скоро ще ги получиш. — В наушниците на Дерън се разнесе щракване и гласът на полковника се изгуби.

След привършването на спасителната операция Хората бяха отстъпили на няколко крачки и внимателно наблюдаваха машината. Дерън се подпря на едната си ръка и с другата повтори мирния жест. Това явно успокои донейде аудиторията, но скоро се яви основателна причина за безпокойство — залязващото слънце, към което Хората тревожно поглеждаха през рамо, докато разговаряха. На Дерън не му беше необходим лингвист, за да разбере, че са притеснени къде да прекарат нощта в относителна безопасност.

След минута те събраха оскъдното си имущество и тръгнаха. Всеки посвоему обясняваше случилото се. Мъжът с лъка на няколко пъти проговори на „слугата“, но остана разочарован — думите му не бяха разбрани. Нямаше обаче време за губене. Каменният човек беше оставен да се оправя както може.

Дерън проследи с поглед отдалечаващата се колона на Хората. Скоро откри, че можеше да движи „слугата“ доста бързо, като използваше дългите му ръце, за да ходи подобно на маймуна с извит гръбнак и с влачещи се отзад крака. Хората от време на време се извръщаха да погледнат чудноватото създание, но далеч не във всеки поглед се четеше одобрение. Доста по-често обаче те поглеждаха в посоката, от която бяха дошли и в очите им се четеше страх дали нещо друго не върви по дирите им.

Дерън беше нащрек. Следата, която оставяха влачещите се крака на андроида беше съвсем ясна. При вида й убиващата машина може би щеше да бъде по-предпазлива, но със сигурност щеше да ги проследи.

Полковник Борс отново се обади да обобщи положението:

— Одегард, екраните показват, че берсеркерът се отправи на юг, а после се върна отново в твоята посока. Очевидно си прав, че се е заблудил и е тръгнал по грешна следа. Твоят берсеркер е единственият, който не сме отстранили досега, но по всичко изглежда, че той се е добрал до най-уязвимото ни място. Смятам да постъпя така: двата андроида, които изпратихме като подкрепление, скоро ще настигнат групата — въпрос на минути. Ще ги оставим да следват от дистанция линията на движение на групата, но без да се показват, всеки на своя фланг. Не искам да изплашим твоите подопечни с толкова метални човеци и да рискуваме да ги разпръснем. Досега твърде много подобни грешки допуснахме. Когато хората ти спрат някъде за нощувка, ти остани при тях, а другите два андроида ще изчакат в засада.

— Разбрано.

Дерън продължи да се влачи на ръце. „Слугата“ се друсаше по неравния терен, през който се придвижваше. Той дори нарочно извършваше повече движения от необходимото, за да може операторът от бъдещето, който го следеше на екрана, да улавя присъствието му в миналото още по-осезателно.

Планът на полковника бе разумен. Премисляйки всички възможни варианти, Дерън стигна до извода, че има шанс да бъде изпълнен.

Падащият здрач окъпа дивата природа в мрачна красота. Хората вървяха напред, при което полузалесената блатиста долина остана отдясно, а невисоките скалисти хълмове — отляво. Мъжът с лъка, чието име звучеше като „Мат“, вървеше начело на колоната и неспокойно опипваше хълмовете с поглед.

— Какво ще кажете да ми спуснете вече тези гранати? Ей, „Операции“? Има ли някой там?

— Сега подготвяме засадата, Одегард. Не искаме твоите хора да почнат да хвърлят гранати наляво и надясно в тъмното.

В това има някакъв смисъл, реши Дерън. Пък и „слугата“ му не би могъл да мята каквото и да е достатъчно ефективно, докато му се налагаше да се подпира и да ходи на ръцете си.

В този момент водачът Мат рязко се обърна и закрачи нагоре по един гол хълм. Хората му чевръсто го последваха. Като пълзеше след тях, доколкото му позволяваха силите, Дерън видя, че те се отправиха към тесния вход на една пещера. Издълбан в невисока скала, той напомняше врата в стената на къща. На известно разстояние от пещерата всички спряха. Преди още Дерън да ги настигне, Мат вече беше свалил лъка от рамото си и поставяше стрела. Друг мъж запокити в пещерата голям камък. Тутакси от нейното дъно последва грозен рев. Бидейки експерти по оцеляването, Хората веднага се разбягаха.

Когато пещерната мечка излезе да види кой звъни, откри пред входа само „слугата“ — нищожна, осакатена, лазеща твар.

Потупването за „Добре дошъл“ прекатури андроида. От легнало положение Дерън отвърна на ласката, като с удара си отклони муцуната на мечката и предизвика нейния смразяващ кръвта рев. Но мечката беше по-упорита от Отровния Копач и реши да изпробва здравината на зъбите си в главата на андроида. Все още по гръб, Дерън вдигна мечката със стоманените си ръце и я хвърли. „Изчезвай от тук!“ — сякаш й рече той.

Оказа се, че първият рев е бил само настройка за този, който последва. Дерън не искаше да прекъсва нито една животинска линия на живот, стига да можеше, но времето течеше и истинският враг приближаваше. Втория път запрати мечката доста по-надалече. Животното отскочи веднъж, после се приземи на лапи и побягна право към блатото. Воят му се носеше след него още половин минута.

Хората изскочиха иззад скали и пукнатини и бавно се събраха около „слугата“, за пръв път забравяйки да се озърнат в посоката, от която бяха дошли. Дерън си помисли, че в следващия миг ще се проснат пред него и ще почнат да го възхваляват. За да избегне това, той пропълзя навътре в пещерата и се зае да огледа вътрешността й. Беше тъмно, но очите му привикваха с различната осветеност далеч по-бързо от човешките и той веднага установи, че пещерата е напълно празна. Беше висока и тясна, с втори отвор, подобен на прозорец — високо над входа. Имаше достатъчно място да се подслони цялата група. Мат беше направил добро откритие.

Щом излезе навън, видя, че Хората се готвеха да запалят голям огън пред самия вход. Събираха трески и опадали клонаци под дърветата по краищата на блатото и пъргаво ги извличаха нагоре по склона. В далечината отвъд долината малка оранжева искрица светеше в сгъстяващия се виолетов мрак на падащата нощ, издавайки лагера на друга група.

— „Операции“, как върви подготовката на засадата?

— Другите два андроида току-що заеха позиции. Виждат те на входа на пещерата.

— Отлично.

Нека в такъв случай Хората да си стъкнат огъня. И нека берсеркерът бъде привлечен от него. Ще намери групата така защитена, както никога не е била.

От торбичката, изработена от груба кожа, най-старата жена извади снопче дървесни кори, разви ги и те разриха овъглена вътрешност. Със заклинания и умело използване на съчки тя получи пламък. Скоро ярките му езици се извисиха на фона на бързо потъмняващото небе.

Групата се намъкна в пещерата. Последен влезе „слугата“, веднага след Мат. Озовал се вътре, Дерън подпря гръб на скалата и отпусна ръце с въздишка на облекчение. Готов беше да отпочине. Андроид или не, но му се събра много.

Още не беше се отпуснал, когато внезапно вън в нощта се захвана битка. Чу се пращене и пукот на лазерни оръжия, последвани от трясък и скърцане на бронирани тела. Хората в пещерата скочиха на крака като един.

Проблясващите отражения на лазерите осветиха Мат, който бе застанал със своя лък, готов, с лице към входа, докато другите възрастни търсеха камъни за хвърляне. В дъното на пещерата момчето Дарт се беше покатерило върху една издатина, откъдето можеше да надникне през малкия висок прозорец. Светлината на лазерите озаряваше лицето му.

После светлината угасна. Блясъците и трясъкът секнаха така внезапно, както бяха започнали. Тишина и тъмнина се разстлаха в нощта.

— „Операции“? „Операции?“ Какво става навън? Какво се случи?

— О, Господи, Одегард! — Гласът така трепереше, че беше неразпознаваем. — Зачеркни двата андроида! Онова проклето нещо прояви страхотни рефлекси…

Огънят изведнъж влетя през входа. Изритан от нечий стоманен крак, той се изсипа като същинска градушка от искри и главни, които отскочиха от отсрещната извита стена и се превърнаха на хиляди умиращи върху пещерния под очи. Берсеркерът искаше да внесе яснота в играта — да види дали има и друг изход, през който биха могли да се опитат да офейкат човеците. Сигурно знаеше, че сакатият „слуга“ е вътре в пещерата, но хладният му компютърен мозък вече се беше научил да презира всичко, което „слугите“ андроиди на „Операции във времето“ можеха да сторят срещу него. Щом установи, че жертвите му няма къде да избягат, той понечи да влезе направо. Чу се тежък стържещ звук, но входът на пещерата се оказа малко тесен за него.

— Одегард, ще спуснем една дузина стрели на твоя „слуга“ веднага. С чувствителни върхове, които се взривяват при контакт…

— СТРЕЛИ?! Аз казах гранати! Казах ви, че имаме само един лък и няма място за… — По средата на изречението Дерън установи, че малкият висок прозорец в дъното на пещерата можеше да послужи като отлично стрелково гнездо. — Изпращайте стрелите тогава. Изпратете нещо! Бързо!

— Спускаме стрелите веднага. Одегард, имаме готов резервен оператор в друг „господарски“ костюм и можем да включим него към „слугата“, ако имаш нужда от почивка.

— Забравете за предложението си. Аз вече свикнах да се оправям с този „слуга“ с пречупен гръбнак…

Берсеркерът предизвикваше страхотен шум, дращеше и блъскаше по масивната скала, която го държеше настрани от плячката му. Когато шлемът на Дерън сигнализира, че стрелите са пристигнали, той реши да не губи време за отключване на нишата в металната си гръд. Пред изумените лица на Хората, които го наблюдаваха ококорено, бръкна с ръка през устата във вътрешността на андроида и извади оттам сноп от дванайсет стрели, които подаде на Мат.

Външният им вид показваше, че не бяха обикновени стрели и все пак в конкретната ситуация нямаше съмнение относно предназначението им. Мат се поколеба само за миг, после стори нещо като поклон пред „слугата“, пое стрелите с благоговение, втурна се към дъното на пещерата и се покатери до прозорчето.

Дупката представляваше удобен пункт за стрелба, стига противникът да не разполагаше с по-далекобойни оръжия. Тъй като обаче берсеркерът беше въоръжен с лазер, явно на „слугата“ се падаше задачата да отвлича вниманието му и да го държи зает.

Надявайки се от все сърце Мат да е добър стрелец, Дерън повлече уродливото си металическо тяло и застана до извивката на входа. Усещаше напора на берсеркера през скалата. Дори му се стори, че ако се протегне, ще го докосне. Дерън изчака, огледа пещерата и когато видя, че Мат вече бе поставил на лъка си първата от вълшебните стрели, изскочи навън толкова стремително, колкото позволяваха ръцете му.

Почти се просна по лице, тъй като берсеркерът се беше оттеглил извън обсега му, за да се подготви за нова атака. Естествено, той се оказа по-бърз с лазера си, отколкото Дерън с неговия. Бронята на „слугата“ се нажежи до бяло, но издържа, додето Дерън съумя да се хвърли напред и да отвърне на огъня. Дори да беше съгледал Мат на малкото прозорче, берсеркерът го пренебрегна, защото смяташе стрелите за безопасно оръжие.

Първата стрела удари чудовището по рамото на предния крайник. Дървената пръчка отлетя встрани, но преди това острият й връх изчезна, превръщайки се в огнено кълбо. След експлозията в металния корпус на берсеркера остана дупка с размера на юмрук.

Машината излезе от равновесие и стреля по Мат, но лъчът само възпламени един храст над издатината с прозорчето. Дерън продължи да се движи към берсеркера с максимална бързина, насочил лазера като фенерче право към раната на рамото му.

Мат се подаде от отвора и изпрати втора стрела.

Уцели берсеркера под прав ъгъл отстрани и го накара да залитне на три крака. И тогава лазерът на врага излезе от строя, тъй като Дерън вече се беше приближил достатъчно и стовари тежкия си метален юмрук върху окото на излъчвателя.

С това състезанието по борба не свърши. За момент Дерън помисли, че този път ще надделее окончателно, тъй като силата на двете му изкуствени ръце превъзхождаше тази на берсеркера, който бе останал с един почти неизползваем крайник. Все още рефлексите на врага обаче бяха по-добри от човешките. Само след секунди Дерън пак увисна и светът около него се завъртя. И пак бе хвърлен.

Той сграбчи краката, които го тъпчеха, за да обездвижи берсеркера и да го превърне, макар и за миг, в удобна мишена. Ужасен удар обаче разби и неговия лазер.

Защо се бавеше тази проклета стрела?

Берсеркерът отново се оказа твърде голям, твърде силен и твърде бърз, за да може сакатият „слуга“ да се справи с него. Като огромни чукове се стоварваха лапите със стоманени нокти и скоро разкъсаха основните възли на единия му крак. Кракът, и без това неизползваем, се отдели от тялото. Металният човек щеше да бъде разкъсан на парчета.

КЪДЕ СА СТРЕЛИТЕ?!

Тогава стрелите дойдоха. Дерън за миг мярна летящо човешко тяло над себе си. Мат се хвърли лично в схватката, с по един сноп стрели във всяка ръка. Полетял като същински бог на гръмотевиците, той с див крясък заби остриетата в гърба на противника.

Нейде дълбоко в берсеркера се разнесе взрив. Приглушена бледа светлина обви тялото му. Разрушенията бяха изцяло вътрешни. Експлозиите разтърсиха и двете машини. С това боят приключи.

Дерън изтегли настрана поломения и прегрял „слуга“, като го измъкна изпод масата от нажежен, потрепвайки пръскаш, искри метал, в която се беше превърнал доскорошният враг. После, смазан от изтощение, подпря андроида на лакти. Видя как Дарт изтича от пещерата в светлината на тлеещата и трепереща изкормена машина. Сълзи се стичаха по бузите на детето. В ръцете му беше лъкът на Мат със скъсана тетива. След Дарт изскочиха и другите Хора и се струпаха около нещо, което лежеше неподвижно на земята.

Дерън застави „слугата“ да седне.

Мат се бе търколил мъртъв там, където го беше отхвърлила последната конвулсия на врага. Коремът му беше разпран, ръцете обгорени, лицето размазано.

И изведнъж очите на обезобразеното лице се отвориха. Гръдният кош се повдигна рязко, тялото се разтресе. Мат започна да диша равномерно.

Жените пищяха, някои от мъжете подхванаха бавна песен. Всички правеха път на Дерън, когато насочи „слугата“ към Мат и възможно най-нежно го повдигна. По тялото на пострадалия имаше и други по-малки обгаряния, така че той едва ли усети горещината на металните ръце.

— Чудесна работа, Одегард! — Гласът на полковник Борс бе възвърнал увереността си. — Отлична работа. Ти осъществи операцията. Какво да ти изпратим, за да окажеш първа помощ на този момък?

Дерън пропусна първата реплика на полковника — изглежда беше потиснат от случилото се.

— Той е в състояние, изискващо доста повече грижи, сър. Ще трябва да го вдигнете заедно с мен.

— Ще ми се да му помогна, разбира се, но се страхувам, че това е извън разпоредбите… — Гласът на полковника се изпълни с колебание.

— Каквото и да сторим тук на място, линията на живота му ще се прекъсне, полковник! Той извоюва нашата победа, а сега червата му висят навън, сър.

— Хм. Добре, добре. Приготви се, докато пренастроим, за да включим и неговата маса.

Хората стояха унили в кръг около „слугата“ и неговия умиращ товар. Вероятно сцената ще намери отражение в някоя легенда, помисли си Дерън. Нищо чудно историята за умиращия воин и каменния човек да съществува сред най-ранните писания на Сиргол.

Горе пред входа на пещерата старата жена имаше затруднение, опитвайки се да запали отново огъня със своята прахан. Младото момиче, което й помагаше, изгуби търпение, грабна един сух клон и отиде до тлеещите останки на берсеркера. От тази жарава тя запали своята факла и като я размаха, за да лумне силно, изкачи се обратно до пещерата с танцова стъпка.

Това беше последната картина от миналото, която остана в паметта на Дерън. В следващия момент той се озова сред избледняващия кръг светлина върху тъмния под на Трета Платформа в отдел „Операции“. Двама мъже с носилки тичаха към него. Разтвори металните си ръце, за да могат санитарите да вземат Мат, след това завъртя глава вътре в шлема и изключи със зъби захранването.

За няколко секунди се освободи от „господарската“ си обвивка и си проправи път сред хората, които идваха да го поздравят. В прогизнало от пот трико той забърза надолу по стъпалата на въздушния мост покрай тълпата от техници, оператори и лекари в празнично настроение, които вече изпълваха залата на платформата. Остави пътьом касетата със записа на операцията и се върна при носилката. Върху разкъсаните вътрешности на Мат вече бяха поставени напоени с препарати марли. Интравенозното лечение бе започнало.

Макар и отворени, очите на Мат все още пустееха от шока. За него Дерън беше просто един от многото непознати наоколо. Дерън вървеше редом с носилката, хванал ръката му малко над изгорената китка, докато първобитният човек не загуби съзнание.

Носилката се движеше към болницата. Около нея се струпа нещо като процесия. Сякаш по високоговорителите беше предадено съобщение за първия човек, доведен от далечното минало. Новината се бе разнесла мълниеносно. Когато вкараха Мат в отделението за неотложна помощ, всички пациенти, които можеха да ходят, дойдоха да го видят. Сред тях беше и Лайза.

— Той се е изгубил — промърмори тя на себе си, вглеждайки се в подутото му лице и в очите, които от време на време бавно се отваряха. — О, толкова е изгубен и самотен. Познавам това чувство… — Обърна се разтревожено към доктора: — Ще оживее, нали? Ще се оправи?

Докторът се усмихна едва-едва:

— Ако дишат все още, когато ни ги докарат в такова състояние, обикновено оживяват.

Лайза въздъхна облекчено. Загрижеността й към пришълеца от миналото беше дълбока и искрена, като към сродна душа.

— Здравей, Дерън — усмихна му се тя, малко преди да последва носилката, докъдето това беше възможно. Унес забулваше гласа й, а в поведението й се усещаше разсеяност.

Тя сякаш едва го забеляза.

Част втора

…

С развети от вятъра черни дрехи и сива брада, Номис стоеше, вдигнал ръце, върху плоския като дъска връх на черната скала, на трийсет фута над бушуващия прибой. Белите чайки се стрелкаха надолу към него, после кривваха рязко с тънки и остри писъци, като страдащи слаби душици.

От трите страни на „гнездото му“ се извисяваха зъберите на бреговата линия от черна базалтова скала. Напред се простираше неизбродната шир на морето.

Номис стоеше разкрачен точно в средата на една заплетена диаграма, надраскана с тебешир върху плоската скала. Около него бяха разпръснати атрибутите на занаята му — мъртви вещи, стари, изсушени или дялани от камък предмети — обикновеният смъртен би пожелал да ги захвърли и забрави.

С острия си, пронизващ глас Номис напяваше на вятъра:

Сбирайте се, буреносни облаци, ден и нощ,

овъглявайте, светкавици, а водата нека дави!

Вълните да погълнат — ярки и зелени,

на врага уменията в занаята

и на неприятеля потъващия кораб!

Песента не свършваше и този куплет се повтаряше отново и отново. Тънките ръце на Номис потреперваха, изморени от дългото държане на парчета дърво от потопени кораби над главата му. Птиците неспирно крещяха по него, а вятърът продължаваше да навира прошарената му коса в очите.

Днес той бе отегчен и изморен. Не можеше да се освободи от усещането, че целият му труд през деня е бил напразен. Не беше дарен с нито един знак за сполука, каквито и без това рядко му се явяваха — някакъв символ в съня или поразителни видения в тъмната глъбина на транса, които стъписваха разума му, когато бе буден.

Понякога му се случваше да се убеди в силата и способностите си да привлича злото върху главите на своите врагове, но добре съзнаваше, че успехите му в действителност бяха много по-незначителни от онова, в което успяваше все пак да убеди останалите. Разбира се, дори и за миг не се съмняваше, че фундаменталните сили на вселената са достъпни чрез магията, но беше наясно, че успехът в повечето случаи зависеше не толкова от майсторлъка му, колкото от добрия късмет.

Два пъти през дългия си живот Номис се беше опитвал да вдигне буря. Само веднъж бе успял. В душата му обаче се загнезди натрапчивото съмнение, че тогава май бурята щеше да се разрази и без него. Сянката на неверието упорито му внушаваше, че да заповядва на природните сили е извън неговите възможности, както и извън възможностите на всеки друг нормален човек.

Но сега, макар и отново изпълнен със съмнение, той се беше отдал на подтика, който го държеше буден вече трети ден върху тайната му скала — толкова силна бе омразата му и толкова завладяващ страхът, които изпитваше към човека, за когото знаеше, че в момента пресича морето, за да дойде с нов бог и нови съветници и да поеме управлението на тази страна, наречена Куинсленд.

Строгите очи на Номис, впити в откритото море, отбелязаха появата на една тъмна чертичка, присмехулно малка и тънка, не буря, не и буричка, а по-скоро ветрец. Ужасната вихрушка, потопяваща кораби, която той се опитваше да предизвика, за пореден път не му се удаде.

…

Скалистият бряг на Куинсленд беше все още на един ден гребане оттук — напред, отвъд погледа, някъде зад мъртвилото на хоризонта. В същата посока, но по-наблизо, се зараждаше щорм. При вида на тъмните облаци лицето на Харл се навъси и ръцете му стиснаха дългото рулево весло, върху което с почти небрежна увереност бяха почивали досега.

Трийсетимата гребци — все свободни воини — също виждаха задаващата се гръмотевична буря. Всички те бяха достатъчно опитни, за да стигнат до едно и също заключение: ако забавят ход, може би пътят им ще се размине с този на бурята. Разбрали се без думи, те отслабиха натиска върху греблата.

Излезе насрещен вятър, лек и хладен. Дългите тесни знамена заплющяха от неговия порив по мачтите без платна. Накъдриха се и ресните на навеса над входа на пурпурния шатър, разположен по средата на корабната палуба.

В палатката, насаме с мислите си, седеше младият човек, когото Харл наричаше свой крал и господар. Намусеното изражение на Харл изчезна, когато му хрумна, че младият Ай вероятно се беше оттеглил в палатката си, за да планира предстоящите сражения. Пограничните племена, на които не им пукаше за новия мекушав бог и за старата разпадаща се империя, със сигурност щяха да подложат на изпитание волята и куража на новия властелин на Куинсленд, макар че подобна проверка едва ли беше необходима.

Следващата мисъл накара Харл да се усмихне. Неговият млад господар в палатката може би планираше не война, а по-скоро кампания за спечелване сърцето на принцеса Аликс. Защото само ако получеше ръката й, Ай щеше да си осигури пълна власт над царството и да получи поддръжката на армията. Казват, че всички принцеси били красавици, но за тази се мълвеше, че била и мъжко момиче. Ако се окажеше, че и тя е като онези девойки с високо потекло, които Харл познаваше или беше срещал, то нейното покоряване щеше да бъде толкова трудно, колкото и това на някой варварски вожд.

Лицето на Харл, което се беше оживило, доколкото позволяваха белезите по него, отново стана мрачно. Хрумна му, че неговият крал може да е влязъл в палатката, за да се упражнява в четене. Ай отдавна обожаваше книгите и дори носеше две със себе си на това пътуване. Или може би той пак се молеше на своя нов кротък бог — макар да бе млад и здрав, Ай от време на време вземаше цялата тази работа с любовта към бога твърде присърце.

Въпреки че умът му беше зает със странични мисли, Харл беше нащрек както винаги. Някакво раздвижване в морето наблизо го принуди да погледне встрани… И в този миг всички мисли в главата му замръзнаха, заедно с воинската му кръв.

Успоредно на кораба, на фона на хоризонта и далечните следобедни облаци се подаваше кошмарна глава, главата на дракон от най-страшните древни легенди. Зловещо проблясващата шия имаше дебелината на дърво, което обикновен човек едва ли би могъл да обхване с две ръце. Само морските демони знаеха как изглеждаше тялото му там долу, под водата! Очите му бяха слънца с размерите на сребърни тепсии, засенчени от облаци. Люспите по главата и врата му светеха като мокро желязо, а устата му напомняше ковчег с едва открехнат капак, набоден отвътре с безброй кинжали.

Дълъг колкото котвено въже, дебелият врат се изви и се отърка в борда, като отцепи парчета дърво от планшира. Първите викове на мъжете не подобаваха на воини, но в следващия миг всички те скочиха за оръжията си. Големият Торла, най-силният от екипажа, се оказа и най-бърз — като подпря крак в пейката на гребците, той замахна с меча си към страховитата шия.

Ударите зачаткаха напусто. Драконът дори не ги усети. Главата му се изви високо и спря над входа на пурпурната палатка. От ужасната уста излезе предизвикателен рев, какъвто Харл не бе чувал през целия си живот на воин.

При всичката тази врява от гласове и удари, за Ай не бе нужен специален призив, за да се подготви. Преди още драконът да беше замлъкнал, покривалото пред входа на палатката рязко се отметна и младият крал изскочи отвътре с шлем на главата, с щит и меч.

Харл изпита върховна гордост при вида на младия човек, който, озовал се изведнъж пред чудовището, не трепна и не отстъпи дори педя назад. Това помогна на Харл да се съвземе. С дясната ръка измъкна от колана си брадвичка с къса дръжка и желязно острие, хвана я здраво и се прицели в окото на дракона.

Брадвичката отскочи с дрънчене от мъгливото сребристо око, без изобщо да бъде усетена. Огромната глава на дракона устреми зиналата си паст към краля.

Ай я посрещна смело. Заби дългия си меч до дръжката в тъмното гърло на дракона. Това обаче направи не по-голямо впечатление от убождане с карфица. Голямата като порта челюст тресна Ай и мигновено го смачка. За момент, докато чудовищната глава се отдалечаваше навръх могъщата шия, моряците ужасени видяха как части от човешко тяло се поклащат извън зъбите. Зловещото чудовище изчезна с един последен плясък. Окъпаното в слънце море върна всекидневния си вид, чуждо на всевъзможните там странни видения, скрило всички тайни дълбоко под повърхността си.

Малко думи се казаха на борда през останалите часове до края на деня. Екипажът кръжеше около невидимата точка, където бе изчезнал господарят му. Обикаляше в пълна бойна готовност, но така и не се появи нещо, с което да се бие. Скоро бурята се изравни с тях и мъжете машинално взеха необходимите мерки. После и тя отмина, но едва ли някой обърна внимание на това.

До вечерта морето си бе все спокойно. Примигвайки срещу залязващото слънце, Харл изрече с прегракнал глас една-единствена дума:

— Почивка.

Отдавна беше върнал на мястото й своята поизтъпила се вече брадвичка. Върху палубата бяха останали само няколко парчета дърво, отчекнати от планшира, върху който личаха следи от твърдите като желязо люспи. Виждаха се и няколко малки петна кръв и крилатият шлем на Ай, паднал от главата му.

Дерън Одегард, наскоро повишен с три чина наведнъж в звание майор, седеше в ролята на младши помощник на спешно свиканото от новия Началник на отдел „Операции във времето“ щабно събрание. В момента Дерън се бе заслушал както с професионален интерес, така и съвсем приятелски в думите на стария си съученик Чен Емлинг, също произведен майор в сектора „Исторически изследвания“. Емлинг изнасяше кратък доклад.

— … както всички вече знаем, берсеркерите решиха да насочат последната си атака срещу една личност. Тяхната мишена, крал Ай от Куинсленд, е човек, чието отстраняване от историята може да има пагубни последици за нас.

Находчив и остроумен, Емлинг се усмихна благосклонно на слушателите си.

— Съвсем доскоро повечето историци се съмняваха в реалното съществуване на този човек. Но след като направихме някои преки наблюдения в миналото, съществуването му се потвърди, а заедно с това и историческата значимост на крал Ай.

Емлинг се обърна към светещата карта, жестикулирайки като истински преподавател.

— Тук виждаме представени Средните векове с всичките бъркотии и разложението на Великата Континентална империя, довели в края на краищата до нейното окончателно рухване. А сега обърнете внимание на Куинсленд. Обстоятелството, че тя остава твърде стабилна държава и успява да запази най-ценното от културата на Империята, което да послужи като основа за развитието на цивилизацията ни по-нататък, до голяма степен е резултат от дейността и влиянието именно на крал Ай.

Новият Началник на „Операции във времето“ вдигна ръка като ученик. Неговият предшественик, както бе съобщено официално, беше заминал с изследователска група на луната или поне на повърхността на Сиргол, вземайки със себе си и полковник Борс.

— Майоре, признавам, че не съм твърде наясно. Самият Ай е бил в някаква степен варварин, нали?

— Да, разбира се, в началото. Но, прибягвайки до известно опростяване на нещата, можем да кажем, че след като се обзавел със собствена страна, която да брани, той се стабилизирал и уравновесил, и я защитавал твърде успешно. Изоставил кръстосването на моретата и тъй като дълго бил варварин и пират — толкова дълго, че бил наясно с всички тънкости на морския занаят — той застанал от другата страна на масата и продължил играта. И играел толкова добре, че варварите предпочитали да воюват с други държави.

Никой нямаше въпроси към Емлинг и той седна. Следващият офицер, който говори, беше един майор от отдела за вероятностен анализ. Информацията му беше поднесена убедително и никак не обнадежди слушателите.

— Господа — започна той с мрачен тон, — не знаем как е бил убит Ай, но знаем къде. — Майорът пусна видеозапис, направен от стражеви екран. — Тук се прекъсва линията на живота му, по време на първото му пътуване за Куинсленд. Както виждате, всички останали линии на живот на кораба не са накърнени. Навярно врагът очаква щетите за историята ни да бъдат по-големи, ако екипажът му стане свидетел на неговата смърт, за да няма никакво съмнение, че с техния крал е свършено.

Емлинг изглеждаше готов да подхване спор с говорещия или да се хване на бас с него. „Поставили са Емлинг не където трябва — помисли Дерън. — Вероятностният сектор е по-подходящ за него.“

Докладчикът спря, за да отпие глътка вода.

— Ако трябва да бъдем честни, положението е сериозно — продължи след малко той. — За деветнайсет-двайсет дни шоковата вълна от исторически изменения, настъпили като следствие от убийството на Ай, ще стигне до нас. Само с толкова време разполагаме. Уведомиха ме, че шансовете да открием „ключалката“ на противника за толкова кратък период са нищожни.

Мрачното настроение зарази всички около масата. Единствено новият Началник на отдел „Операции“ успя да остане сравнително спокоен:

— Страхувам се, че сте прав, що се отнася до трудността за откриване на „ключалката“, майоре. Разбира се, усилията ни са съсредоточени изцяло в тази насока. Проблем представлява и фактът, че врагът прави всичко възможно да прикрие следите си. Този път ни нападна с една машина вместо с шест, което изключително затруднява нашата работа. И веднага щом извърши убийството, тази машина изчезна. Тя не е напуснала времето на Ай и все още е на историческата сцена, за да попречи на ответните мерки, които ние ще се опитаме да предприемем, но междувременно се старае да не причини промени, които биха ни улеснили да я открием по-скоро. — Началникът се приведе напред, с вече не дотам спокойно изражение на лицето. — А сега, кой има някаква идея за контрадействия?

Първото предложение бе свързано с изграждане на „възможност“ в края на линията на живота на Ай, така че да бъде избегнато някак убийството. Тази идея скоро срещна отпор по чисто технически съображения. Присъстващите учени имаха количествен превес, но бяха далеч от разбирателство помежду си относно това какво трябва да се предприеме. Когато започнаха да си разменят и обиди наред с формулите, Началникът на отдел „Операции“ се принуди да даде половин час почивка.

Получавайки неочаквано толкова много свободно време, Дерън излезе и се обади в близкия болничен комплекс. Лайза живееше там отскоро и дори караше курс за медицинска сестра. Той беше доволен, че можа да я открие и че тя също разполагаше с малко време. След броени минути двамата вървяха из парка, в който се бяха запознали.

Дерън отиде на срещата с готова тема за разговор. От няколко дни обаче Лайза беше като грамофонна плоча, все едно и също я занимаваше:

— Знаеш ли, Мат така бързо се възстановява, че всички доктори са изумени!

— Добре. Ще ида да го видя тия дни. Отдавна се каня, но изчаквам момента, когато ще можем да си поговорим.

— Господи, та той вече говори!

— Нашия език? Нима?

Тя с радост потвърди и навлезе в подробности:

— Учи се със същата бързина, с която оздравява. Докторите твърдят, че това се дължи на прехвърлянето му в наши дни. Говорят за някакъв ефект на индивида — когато прескочи двайсет хиляди години от еволюцията, организиращата енергия на организма интензифицира процесите в тялото и мозъка. Аз не всичко разбирам, естествено. Тези въпроси засягат точката, в която се пресичат материалното и нематериалното…

— Да?…

— … и Мат разбира техните съждения толкова, колкото и аз, ако не и повече. Дадена му е доста свобода и той непрекъснато се разхожда. Но пък е много изпълнителен, не влиза в стаите и не пипа нищо без разрешение…

— Ясно.

— А, казах ли ти, преустановили са пластичната обработка на лицето му, докато не бъде в състояние да даде сам точно описание как би искал да изглежда новото му лице.

— Да, чух нещо такова. Лайза, колко още смяташ да живееш в тази болница? Наистина ли стоиш там, за да учиш за сестра или има нещо друго? — Той почти попита „или е заради Мат?“.

— Понякога ми се струва, че от мен едва ли ще излезе медицинска сестра. Но засега нямам планове да се местя. Дори ми е по-удобно да живея в болницата, където всеки ден ми правят терапевтични процедури за възстановяване на паметта.

— Има ли напредък?

Дерън знаеше, че според версията на лекарите Лайза си беше изгубила окончателно паметта, попадайки на пътя на берсеркерската ракета. За известно време някои я смятаха за вероятен емисар или беглец от бъдещето, получил амнезия при връщането си назад във времето. Но на екраните на стражите подобна реверсивна линия на живот не се беше появявала. В действителност никакъв пътник, никакво устройство или съобщение не беше идвало от бъдещето на тукашната цивилизация, наричаща себе си Нова. Вероятно жителите на непознатото бъдеще имаха някаква сериозна причина да се въздържат от комуникация. В бъдещето Сиргол може и въобще да не е населена. Възможно е също така настоящото време на война с берсеркерите да е напълно откъснато от бъдещето чрез темпорална примка. В крайна сметка добре поне, че машини на берсеркерите не атакуваха съвременността от утрешния ден.

— Не, терапията изобщо не ми помага.

Лайза въздъхна. Споменът за личния й живот отпреди ракетната вълна беше напълно заличен. Тя смени темата с махване на ръка и се върна отново към нещата, които Мат беше извършил днес.

Дерън бе затворил очи и без да я слуша, се наслаждаваше на усещането за живота, което изпитваше, когато беше с нея. В този момент имаше допира на ръката й до своята, докосването на тревата и почвата под нозете си, топлината на изкуственото слънце върху лицето си. В следващия миг всичко можеше да изчезне — още една ракетна вълна през милите скала или пък прекъснатата линия на живота на крал Ай можеше да доведе до неприятни последици по-скоро от предвиденото.

Отвори очи и видя изрисуваните стени, обграждащи заровения надълбоко парк с изкуствените пойни птички. Тук долу, на пешеходното ниво, както винаги беше доста оживено. Имаше разхождащи се двойки, имаше и самотници. На места тревата линееше и градинарите се бяха принудили да я защитят с оградки. Бледа имитация на истински свят… Но с Лайза до себе си виждаше този свят по-хубав, отколкото бе всъщност.

— Ей там е дървото, под което дойдох да ти помогна — посочи Дерън. — Или по-скоро ти дойде да ми помогнеш…

— Аз да ти помогна? Че с какво?

— Да не умра от самота сред четирийсет милиона души.

— Лайза, опитвам се да ти кажа, че искам да напуснеш общежитието на болницата.

Тя сведе очи.

— Ако го направя, къде ще ида да живея?

— Предлагам ти да живееш при мен, естествено. Вече не си изгубено малко момиченце. Ти си самостоятелна, учиш за сестра, значи мога да ти го предложа. В моя участък има незаети апартаменти и бих могъл да наема един при положение, че не съм сам… Особено сега, след повишението, което получих…

Тя стисна ръката му, но това беше всичко. Остана замислена, с прикован в земята поглед.

— Лайза? Какво ще кажеш?

— Какво точно ми предлагаш, Дерън?

— Вчера, когато ми разказваше за проблемите на новите ти приятелки, изглеждаше доста добре запозната с причините, които събират мъжа и жената заедно.

— Искаш да живея с тебе временно, така ли? — гласът й беше хладен и далечен.

— Лайза, на този свят няма нищо вечно. Току-що на щабното събрание… Всъщност, нямам право да говоря за това. Но нещата не изглеждат никак розови. Просто ми се иска да споделя с теб малкото хубаво, което може би ни остава.

Тя му позволи да я преведе по камъните през малкия поток, но все още мълчеше.

— Лайза, искаш да направим сватбена церемония ли? Май трябваше да те помоля официално да се ожениш за мен. Истината е, че никой не ще се трогне, ако минем без церемония. Дори ще избегнем редица формалности. Мислиш ли, че ще сбъркаме, ако не вдигнем непременно сватба?

— Не…, не мисля. Но ме тревожи начинът, по който говориш за всичко като за нещо временно. Това включва ли и чувствата ти?

— Когато всичко останало е временно — да! Което не означава, че непременно ми харесва. Но кой от нашия свят би могъл да каже как ще мислят и чувстват хората след месец или след година? Та след година най-вероятно всички ние ще бъдем… — Гласът му заглъхна.

Тя търсеше думи и най-после ги намери:

— Дерън, в болницата научих, че животът на хората може да бъде направен по-малко временен. Че хората трябва да продължават да градят, да довършват наченатото, дори да не им остава още много да живеят.

— Научила си това в болницата?

— Е, добре, може винаги да съм го усещала така.

Преди той беше чувствал същото. Преди година, година и половина. Преди цял един живот… Видението, което искаше да забрави и което продължаваше да го спохожда, пак се яви пред очите му.

Лайза явно си имаше свое собствено видение:

— Ето Мат, например. Помниш ли колко зле беше ранен? Виж какво усилие на волята положи той, за да оцелее, да се възстанови…

— Съжалявам — прекъсна я Дерън, като погледна часовника в търсене на уважителна причина за оттеглянето си. — Трябва да тичам. Закъснявам за щабното съвещание.

…

Подир многобройни изчисления и спорове учените на Сиргол най-сетне бяха постигнали съгласие.

— Всичко се свежда до това — обясняваше новоизбраният им говорител, когато щабът се събра отново, — че за да имаме някаква надежда да закърпим прекъсването в линията на живота на Ай, първо трябва да обездвижим засегнатия участък и да минимизираме вредата — все едно да сложим шина на счупен крак.

— И как се прави шина на една линия на живота? — запита Началникът на „Операции“.

Научният работник махна уморено с ръка.

— Единственият приемлив за мен начин е някой да бъде пратен да заеме временно мястото на Ай. Да продължи пътуването към Куинсленд и там да изиграе неговата роля, поне за няколко дни. Човекът, който ще изпратим, ще носи комуникатор със себе си и ще може да бъде инструктиран ежедневно, а даже и ежечасно оттук, ако се наложи. И ако всичко тръгне както трябва, той би могъл да изиграе в общи линии основните моменти от живота на Ай и да ни помогне да оцелеем.

— И колко дълго мислите, че човек би могъл да играе успешно подобна роля? — запита някой.

— Не зная. — Говорителят на учените се усмихна. — Господа, не зная дали изобщо такава схема със заместване е възможна и дали ще действа както трябва. Досега нищо подобно не е правено. Но смятам, че поне ще ни осигури още няколко допълнителни дни или седмици, през които да обмислим нови варианти.

Началникът на „Операции“ потри нервно брадичката си:

— Е, ясно, заместването е единственият ни шанс, върху който можем да работим на този етап. Но Ай е живял дванайсет хиляди години преди нас. Това не означава ли, че е невъзможно да изпратим оттук човек, който да заеме мястото му?

— Боя се, че е така, сър — рече биофизикът. — Мозъчното изоставане и сериозните загуби на памет настъпват при връщане с четиристотин години назад.

Началникът на „Операции“ взе да разсъждава монотонно на глас:

— Смятате ли, че бихме могли да се справим, изпращайки андроид? Не, струва ми се, че не. Те никога не могат да се държат достатъчно убедително като истински човек, нали? Тогава? Трябва да използваме някой от съвременниците на Ай. Да открием човек, способен да се справи, да го убедим да участва в начинанието ни и след това да го обучим.

— Приликата не е голям проблем — обади се някой. — Ай още не е бил виждан в Куинсленд, знаят го само по име и по слухове.

Полковник Лукас, главният психолог на „Операции“, се изкашля и сетне рече:

— Сигурно ще успеем да внушим на екипажа на Ай да приеме подмяната, тъй като на тях им се иска той да е жив. Най-разумно ще бъде да ги докараме тук за известно време…

— Ако трябва, можем да се справим с това — каза Началникът на „Операции“.

— Добре. — Лукас драскаше нещо в бележника си. — Най-напред ще видим какви успокоителни и упойващи препарати да приложим… Ще се опитаме да уточним някои детайли от убийството… И после — няколко дни хипноза. Почти съм сигурен, че ще излезе нещо от тази работа.

— Обнадеждаваща мисъл, Люк. — Началникът на „Операции“ огледа залата. — А сега, господа, нека се помъчим да решим първия и най-голям проблем, преди да ни се е изплъзнал. Кой ще бъде човекът, който ще замести Ай?

Естествено, помисли си Дерън, все някой освен мен ще се досети къде се крие единствения възможен отговор. Не искаше да предложи първи идеята, защото… Е, просто така. По дяволите, защо пък не?! Плащаха му да мисли и в мисленето той не отстъпваше на който и да е от останалите. Дерън прочисти гърло и стресна присъстващите, които сякаш го бяха забравили:

— Поправете ме ако бъркам, господа. Но в момента нямаме ли на разположение един човек, който не би си изгубил ума, ако го изпратим във времето на Ай? Защото самият той — човекът, когото имам предвид — дойде от още по-отдавна…

…

Задължението на Харл се бе закотвило в съзнанието му с болезнена яснота. Трябваше да закара кораба в Куинсленд и когато стигнат там, да застане пред крал Горбодук и принцесата, да ги погледне в очите и да им каже какво се бе случило с Ай. Харл постепенно осъзнаваше, че историята му не беше съвсем за вярване. Тогава?

На хората от екипажа поне им бе спестена неговата отговорност. Сега, много часове след нападението на чудовището, те все още безпрекословно се подчиняваха на Харл. Слънцето залязваше, но той ги принуди да продължат гребането. Имаше намерение да им нареди да гребат до Куинсленд и през нощта, за да избегне някоя дива проява на скръб, която би се разразила, ако ги остави свободни.

Те се трудеха като луди, като слепи, същински движещи се трупове с бледи от преглътнатия шок лица, които нито знаят, нито ги интересува дали корабът е в правилна посока. От време на време някое гребло излизаше от такта, чукваше се в друго или плясваше несръчно във водата. Никой не обръщаше внимание на нарушения ритъм, нито даваше признаци, че е забелязал. Торла ръмжеше едва чуто някаква погребална песен, докато натискаше веслата — горко на първия, с когото щеше да се срещне в бой.

В пурпурната палатка, върху сандъка с личното съкровище на Ай — този сандък също беше проблем за Харл, друг проблем, който щеше да се яви, щом се разнесат мъката и гнева, — лежеше крилатият му шлем. Той беше всичко, останало от него…

Преди десет години Ай беше истински принц, а неговият баща — истински крал. Тогава брадата на Ай едва бе почнала да набожда и Харл за пръв път беше взет на служба като дясна ръка на принца. По онова време завистта и нейният брат-близнак — предателството, бяха започнали да се разпростират като чума сред братята, братовчедите и чичовците на Ай. Тази чума помете баща му и по-голямата част от рода. Кралството също загина и беше разделено между чужденци.

Наследството на Ай се смали до един боен кораб, но това не промени отношението на Харл към младия крал. Харл не се оплакваше също така от книгите и четенето. Нито дори от молитвите към човека-бог, слугата-бог, който беше проповядвал любов и милост и бе свършил с клинове на ръцете и краката…

Над кораба или може би под него ненадейно премина някаква сила, едно насочено движение, което го разлюля и отшумя след миг. Първата мисъл на Харл бе, че драконът се връща и надигайки се от дълбините е остъргал с туловището си корабното дъно. Другите мъже явно си помислиха същото, тъй като мигом оставиха греблата и грабнаха оръжията.

Не се виждаше обаче никакъв дракон или каквото и да било друго създание. Със скорост, в която имаше пръст нещо свръхестествено, около кораба се образува мъгла и го обгради изцяло. Червената светлина на залязващото слънце се превърна в бледо сияние. С готова брадвичка в ръка Харл се огледа наоколо и забеляза, че дори ритъмът на вълните беше вече по-различен. Въздухът бе станал по-топъл и мирисът на море се бе променил.

Мъжете се оглеждаха диво в странната мека светлина. Опипваха мечовете си и шептяха глухи заклинания.

— Гребете бавно напред! — нареди Харл, прибирайки обратно в калъфа на колана си безполезната брадвичка. Опита се да придаде увереност на гласа си. Всъщност искаше да държи мъжете заети, макар за първи път чувството му за ориентация да го беше напуснало.

Той предаде кормилното весло на Торла и отиде до носа. Преди още гребците да бяха направили петдесет гребвания, той вдигна ръка да ги спре. За миг водата заклокочи около греблата. На не повече от един хвърлей със стрела се бе появил приятен песъчлив бряг, изскочил сякаш от сивотата. Беше невъзможно да се каже до коя страна бяха стигнали.

Когато мъжете видяха брега, замърмориха още по-силно. Знаеха прекрасно, че само преди минути не се виждаше никаква суша.

— И все пак там пред нас има твърда земя.

— Изглежда твърда. Но не бих се учудил, ако изчезне сред облаци дим.

— Магия!

Магия естествено, никой не захвана да обсъжда това. Някаква магия, добра или лоша, бе станала. Друг е въпросът какво да правят при това положение и дали изобщо да правят нещо. Харл спря да се преструва, че всичко му е ясно и че знае какво върши, и свика съвет. След кратки разисквания решиха да гребат в обратна на брега посока, за да видят дали ще могат да се измъкнат от омагьосаното място, в чийто плен бяха попаднали.

Слънцето отдавна трябваше да е залязло, но бледата светлина продължаваше да се процежда. Дори стана по-ярка, а пък додето гребяха и мъглата взе да изтънява.

Тъкмо излязоха от нея и Харл беше започнал да се надява, че са се отървали от магията, когато установиха, че корабът се приближаваше право към една черна, гладка и безкрайна стена, издигнала се насред морето! Стената беше леко вдлъбната и нейният край или пък ръб не се виждаше. Тя се простираше докъдето стигаше погледът и ограждаше морето и мъглата над него. От подножието на стената мъжете видяха, че тя образуваше огромен купол над малкия им кораб. Високо горе над главите им светеше нещо подобно на слънце и хвърляше отблясъци върху бялата мъгла и черната вода.

Мъжете занареждаха молитви към всички познати богове и демони. Някой извика, че са стигнали до звездите на края на света. Почти счупиха греблата, за да обърнат пак кораба си.

Харл беше потресен не по-малко от останалите, но се закле наум, че ще умре, преди да се остави те да разберат това. Един от мъжете се тръшна на палубата, прикрил лицето си с длани и застена: „Магия, магия!“ Харл го срита грубо и го вдигна на крака, като междувременно обмисляше обзелата го в този миг идея.

— Е, магия, и толкоз! — кресна Харл. — Не истински звезди и небе, а нещо, което магията ни навира в очите. Та, мисля си, ако има някакви магьосници тук, дето ни мислят злото, те също трябва да могат да бъдат убивани като хората. Ако ли пък искат да се забавляват с нас, е, добре, и ние знаем някои игрички!

Останалите малко се поокопитиха от думите му.

Там, зад тях, сред скриващата всичко мъгла, светът сигурно беше все още цял и нормален, та човек да може да го погледне, без да си изгуби ума.

С почти уверен глас Харл даде заповед да гребат в посока към брега, който бяха видели по-рано. Хората заработиха с желание, а мъжът, който одеве почти беше припаднал, дърпаше сега греблата най-усърдно, като се оглеждаше наляво и надясно в очакване някой от другарите му да го подиграе. Но по всичко изглеждаше, че поне засега шегите щяха да му бъдат спестени.

Отново доближиха полегатия бряг. Той изглеждаше съвсем материален и стабилен. Когато корабът зави леко и застана успоредно на сушата, Харл първи скочи в плитчините с меч в ръка. Водата се оказа по-топла, отколкото очакваше и когато пръските на една вълничка намокриха устата му, той откри, че бе и прясна. Но този път ни най-малко не се изненада от тази дребна подробност.

…

Единият от възпитателите на Мат изпревари Дерън и почука на Вратата на болничната стая, после я плъзна встрани. Пъхна главата си вътре и заговори бавно и ясно:

— Мат? Един човек е дошъл да поговорите. Това е Дерън Одегард, който се сражава заедно с теб в твоето време.

Възпитателят се обърна и даде знак на Дерън да влезе. Щом го съгледа, седящият в креслото пред телевизионния екран мъж се изправи.

Бе облечен в халат и носеше чехли, каквито се даваха на всички пациенти. Дерън не видя в него никаква прилика с умиращия дивак, когото беше дотътрил преди няколко дни в болницата. Косата на Мат беше отстранена изцяло. На нейно място бе набола нова, в неутрален цвят. Лицето му беше покрито под очите с пластична мембрана, която служеше вместо кожа. Процесът на пълното възстановяване временно бе задържан.

На масата до него, полузакрити от прогимназиални учебници, бяха пръснати снимки и скици — вариации върху един основен модел на младежко лице. Дерън носеше в джоба си фотография на друго лице — Ай, заснет от съгледваческо средство, маскирано като птица, в деня преди да потегли на съдбоносното си пътуване към Куинсленд. Парадоксите на времето бяха попречили на Новите да се приближат повече до мястото, в което бе извършено убийството.

— Радвам се да се запозная с вас, Дерън. — Ритуалната фраза-клише прозвуча съвсем искрено от устата на Мат. Гласът му беше дълбок — щеше да се наложи да се поработи върху него, докато стане като този на Ай. В момента на заснемането бяха записали и кралския глас. Начинът на говорене на Мат, подобно този на възпитателя му, беше бавен и отчетлив.

— Радвам се да видя, че оздравяваш лесно — отвърна Дерън. — И също, че научаваш толкова бързо всичко за новия свят, в който живееш.

— И аз съм доволен, че ти си здрав, Дерън. Щастлив съм, че душата ти е успяла да напусне металния човек, чрез който ти воюваше, тъй като този метален човек беше доста пострадал.

Дерън се усмихна и кимна към възпитателя, който беше застанал в позата на тъмничар или на прислужник пред вратата:

— Мат, не се оставяй да те будалкат с приказки за това къде е била душата ми. Всъщност аз никога не съм бил в истинска опасност през време на боя, в каквато бе ти самият.

— Да ме будалкат? — повтори Мат с въпросителна интонация.

— Дерън иска да ти каже — намеси се възпитателят, — да не се учиш на неверни неща. Той се шегува.

Мат кимна нетърпеливо. Той вече знаеше какво е „да се шегуваш“. Осени го една мисъл, която сметна за доста сериозна.

— Дерън, нали твоят дух беше в металния човек?

— Е, нека да го наречем „електронното ми превъплъщение“.

Мат погледна към екрана, вграден в стената. Беше намалил звука, когато двамата влязоха. Даваха някакъв документален исторически запис.

— Осведомен съм за електрониката — каза той. — Тя може да мести моя дух от едно място на друго.

— Имаш предвид да премести очите и мислите ти?

Мат изглежда разсъждаваше дали правилно бе разбрал думите му или не, и след малко реши, че е:

— Очите, мислите и духа — рече твърдо той.

— Тази ориентация към духа си е чисто негова идея, майоре, ние не сме я внедрявали — каза възпитателят.

— Разбрах това — рече меко Дерън. От гледна точка на „Операции“ склонността на Мат да проявява твърдост при отстояване на мнението си беше важно нещо, дори и в новия свят. Такава твърдост е много полезно качество за един агент. Стига да заема правилна позиция, естествено.

— Добре, Мат — усмихна се Дерън. — С моя дух аз се бих до теб, макар да не съм рискувал кожата си, както ти твоята. Когато се хвърли върху онзи берсеркер, знаех, че искаше да ме спасиш. Благодарен съм ти и съм щастлив, че мога да ти го кажа сега.

— Ще седнете ли? — посочи Мат един стол, после и сам се настани, докато възпитателят остана прав.

— Мисълта ми отчасти беше да спася тебе — рече Мат. — Отчасти исках да спася моя народ. Отчасти исках да видя как берсеркерът умира. Но след като дойдох тук, узнах, че всички хора, дори тези тук, са можели да погинат, ако не бяхме спечелили онази битка.

— Истина е. Но опасността не е преминала. Друга битка, също толкова важна, се води в други времена и на други места. — Моментът беше подходящ да пристъпи към вербуващия разговор, който го бяха изпратили да проведе. Но Дерън изчака, преди да задълбае. За сетен път му се прищя вместо него „Операции“ да бяха изпратили другиго. Експертите обаче бяха решили, че Мат ще реагира по-благосклонно, ако предложението бъде направено от Дерън — човекът, който в някакъв смисъл се беше сражавал до него. Пък и използването на Мат си беше идея на Дерън, все пак. Да, ето, върна се отново към това в мислите си. Не беше виждал Лайза след онази последна разходка в парка — може би я избягваше? Да, вече му се искаше да си беше държал устата затворена на съвещанието.

Както и да е, при създалото се положение, ако не сгазеше лука той, щеше да го стори някой друг и то, по всяка вероятност, далеч по-безскрупулно. Затова въздъхна тихо и пристъпи към изпълнението на задълженията си:

— Ти вече направи много за всички нас, Мат. Но сега моите шефове са ме изпратили да те попитам дали би извършил още нещо.

Той изложи ситуацията накратко и в опростен вид. Берсеркерите, смъртните врагове на Племето на всички хора, бяха ранили сериозно един велик вожд на друго място от света. И беше необходимо някой да го замести за известно време.

Мат седеше притихнал, очите му гледаха съсредоточено над пластичната тъкан, покриваща по-голямата част от лицето му. Когато Дерън приключи с предварителното представяне на плана на „Операции“, първият въпрос на Мат беше:

— Какво ще се случи, когато бъде възстановено здравословното състояние на великия вожд?

— Тогава ще си заеме мястото, а ти ще бъдеш върнат при нас. Смятаме, че ще можем да те преместим без никакви затруднения, но трябва да ти е ясно, че съществува известен риск. Какъв точно е рискът, не можем да кажем, тъй като за първи път провеждаме такива действия. Но опасности ще има на всяка крачка.

„Предупреди го за това, майоре. Но без да правиш картината прекалено черна, разбира се.“

Изглежда на майор Одегард бяха оставили да определи точната краска на чернилката. Вероятно „Операции“ сега го шпионираха иззад рамото му, но проклет да бъде, ако тръгне да заблуждава Мат да се наеме да върши работа, за която самият Дерън не би си мръднал пръста, ако зависеше от него. Не, призна си Дерън, дори и АЗ не бих станал доброволец. Какво бе сторила напоследък за него човешката раса? Шансовете на подобна мисия му изглеждаха твърде незначителни. Смъртта вече не го плашеше, но имаше други неща, от които се боеше — физическата болка, например. Също така възможността да се сблъскаш с непредвидимата съдба по време на една такава акция сред полуреалността, наречена „вероятностно пространство“, която хората от Новия свят се бяха научили да наблюдават, но не и да разбират.

— Ами ако въпреки всички лекарства великият вожд все пак умре и не може никога повече да се върне на мястото си?

— Тогава ще се наложи да останеш там. Когато ти потрябва съвет, ние ще ти казваме какво да правиш. На мястото на този крал ти ще живееш живот, какъвто малцина хора изобщо са сънували. И когато изживееш дните му, ние ще те прехвърлим отново в нашия свят, където ще живееш още дълго в слава.

— Слава?

Възпитателят се опита да обясни.

Мат скоро прояви признаци на разбиране и повдигна втори въпрос:

— Ще мога ли да взема със себе си вълшебните стрели, за да ги използвам срещу берсеркерите?

Дерън разсъждава известно време, преди да отговори.

— Мисля, че ще ти дадат някакво подобно оръжие, за да можеш да се защитаваш, но твоята задача не ще бъде да убиваш берсеркера директно, а да реагираш така, както този крал би реагирал при нормални условия.

Мат кимна — бавно и съсредоточено, както и говореше:

— Всичко това е ново и доста странно. Ще трябва да помисля.

— Естествено.

Дерън се канеше да заяви, че утре ще дойде за отговор, но изведнъж Мат зададе два нови въпроса:

— Какво ще стане, ако кажа „не“? Ако няма кой да замени ранения вожд?

— Няма начин ти или някой друг да бъде принуден насила да заеме мястото му. Нашите мъдреци смятат, че ако никой не се съгласи, войната ще бъде изгубена и всички ние ще умрем за по-малко от месец.

— И аз съм единственият, който може да отиде?

— Навярно. Ти беше избран най-напред от нашите мъдреци.

В момента се подготвяше резервна операция за вербуване и изтегляне на още двама мъже от далечното минало, които евентуално биха могли да заместят Ай, но Мат беше най-подходящият, тъй като другите трябваше тепърва да се обучават, а всеки ден беше ценен.

Мат разпери излекуваните си ръце:

— Длъжен съм да повярвам на това, което казваш ти, ти, който ми спаси живота и ми осигури възможността отново да се чувствам добре. Не искам да умра след месец или да гледам как други умират. Значи трябва да постъпя така, както мъдреците искат — да ида и да заема мястото на вожда, ако мога.

Заедно с въздишката на облекчение Дерън освободи душата си и от смесените чувства, които го измъчваха. Той бръкна в джоба си за снимката на Ай.

…

Началникът на „Операции във времето“ седеше в своята малка пещера и наблюдаваше посредством системата си за тайно сканиране. Кимна одобрително с лек нюанс на изненада. Този Одегард е невероятен млад човек! Не показва никакъв фалшив ураджийски ентусиазъм, а винаги си върши добре работата, включително и този път. Деликатно убеди човека да стане доброволец!

Сега вече операцията можеше да започне. Началникът се завъртя на стола си и се загледа в полковник Лукас, който навлече бялата, подобна на нощница роба през главата си и после я смъкна надолу, закривайки пластичната плетена ризница, която го покриваше от врата до коленете.

— Люк, лицето и част от ръцете ти не са защитени — забеляза Началникът и се намръщи. Добър психолог като Лукас не се намираше всеки ден. — Момчетата, с които ще се срещнеш, носят истински ножове, знаеш това.

Лукас беше наясно.

— Нямахме време да измислим цялостно защитно покритие — преглътна с усилие той. — И после, не ще вдъхвам доверие, ако изглеждам маскиран като демон, повярвай ми.

Началникът изсумтя и стана. Постоя малко зад радарния екран, за да види изображението на кораба и купчината зелени малки точици пред него — екипажът, който вече бе слязъл на брега. Сетне отиде до прозореца — широка дупка, грубо изсечена в скалата — и хвърли кос поглед към двата зашеметяващо силни прожектора и готовите за действие оператори. Тъй като генераторите на мъгла отвън бяха много близо до прозореца, не се виждаше нищо, освен разстилащите се във всички посоки талази. Началникът взе и постави чифт тежки очила, като тези на стрелците, които бяха въоръжени с парализатори. Мъглата мигом изчезна. Хората вече се виждаха поотделно, стоящи пред кораба си на няколкостотин ярда от прозореца. Зад тях се простираше, тихата повърхност на Резервоара.

— Добре — рече той неохотно. — Надявам се да успеем да те видим, когато махнеш с ръка, освен ако не те наобиколят и закрият. Ако това се случи, вдигни и двете си ръце над главата и ние веднага ще реагираме.

— Хич не ми се иска някой от нашите да вземе да стреля ей така, Началник — рече Лукас, поглеждайки неспокойно към стрелците. — Ние ще трябва да проведем доста деликатна работа с онези мъже там. Тя няма да е никак лесна, да не кажа, че ще е невъзможна, ако ги шашнем съвсем. Бих предпочел само да ги замаем леко с упойващи вещества и да им създадем подходящо настроение, след което ще им зададем някои уточняващи въпроси.

— Детайлите зависят от теб — вдигна рамене Началникът. — Взе ли газовата маска?

— Да. И помнете, че трябва да им поставим успокоителните в питиетата. Те са физически доста уморени и може да заспят веднага. Но не се колебайте да използвате и газ, ако се наложи. — Лукас се огледа за последен път.

— Неколцина от тях вече бродят по брега — обади се радарният оператор.

Лукас скочи.

— Тогава тръгвам и аз. Къде са слугите ми? Готови ли са? Кажете им засега да останат вътре.

Краката му, обути в сандали, изтопуркаха надолу по стъпалата.

…

Пясъчният бряг преминаваше в равнина с камениста почва и рядка трева, от онази, дето вирее на сянка. Харл остави по-голямата част от екипажа на самия бряг, за да брани кораба, ако се наложи и се отправи с шестима избраници към вътрешността.

Изследователската група не отиде далеч. Едва бяха прехвърлили първия хълм, когато видяха една висока фигура да се насочва към тях сред мъглата. Фигурата дойде по-близо и се превърна в мъж с впечатляваща осанка, облечен в бяла роба, каквато носеха Добрите Магьосници от древните религии.

Без да показва и най-малка изненада или страх от срещата си със седемте въоръжени морски вълка, човекът ги наближи и спря, вдигайки ръка в мирен жест.

— Казвам се Лукас — рече той простичко на родния език на Харл, с лош акцент, но при своите пътувания Харл бе чувал и по-развалени говори.

— Нека зададем няколко „остри въпроса“ на тоя — рече Торла и веднага се хвана за кинжала.

Човекът в магьосническо одеяние повдигна вежди и леко помръдна дясната си ръка. Вероятно жест на възражение, а може би даваше или пък се приготвяше да даде сигнал някому.

— Нека изчакаме — изръмжа Харл. — В тази мъгла цяла армия би могла да лежи скрита на хвърлей стрела оттук.

Той приветливо кимна на Лукас и съобщи своето име и тези на придружителите си.

Човекът в бялата дреха се поклони и рече вежливо:

— Къщата ми е наблизо. Позволете ми да ви предложа гостоприемството си.

— Благодарим ти за предложението — рече Харл и хич не хареса несигурната нотка в гласа си. Вдъхващият доверие вид на човека го обърка. На Харл му се щеше да попита в коя страна се бяха озовали, но не искаше да издава невежеството си.

— Приканвам ви — рече Лукас, — да дойдете всички в къщата ми и да се нахраните до насита. Ако желаете да оставите хора да пазят кораба ви, ще наредя да им бъдат занесени на място освежителните напитки и ястията.

Харл измърмори нещо неясно и за момент се поколеба. Опита се да си представи как Ай би посрещнал тази странна покана. На Лукас не му бяха необходими качества на ясновидец, за да се досети, че седемте моряка са пристигнали току-що по вода, но щом знае колко човека бяха общо и колко кораба имаха, трябва да беше шпионирал.

— Почакай ни тук — рече му най-сетне Харл. — След малко ние и седмината ще дойдем с теб. — Двама останаха при Лукас, докато Харл и другите се върнаха отвъд възвишението да обяснят на своите положението. Някои от тях също изявиха желание да сграбчат веднага магьосника и да му зададат остри въпроси.

Харл поклати глава:

— Това можем да свършим по всяко време. Чародеите са упорити и горделиви хора, а изтече ли веднъж кръвта на човек, после трудно се връща обратно във вените, ако се окаже, че е била пусната по погрешка. Ще го наблюдаваме отблизо, докато научим повече. Ако ви дадат храна и напитки, отнесете се вежливо към приносящите. — Нямаше нужда да предупреждава мъжете да бъдат по-осторожни. Те и без това бяха готови да нападнат дори собствената си сянка.

Харл и шестимата му спътници наобиколиха Лукас и тръгнаха към вътрешността заедно с него. В негласно разбирателство те създаваха впечатлението, че обграждането е случайно и непреднамерено и техният гостоприемен домакин всъщност не им е пленник. Явно и Лукас нямаше намерение да протестира, тъй като не показваше никакъв признак на тревога.

С всяка измината крачка мъглата ставаше все по-гъста. Още не бяха извървели и сто крачки, и пътят им бе препречен от ниски скали. Горе, върху невисок хълм, сред мъглата се издигаше имението на чародея — проста каменна постройка, съвсем нова наглед, едноетажна, но с доста солиден вид. Къщата наподобяваше на малка крепост. По-внимателният оглед обаче даваше да се разбере, че не можеше да става и дума за крепост, понеже прозорците бяха ниски и широки, а голямата врата не бе защитена нито с преградна стена, нито от ров с вода отпред.

На входа се появиха няколко души в облекло на слуги и се поклониха на приближаващия Лукас и гостите му. Харл забеляза с известно облекчение, че нито един от прислугата ни най-малко не се различаваше външно от обикновен човек. Момичетата бяха миловидни, съвсем земни и живи. Те оглеждаха воините и се кикотеха помежду си, след което потънаха в къщата.

— Тези не са никакви вещици от приказките — изрева Торла, — макар да съм сигурен, че знаят някои магически номера.

Торла мина през вратата заедно с останалите, следвайки по петите човека с бялата дреха. Харл влезе последен, като се озърташе с ръка върху брадвичката. Не можеше да се чувства спокоен с един човек, поканил седем въоръжени чужденци у дома си.

Вътре обаче нямаше нищо, което да засили съмненията на Харл. От входа се отиваше направо в огромна зала, в която бяха наредени маси и пейки — в нея можеха да се съберат повече посетители от целия екипаж на кораба. На огромното огнище един вдъхващ доверие слуга въртеше на шиш голямо животно. Печеното вече беше потъмняло до кафяво и от него капеше мазнина. Беше почти готово, което означаваше, че е било сложено да се пече отдавна.

Макар през прозорците да влизаше доста светлина, по стените имаше множество факли, които ярко осветяваха цялата трапезария. През завесите, закриващи задния край на помещението, Харл виждаше от време на време слуги, които изпълняваха задачи из отдалечени навътре стаи, издълбани вероятно в самата скала. Естествено, не можеше да се каже колко въоръжени мъже можеха да се крият из тези стаи или пък някъде отвън, но дотук Харл не бе съгледал дори едно-единствено оръжие, освен ножовете за хранене. Друг кротък слуга бе поставил осем прибора върху дългата маса и сега нареждаше скъпите, но не чак натруфени сребърни блюда и бокали.

Лукас се отправи към края на масата и свърна към мястото на домакина. Няколко от моряците го последваха отблизо, при което той се обърна към тях с подканящ жест:

— Моля, седнете. Има вино и бира — по избор.

— Бира! — изрева Харл, поглеждайки многозначително хората си. Беше чувал за силни отрови и упойващи вещества, чийто вкус лесно се смесвал с този на виното. Но дори виното да беше чисто, той не можеше да позволи яснотата да напусне мислите им. Виковете на другите като ехо повториха избора на Харл, макар Торла да изглеждаше малко нещо разочарован.

Компанията се настани и отнякъде чевръсто изскочиха две девойки, които дойдоха да налеят бокалите им.

Харл строго наблюдаваше неговият бокал да бъде напълнен от същия съд, от който щеше да сипят и на чародея. Едва тогава той отпи малка преценяща глътка.

Бирата не беше нито силна, нито слаба, но… Да, имаше нещо особено във вкуса й. И все пак, каза си Харл, на едно място като това, където всичко е толкова странно, може ли бирата да е другояче? И си позволи още една глътка.

— Бирата в твоята страна е силна и добра — изтъкна той, за да направи комплимент, — та не е чудно, че имате много силни мъже тук, които сигурно служат на силен крал.

Лукас леко се поклони:

— Всичко, което казваш, е истина.

— А как е името на вашия крал? — запита Харл.

— Сегашният ни крал се казва Планетарен Командир. — Чародеят облиза устни. — А вие кому служите?

Тих стон се разнесе над масата. Бокалите се вдигнаха едновременно и после по същия начин тропнаха долу, но вече значително олекнали. Всички, освен този на Харл. Досега не беше забелязал и най-малкия тревожен признак. Като си помисли, нямаше причина да се безпокои. Но все пак реши твърдо да не пие повече. Поне засега.

— Кому служим ние? — попита той, обръщайки се сякаш към целия свят. — Добрият ни млад господар вече е мъртъв.

— Младият Ай е мъртъв! — изрева Торла като ранен звяр. Едно младо момиче дойде да напълни бокала му. Торла я сграби и се опита да я притегли в скута си. Но когато тя със слабите си ръце удържа неговата мечешка прегръдка и му позволи само да я подържи кротко, на лицето му бавно се изписа комично изражение.

Харл се учуди. Неговият ум беше съвсем ясен… И все пак трябваше да е по-внимателен, по-предпазлив, отколкото беше. Нали така?

— Тъжна новина е тази за смъртта на Ай — рече Лукас тихо. — Би била наистина тъжна…, ако беше вярна. — Чародеят се беше свлякъл ниско в стола си, напълно отпуснат, сякаш бе забравил достойнството си.

Странно, но никой не се засегна от двусмисленото му подмятане, което ги уличаваше донякъде в лъжа. Мъжете просто отпиха пак и промърмориха нещо с погребален тон.

— Видяхме го как умря! — рече Харл.

— Тъй ли?

Харл беше свил големите си ръце в юмруци, спомняйки си колко безсилни бяха срещу дракона.

— Видяхме го да загива по такъв начин, че, по дяволите, смъртта му почти не е за вярване!

Лукас се наведе напред заинтригуван:

— И как се случи това?

Харл му разказа със заекване. От приказването гърлото му пресъхна и, забравяйки какво беше решил, отпи от бокала. Дори в собствените му уши истината за дракона звучеше като нескопосна лъжа. Как тогава щеше да му повярва крал Горбодук?

Когато разказът на Харл завърши, Торла се надигна, сякаш за да говори. Момичето изпадна от скута му и се приземи с писък върху меките си задни части. С лице, излъчващо несвойствена загриженост, той се наведе, за да й помогне. Но тя му се изплъзна и Торла просто остана приведен. После седна отново, тръсна глава на масата и… захърка.

Другарите на Торла — поне тези, които още не бяха на границата на заспиването — се разсмяха. Всички те бяха уморени… Не. Нещо не беше наред. Не би трябвало да са пияни от един-два бокала с бира. А ако ли пък бяха пияни наистина, то някои от тях щяха да почнат да се заяждат. Харл, който размишляваше учуден върху това противоречие, отпи още една глътка и реши, че е най-добре да се изправи в цял ръст.

— Вашият крал не е мъртъв — повтаряше чародеят монотонно. — Не е мъртъв. Не е мъртъв! Защо е нужно да вярвате, че е?

— Защо ли? Та ние видяхме как… как драконът го отнесе. — Но Харл вече не беше толкова сигурен какво беше видял и дали си спомняше всичко точно. Какво ставаше тук? Той се олюля на краката си и почти извадил меча си, изграчи:

— Предателство! Ставайте!

Очите на хората му се бяха опулили като стъклени. Лицата им изглеждаха глупаво. Някои понечиха да се вдигнат и да откликнат на неговия призив, но после се гътнаха назад и седнаха отново. Полягайки върху масата, те заизтърваха оръжията си, които се плъзгаха и падаха на пода.

— Магьоснико! — изломоти един от мъжете, обръщайки умоляващо очи към Лукас. — Кажи ни пак, че нашият крал е жив.

— Той е жив и ще живее!

— Той… той е… — На Харл не му стигнаха силите да произнесе, че кралят е мъртъв. Ужасен незнайно от какво, той залитна назад. Мечът му излезе от ножницата и се озова в ръката му. Да нарани някого за нищо беше чудовищно престъпление, но той бе толкова изплашен, че бе способен на всичко.

— Не приближавай! — предупреди той чародея.

Магьосникът също беше станал, без да се страхува, тъй като между него и Харл се намираше масата. От пазвата на дрехата си той извади маска на животинска глава със зурла и я закрепи на лицето си. Гласът му долетя отново, вече по-плътен:

— Тук никой не ще ви причини вреда. Аз споделих с вас питието, което прави мъжете миролюбиви. Седни долу и разговаряй с мен!

Харл се обърна и хукна към вратата. Навън мъглата засвистя в дробовете му. Той тича, докато стигна хълма, от който се виждаше акостиралият кораб, и откри, че мъжете, които бе оставил там, или бяха мъртви, или спяха. Половин дузина получовеци-полузверове със сиви зурли подреждаха телата им в редица на брега. Онези от екипажа, които все още се движеха, не оказваха съпротива, а се оставяха да ги водят като впрегатни волове.

Беше се случило нещо много лошо. Инстинктивно Харл потърси меча и брадвичката си, но си спомни, че ги беше изтървал някъде.

— Всичко е наред — разнесе се успокояващият глас на Лукас зад гърба му. Когато Харл се обърна, чародеят продължи: — Твоите хора просто спят. Имат нужда от почивка. Не ги буди.

— Аха, така значи! — Харл въздъхна с облекчение. Той подозираше, че няма нужда да се безпокои, не и на този чуден остров с пенлива бира и искрящ въздух, с приятелски настроени люде, които винаги казваха истината. Той видя, че зверовете със зурлите са просто хора с маски на лицата, като тази на чародея. Те се отнасяха внимателно с неговите хора. Харл погледна Лукас с доверие, очаквайки онзи да му съобщи още добри новини.

Лукас въздъхна зад маската:

— Ела — рече той и поведе Харл надолу към самия край на брега, до водата, където морският пясък беше идеално измит от малките вълнички.

С показалеца си чародеят нарисува върху мокрия пясък една гротескна глава:

— Представи си, че това е драконът, който си мислиш, че си видял. Какво точно смяташ, че се случи тогава?

Харл изстена и падна уморено на колене, взирайки се безпомощно в рисунката. Вече можеше да се отпусне и се почувства адски изтощен — трябваше да поспи. Но точно сега бе нужно да се съсредоточи върху това, което му показваше чародеят.

— Той сграбчи Ай — рече Харл. — С уста.

— Така ли? — Пръстът на чародея надраска нова фигурка. Хваната между зъбите на дракона, тя размахваше безпомощно крака и ръце. Още докато рисуваше, малките вълнички заливаха рисунката, размеквайки и заличавайки линиите.

— Така — съгласи се Харл. Бе седнал в крайно неудобна поза.

— Но сега всичко е изтрито — рече поучително чародеят. — Изтрито. И когато това ужасно нещо изчезне, тогава може да бъде нарисувана истината, такава, каквато аз и ти я искаме, и да заеме своето място.

Вълничките идваха и идваха, отмивайки дракона. И Харл вече можеше да заспи. Най-после.

…

Някъде насред поредицата от забързани дни, докато траеше индивидуалната му подготовка, Мат попита:

— Значи крал Ай в действителност е мъртъв, а не ранен, както ми беше казано.

Възпитателят обясни:

— На тебе ти беше казано, че е само ранен, тъй като той може да бъде върнат към живота. Ако твоята мисия успее, ще бъде все едно че никога не е бил раняван.

— Тогава значи, ако се проваля, някой друг ще се пробва отново? Ако там ме убият, моят живот също би могъл да бъде спасен?

В отговор лицата на неговите настойници добиха угрижено изражение. Но все пак те се впуснаха в обяснения:

— Всичко, което виждаш да се върши тук, цели да върнем онзи човек обратно към живота. Ако успеем да възстановим неговата жизнена линия, то всички останали променени и застрашени човешки съдби, които имат някакво отношение към Ай, ще бъдат възобновени така, както са били преди нападението на берсеркерите. Но не и твоята, понеже ти не си бил там в оригиналната схема. Ако ти умреш във времето на крал Ай, твоята смърт ще бъде истинска и окончателна за теб. Смъртта ще бъде истинска и окончателна и за всички нас тук. Ако се провалиш в твоята мисия, никой не ще може да се опита отново.

…

Една от привилегиите, които донесе новата длъжност на Дерън, беше малката лична камера, служеща за канцелария, и в момента той тихо псуваше повишението, което беше дало възможност на Лайза да го сгащва тук по всяко време, когато й скимнеше.

— Чия е вината, ако не твоя? — питаше тя, гневна както не беше я виждал никога досега. — Признаваш, че ти си предложил да използват Мат. Защо не идат да вземат някой друг от миналото вместо него?

Засега Дерън успяваше да се овладее.

— „Операции“ не могат просто ей така да се пресегнат и да дръпнат някого от историята всеки път, когато им се прище. Екипажът на Ай е изключение и той ще бъде върнат обратно, където му е мястото. И Мат е специален случай — той беше почти умрял, когато го донесох тук. „Операции“ вече са пренесли още двама души, които са били близо до гибелта си в своята епоха, но самите те продължават да не знаят къде са, да не говорим за това защо са тук и каква е целта на мисията. Когато бъдат в състояние да разберат, те могат и да ни откажат.

— Да откажат ли? А Мат каква възможност имаше да ви откаже, когато поискахте съгласието му? Той те мисли за някакъв голям герой. Все още е като дете в много отношения.

— Моля, моля, не е дете. Далеч не е. И там също не ще бъде безпомощен. Преди да го спуснем, той ще бъде обучен на всичко, от което ще се нуждае, от властнически умения до боравенето с оръжия. А и ние ще бъдем готови…

— Оръжия? — сега тя вече наистина беше възмутена. В известен смисъл самата тя се държеше като дете.

— Оръжия, естествено. Макар да се надяваме той да остане в Куинсленд едва няколко дни и да не му се наложи да влиза в бой. Ние просто ще се опитаме да възстановим линията на Ай и после ще върнем Мат отново тук преди сватбата…

— Сватба!

Дерън побърза да продължи:

— Мат умее да се грижи за себе си и работата е по силите му. Той е роден лидер. Всеки, който може да води хора от Неолита…

— Глупости! — Виждайки, че гневът й е безполезен, Лайза едва не се разплака. — Разбира се, че ще го стори! Ако трябва! Ако той е единственият, който може да отиде. Но защо тъкмо ти си предложил да бъде изпратен? И то веднага, след като говорих с теб за него. Защо? Имаше нужда да се увериш, че и той също е временно същество като теб ли?

— Лайза, недей!

Сълзите преляха от очите й и тя изтича към вратата:

— Що за човек си ти! Не искам да те зная вече! — И си отиде.

…

Вече от няколко дни пластичната мембрана бе свалена от лицето му, понеже си беше свършила работата. Втората кожа се появи благодарение на магиите на Новите хора и с махането на мембраната брадата му започна да расте със страхотна бързина, преди скоростта на растежа й да се сведе до нормалната.

Сега, в деня на акцията, Мат за последен път стоеше пред огледалото в стаята си — той все още живееше в болницата — и оглеждаше своето ново лице. Въртеше глава отляво надясно и обратно, опипваше бузите, носа и брадичката на Ай.

Това лице беше много различно от онова, което бе виждал в неподвижните води на неолитните езерца. Но, чудеше се той, дали и духът му също е променен достатъчно? Засега Мат не се усещаше обладан от кралския дух.

— Само още няколко въпроса, сир — рече един от вечно присъстващите възпитатели, който разговаряше с него на езика на Ай и се отнасяше към него като към велик вожд. Може би си въобразяваха, че с оказваните почести ще могат да променят и духа му, но всичко си оставаше само представление.

Възпитателят надникна в своите записки:

— Най-напред, как ще прекарате вечерта след пристигането си в Куинсленд?

Мат се отдръпна от огледалото и отвърна търпеливо:

— Точно тук не можем да бъдем много сигурни, тъй като нямаме линията на Ай. Ще се постарая да се държа в съответствие с обстановката, без да вземам особено важни решения. Ще използвам и комуникатора, ако реша, че имам нужда от помощ.

— А ако ви се случи да се срещнете с машината-дракон, която е убила вашия предшественик?

— Ще сторя всичко възможно да го подтикна към движение, дори ако се наложи да ме преследва, та вие да успеете да го засечете. Така ще можете да откриете „ключалката“ и да изтриете от времето дракона заедно с цялата вреда, която е нанесъл.

Другият възпитател, който стоеше до вратата, му напомни:

— „Операции“ ще следят отблизо и ще направят всичко необходимо да ви изтеглят, преди драконът да ви причини болка.

— Да, да. И с меча, който ми давате, ще мога да се защитавам.

Въпросите на възпитателите продължаваха. Времето на спускането наближаваше и екипът от техници дойде, за да облече Мат. Те донесоха най-добрите копия на одеждите, които бе носил Ай в деня на отплаването си за Куинсленд.

Тези, които го обличаха, се отнасяха към него повече като към статуя, отколкото като към крал. При изпипването на последните дреболии един от тях се оплака:

— Ако началствата са решили в крайна сметка да използваме истинския му шлем, то къде го дянаха тогава?

— И двата шлема са в пещерата при Резервоара — отвърна друг. — Хората от „Комуникации“ още работят по тях.

Възпитателите и в последните минути продължаваха да измислят въпроси, на които Мат отговаряше търпеливо, докато поставяха пластично покритие върху дрехите на Ай. Друг един офицер дойде да го заведе до малкото влакче, което щеше да го откара през един тунел до Резервоар X.

Преди той само веднъж се бе возил на това влакче — когато го заведоха да види заспалите на плажа мъже и кораба. От друсането на влака му беше станало зле и си мислеше как ли ще му се отрази пътуването с кораб при буря. Сякаш в тон с мислите му единият от възпитателите погледна часовника си и подаде на Мат това, което той познаваше като хапче против „болестта на движението“.

На половината път до Резервоара влакчето спря и в него се качиха двама мъже. Единият беше Началникът на „Операции“. Той и всички останали се държаха особено с другия мъж, оказваха му извънредно внимание и от снимките, които беше виждал, Мат разпозна Планетарния Командир. Командирът седна срещу Мат и поклащайки се в ритъма на потеглилото влакче, го заразглежда внимателно.

Лицето на Мат беше изпотено. Но вината за това беше на пластичното покритие, с което бяха надебелили облеклото му. Значи така изглежда един крал от плът и кръв. Доста по-масивен, но не и с такъв железен вид, като на телевизионното изображение. Но този човек беше в крайна сметка Нов крал, затова кралският дух в него следваше да бъде различен от този на Ай.

— Научих, че си искал да ме видиш преди да бъдеш спуснат? — попита той и без да дочака отговор, добави: — Разбираш ли думите ми?

— Разбирам ги. Изучаването на езика на Ай не измести вашия от ума ми. Пожелах да се срещнем, за да видя с очите си какво е това, които прави от човека крал.

Някои от присъстващите едва се сдържаха да не се засмеят, но потулиха усмивките си. Планетарният Командир без помен от вътрешно веселие хвърли бърз поглед към Началника на „Операции във времето“, преди да попита:

— Казали са ти какво да правиш, ако машината-дракон те нападне, нали?

С крайчеца на окото си Мат зърна как Началникът на „Операции“ кимна едва доловимо на Планетарния Командир.

— Да — рече Мат. — Трябва да принудя машината да ме преследва, да се движи колкото може повече. Вие ще се опитате да ме изтеглите…

Планетарният Командир кимаше одобрително, докато слушаше. Когато влакчето спря, той с жест нареди на другите да слязат и двамата с Мат останаха във вагона. Тогава му рече:

— Ще ти разкрия истинската тайна как се става крал. Трябва да си готов да дадеш живота си за твоите поданици, когато и където се наложи.

Той замълча намръщено, от което пролича, че бе казал това, което мислеше и че смяташе откровението си за голяма мъдрост. Но за миг в очите му се мярна самота и неувереност. Само за миг, защото лицето му скоро върна обичайния си официален израз за пред публика и той заговори на висок глас с гръмки и бодри слова. Усмихваше се и потупваше Мат по рамото, докато слизаха заедно от влакчето.

Дерън чакаше вагона пред ниския вход на тунела. Приветства Мат със здраво стискане на ръцете, както се е правело във времето на Ай. Мат потърси с поглед Лайза сред малцината присъстващи, но видя само хора, които бяха тук по задължение. В съзнанието си Мат свързваше Дерън с Лайза и понякога се чудеше защо тези негови приятели не се съберат заедно. Може би той самият би се чифтосал с Лайза, ако се върне от мисията и тя поиска. Веднъж дори си помисли, че тя би желала, но тъй и не му остана време да разбере…

Набутаха го в една малка камера и му казаха да чака там. Разрешиха му и да свали покритието от себе си, което той стори с облекчение. Чу да се отваря друга врата някъде наблизо и в стаичката влезе мирис на прясна вода от скритото езеро, запазено за бъдещите нужди на планетата.

На масата в малката стаичка лежеше мечът, който магьосниците на Новите бяха измайсторили за него. Посредством колана Мат закачи на кръста си канията и след това извади оръжието, за да го огледа внимателно. Ръбът му изглеждаше остър колкото трябва. Невъоръженото око не можеше да види нищо от онова, което Новите му бяха показали под микроскоп — от обикновеното острие излизаше второ, щом ръката на Мат — само ръката на Мат! — хванеше дръжката. В неговите ръце този меч пронизваше обикновения метал като сирене, а бронирана ризница като дърво, без дори от това да се изтъпи острието. Новите твърдяха, че резецът на вътрешното острие е изкован така, че на ръба му стои една-единствена молекула. На Мат не му беше необходимо да разбира всичко и не се и опитваше.

Все пак доста узнах, помисли си той, прибирайки меча в канията. През последните дни, докато се разхождаше или спеше, исторически сведения и всякаква друга информация се вливаха като река в мозъка му. Наред с това умът му беше придобил сила, която не Новите бяха поставили там и на която те много се радваха и учудваха. Казваха, че се дължала на неговия преход от двайсет хиляди години в посока от създаването на света към неговия край.

Изучавайки науката с помощта на тази сила, той видя ясно, че в историята на Сиргол Новите бяха странната култура, която не се връзваше с предходните. Естествено, по броя на годините, езиците и институциите, Новите бяха много по-близо до Ай, отколкото Ай до Мат и хората му. Но според основните си начини на мислене и усещане, Ай и Хората от времето на Мат си бяха много по-близки едни на други.

Само такава огромна физическа сила, каквато Новите притежаваха, бе в състояние да унищожи берсеркерите — или би могла да ги създаде някога. Но когато нещата опираха до свойствата на духа, тогава Новите бяха като уплашени деца. Дали от огромната им физическа сила идеше объркването в съзнанието им, или от безпокойството на мозъците им се раждаше властта на силата върху материята — трудно беше да се прецени точно. Във всеки случай те не успяха да покажат на Мат как да превърне духа си в кралски, нещо, което се изискваше сега от него.

Той беше разбрал също, че духовете на живота във вселената изглежда са достатъчно могъщи, иначе берсеркерските машини, катастрофите и болестите отдавна да са ги пропъдили от нея.

Желаейки да достигне извора на живота, за да получи моралната поддръжка, от която се нуждаеше, Мат сега стори това, което би извършил и Ай, преди да отплува на опасно пътешествие — вдигна ръце и ги сключи в клиновидния знак на религията на Ай, след което измърмори кратка молитва, изразявайки нуждите и чувствата си под формата, която би използвал Ай.

После отвори вратата и излезе навън.

Всички бяха заети както преди. Хората работеха сами или на групи върху различни машини. Други сновяха насам-натам, крещяха заповеди или подаваха информация. Повечето от тях бяха напълно погълнати от задълженията си, но няколко лица се извърнаха към Мат. По тях се четеше уплаха да не би той да тръгне да излиза от своя контейнер преди да бе дошло време за това и по този начин да предизвика някакво нарушение на предварителния график.

След като ги огледа бегло, Мат просто забрави лицата им. Шлемът на Ай го очакваше върху поставката. Той отиде до него и го вдигна. Със собствените си ръце намести крилатата вещ на главата си.

Това беше непредвиден, инстинктивен жест. Физиономиите, които го наблюдаваха, ясно показваха, че предчувствието не ги бе излъгало. Мъжете наоколо му замълчаха ненадейно, от което пролича, че поставянето на шлема означаваше някаква промяна, трансформация, макар в следващия момент те всички да се върнаха обратно към задълженията си, стараейки се да не мислят за неговото присъствие сред тях.

Неколцина от възпитателите веднага дойдоха забързани. Казаха му, че имат още няколко въпроса. Мат разбра — те внезапно бяха почувствали необходимост да се уверят, че все още са негови учители, а не подчинени. Но сега вече, когато духът, от който се нуждаеше, го бе споходил, нямаше да им достави това удоволствие. Времето за власт на възпитателите над него беше изтекло.

Като търсеше с поглед Планетарния Командир, той закрачи нетърпеливо сред групите заети хора. Някои от тях вдигаха погледи, ядосани задето ги бе сбутал с лакти, но когато го съзираха, млъкваха и му правеха път. Той се отправи към групата, в която стоеше владетелят на Новите, вглеждайки се в обградените му с бръчки очи.

— Нетърпението ми расте — рече Мат. — Готови ли са корабът и хората ми? Или не?

Планетарният Командир го погледна с изненада, прераснала в завист, преди да кимне утвърдително.

…

При предишното си отиване до Резервоара Мат беше видял хората от екипажа на Ай да спят в специални легла, докато машини масажираха мускулите им. Лампи хвърляха „слънчева светлина“ върху техните лица и ръце, за да поддържат загара им. Електронни уредби неуморно нашепваха в наушниците им, че техният крал е жив.

Този път мъжете бяха вече на крака, макар да се движеха като сомнамбули с все още затворени очи. Отново бяха облечени в собствените си доспехи и носеха оръжията си. В момента ги водеха в дълга колона от дома на Лукас надолу към брега и ги качваха на техния кораб. Повреденият от драконовите люспи планшир беше подменен и всички останали съмнителни следи бяха изличени.

Генераторите на мъгла отдавна бяха спрени. Всеки човек или предмет върху тесния сърп на брега хвърляше сянка, подобна на детелина заради събраните в сноп студени малки слънца, които грееха под отдалечения черен купол на покрива.

Мат разтърси за последно десницата на Дерън, както и други подадени ръце, после прегази през плитчината от прясна вода и се метна на палубата. Една машина приближаваше, за да избута съда навътре във водата.

Началникът на отдел „Операции във времето“ се качи на борда заедно с Мат и двамата извършиха бърза инспекция, която завърши в кралската палатка. Там той рече:

— Ще се придържаш към указанията, особено що се отнася до дракона. Опитай се, ако се натъкнеш на него, да го заставиш да се движи колкото може повече. Помни, че дори историческата вреда и жертвите са от второстепенно значение в сравнение с възможността да открием „ключалката“ на дракона. Само тогава всичко ще може да се оправи…

Гласът на Началника на „Операции във времето“ затихна, когато Мат застана пред него, държейки в ръце точно копие на крилатия шлем, който вече стоеше на главата му, и който всъщност беше оригиналът. Бе го взел от сандъка със съкровището на Ай, където бе забравен от техниците.

— Аз изслушах всички твои напътствия дотук — рече Мат. — Вземи това и съчини едно наставление по немарливост на тези, що командваш.

Началникът грабна шлема, взирайки се в него с гняв, който се въздържа да изрази гласно.

— А сега — продължи Мат, — напусни кораба ми, освен ако не искаш да хванеш някое весло.

Но с шлема в ръка, мърморейки, Началникът вече си беше тръгнал.

Мат престана да обръща внимание на света на Новите. Той отиде до Харл, който беше курдисан като заспала статуя до рулевото весло. Другите мъже бяха по местата си върху пейките, все още в състояние на транс. Ръцете им леко стискаха греблата и допирът на изхабеното дърво сякаш извикваше у тях подсъзнателна радост, че бяха отново тук.

От носа Мат наблюдаваше черната вода под отдалечилите се светлини, когато усети силен тласък и почувства, че корабът се плъзга свободно. В следващия миг той видя сияещ кръг отдолу, после с почти недоловим плясък тъмнината и пещерата изчезнаха, взривени в синя светлина. Ведрото утринно небе позволи на чайките да се стрелнат нагоре, а вятърът отнесе техните писъци на изненада от внезапно появилия се кораб. Соленият въздух блъсна Мат в лицето. Под краката си усети силно вълнение. Хоризонтът беше очертан от една едва забележима линия, която очакваше да види — Куинсленд. Встрани от кораба червеното слънце буташе пред себе си зората.

Мат реши да не губи повече време в размисли и колебания.

— Харл! — ревна той, плесвайки своя кормчия по рамото толкова силно, че онзи почти се катурна и очите му се опулиха. — Цял ден ли трябва да бдя сам, а после и цяла нощ?

Бяха му казали, че тези думи ще събудят мъжете. Така и стана. Те запремигваха и с ръмжене излязоха от дългата принудителна почивка, като всеки си мислеше, че е задрямал за малко над веслото. Повечето загребаха механично, преди духовете им окончателно да бяха взели контрол над телата и за няколко секунди влязоха в такт, а след още няколко секунди вече гребяха в абсолютен синхрон — леко и мощно.

Мат се разходи между пейките, за да се увери, че всички са напълно будни, като ги даряваше с потупвания на привързаност или ругатни, с каквито никой друг освен Ай не би посмял да се обърне към тези мъже. Преди да имат време да се замислят какво са правили преди пет минути, те вече бяха обзети от познати усещания. И дори ако противно на насилствената забрава нечий ум все още приютяваше спомена за нападащия дракон и убития водач, без съмнение този човек беше повече от щастлив да остави кошмарните видения да бъдат отнесени от настъпващата зора.

— Гребете, момци! — викна Мат. — Напред, казват, е земята, гдето всички жени са кралици!

…

Пристанището, което ги очакваше, беше хубаво и удобно: Бланиум, столицата на Куинсленд, голям за времето си град с около осем-десет хиляди души население. Отвъд пристана, върху най-високия хълм, издигаше сивите си кули малка крепост. Вероятно иззад тези назъбени високи зидове принцеса Аликс заничаше в този момент надолу към кораба да улови за пръв път с поглед своя бъдещ съпруг.

В пристанището имаше и други плавателни съдове, търговски и пътнически, но бяха само осем на брой — твърде малко за сезона и големината на кея. Търговията в империята западаше с всяка година, а моряците, също както и сухоземните жители, ги чакаха лоши дни. Но, жив и здрав да е Ай, част от цивилизования свят щеше да преживее тежките времена.

В разпилени потоци хората се сипеха надолу по стръмните улици на Бланиум и се трупаха на тълпи по дължината на кея, докато галерата влизаше в пристана. Когато стигнаха на разстояние, от което се чуваха поздрави и глъчка от брега, Мат съгледа около хиляда човека от всички съсловия и санове, които го очакваха да стъпи на сушата. От крепостта, където корабът вероятно бе забелязан отдавна, се зададоха две каляски от украсено с лъскав метал дърво, които бяха теглени от впрегатни животни с гърбици. Те спряха досами водата, а от тях излязоха мъже с очевидно висок ранг и застанаха в очакване.

Моментът на пристигането бе придружен с песни и подхвърлени цветя за „Добре дошли“. Метнаха корабните въжета на брега, група докери изтегли галерата й я завърза здраво за кнехтовете, като постави буфери от сламени рогозки. Мат скочи на брега, прикривайки облекчението си, че се бе отървал от люлеенето на морето. Фактът, че пътуването не беше по-дълго, се отрази благоприятно върху репутацията на Ай.

Делегация от високопоставени лица сърдечно го приветства и чувство на възторг обхвана тълпата. Крал Горбодук беше изпратил хора да предадат, че не се чувства достатъчно добре, за да слезе до пристанището, затова би желал да се срещне с Ай колкото може по-скоро в крепостта. Мат знаеше, че Горбодук е стар и болен и му остава най-много месец да живее.

Кралят все още нямаше мъжки наследник, а знатните люде нямаше дълго да се подчиняват на жена. Но ако Аликс се оженеше за някой от тях, това можеше да не се хареса на други дотолкова, че да се стигне до гражданска война — нещо, което тя и баща й отчаяно се опитваха да предотвратят. И затова — логично, — мислите на краля се бяха насочили към Ай — мъж от потекло, с кралска кръв, млад, изключително способен и уважаван, ако не и обичан от всички, пък и без собствено княжество, мисълта за което да разколебае лоялността му към Куинсленд.

Мат даде нареждане на Харл да наблюдава разтоварването на кораба и настаняването на екипажа, сетне извади от кралското ковчеже скъпоценностите, избрани от историческия Ай като дар за краля и принцесата, качи се на каляската и потегли към двореца.

В света на Новите той беше чувал, че има места из вселената, където впрегатните животни са с форми, позволяващи яхането и язденето им. Беше доволен, че на Сиргол не е така. Доста зор видя, докато се научи да кара карета и затова сега бе щастлив да остави юздите в чужди ръце. Мат се подпря на едната си ръка и използва другата, за да помаха на тълпата. Докато каляската се изкачваше нагоре по склона и колелата й трополяха по калдъръмените улици, все повече и повече народ се стичаше от сградите наоколо да го приветства. Хората се надяваха пиратът да обедини държавата им. Той пък — че Новите не бяха сгрешили.

Високите сиви стени на крепостта се извисиха наблизо. Каляските изтропаха по подвижния мост и спряха насред тесен двор от вътрешната страна на крепостната стена. Тук Мат биде приветстван от стражите с тракване на мечовете в пиките и прие поздравите на по-низшите служители и дребното дворянство.

В голямата зала на двореца бяха събрани малко на брой люде, но те естествено бяха най-важните. Когато Мат бе въведен под звуците на фанфари и барабани, малцина показаха ентусиазма на тълпите отвън. Той веднага разпозна повечето от лицата по приликата им с тайните снимки, които беше виждал, а от историците на Новите знаеше, че по-голямата част от тези хора с много власт разчитаха на него и твърде малко бяха онези, чиито усмивки бяха изцяло фалшиви. Начело на тази последна група беше самият дворцов жрец Номис, който се беше нагиздил в бяло одеяние и беше турил на лицето си озъбена усмивка.

Ако някъде имаше истинска радост, то тя струеше от набръчканото уморено лице на крал Горбодук. Той се надигна от трона само за момент, тъй като краката му го държаха колкото да поздрави. След като прегърна Мат и си размениха формалните приветствия, кралят потъна обратно в трона си. Наблюдателният поглед, който излъчваха тесните цепки на очите му, подсказа на Мат, че в момента маскировката му бе подложена на проверка.

— Млади човече — рече изведнъж Горбодук с треперлив глас, — ти толкова приличаш на баща си! Ние с него сме участвали в много боеве и сме споделяли много трапези. Нека бъде блажен в Храма на Воините тази вечер и завинаги!

Ай би приел подобно пожелание със смесени чувства, а той не беше човек, който крие какво мисли.

— Благодаря ти, Горбодук, за желанието да поздравиш баща ми. Нека духът му почива в мир в Градината на Благословените.

Силна кашлица обзе изведнъж Горбодук. Може би той не се и насили да я спре или дори се напъна повече от необходимото, за да си спести нуждата да заглади грешката си, довела до многозначителната корекция, която чужденецът направи още в самото начало на срещата им, и то в собствената му тронна зала.

Номис обаче не беше склонен да пропусне тази възможност. Той направи няколко крачки напред с развяно наметало към краля, който беше изгубил сили и сега слугите му го подкрепяха.

Номис не заговори на Мат директно. Застана до него и обърнат към присъстващите в залата особи, каза:

— Господари на кралството! Ще премълчите ли, когато оскърбяват така боговете на вашите бащи?

Изглежда повечето щяха. Защото или не бяха сигурни, че това бе обида, или не бяха сигурни в боговете на своите бащи. Някои от тях измърмориха тихичко нещо под носа си.

Мат обаче, чиито нерви бяха опънати, обърна внимание на техния ропот.

— Нямах намерение да оскърбявам никого тук — рече той отчетливо. Помирителните думи едва бяха излезли от устата му, когато почувства, че е сбъркал — твърде мек бе изразът и твърде близък до оправдание, за да бъде изречен от истинския Ай. По лицето на Номис пропълзя доволна усмивчица, а някои от останалите се взираха в Мат с ново преценяващо изражение. Атмосферата се бе променила.

Кралят се посъвзе от кашлицата, но всички други проблеми трябваше да почакат, тъй като в този момент дъщеря му бе въведена от нейните придворни. През прозрачния воал очите на Аликс за кратко се усмихнаха на Мат преди да бъдат сведени скромно и той си помисли, че Новите бяха прави — действително имаше доста по-лоши линии на живот, които би могъл да последва, от тази на Ай.

Докато траеха приготовленията за размяна на даровете, един приятелски настроен царедворец прошепна на Мат, че ако господарят Ай няма нищо против, кралят би предпочел годежната церемония да се извърши веднага. Това било ненужно бързане, но при сегашното състояние на краля…

— Разбирам. — Мат погледна към принцесата. — Ако Аликс е склонна, то аз съм съгласен.

Очите й, чувствени и топли, трепнаха и отново се насочиха към него. След няколко минути двамата стояха един до друг, хванати за ръце.

Номис се подчини на кралската заповед да ръководи церемонията по официалния годеж, но не криеше вътрешното си несъгласие — само предаността към короната в случая му помогна да го преодолее. По средата на ритуала той вдигна изпитателен поглед към присъстващите, за да зададе традиционния въпрос има ли някой възражения срещу предлагания годеж. Жрецът не се учуди ни най-малко, когато питането му бе последвано от гръмък отговор — и той дойде точно от човека, в който Номис се бе втренчил.

— Аз!… Аз възразявам! Отдавна желая принцесата да бъде моя. И мисля, че пиратът повече ще подхожда на меча ми, отколкото на нея!

Плътният дълбок глас, чийто изблик сякаш беше прекалено силен, за да е плод единствено на искрени чувства, в началото трепна и се поколеба. Самият мъж беше страховит на външен вид — млад, висок, с широки плещи и с ръце, дебели колкото краката на средно развит човек.

Без съмнение Горбодук би се намесил и би забранил дуела, но в случая това не бе възможно, тъй като имаше предизвикателство, отправено по време на годежна церемония. В историята нямаше сведение Ай да се е бил на дуел по време на бракосъчетанието си. А историците едва ли биха оставили без внимание такова събитие. Въпреки това Номис вече беше преместил пешката си напред. Мат можеше да вини само себе си за отклонението от действителното поведение на Ай, което бе допуснал и с което бе създал предпоставка да го предизвикат.

Какво трябваше да прави по-нататък Мат знаеше отлично. Пъхна палците си в широкия кожен колан, застана срещу провокатора и пое дълбоко въздух:

— Ще обявиш ли на всеослушание името си?

Младият гигант отвърна с напрегнат глас, а тонът му беше доста по-нерешителен от думите:

— Аз не се нуждая от представяне за знатните хора тук. Но за да можеш ти да се обръщаш към мен с подобаваща почит, знай: аз съм Юнгуф, от рода Юнг. И знай също така, че желая принцеса Аликс за себе си.

Мат се поклони. Държеше се хладно и непоколебимо, както би се държал Ай.

— Щом си толкова достоен мъж, Юнгуф, можем веднага в двубой да разрешим този въпрос. Освен ако имаш някаква причина за отлагане?

Юнгуф се изчерви. Самообладанието му го напусна за миг и Мат видя, че младежът беше доста стреснат — повече, отколкото се полага на един воин като него да се плаши преди дуел.

Принцесата пусна ръката на Мат. Тя беше отметнала воала си и сега, взирайки се внимателно в очите му, го дръпна леко настрани и тихо му рече:

— Надявам се с цялото си сърце да сполучите, Господарю. Никога не съм имала симпатии към този мъж.

— Принцесо, молил ли ви е той някога да се омъжите за него?

— Да, преди година. — Очите й премигнаха с момински свян. — Както и други също. Но след отказа ми не настоя повече.

— Така значи.

Мат хвърли поглед към Номис, който в момента каканижеше в другия край на залата благословии над оръжието на Юнгуф по каноните на Старата религия. Явно, въпреки цялото си мъжество, момъкът едва се сдържаше да не се отдръпне от жреца. Не, не беше просто смъртта или раняването в дуел това, от което Юнгуф се боеше.

Самият Мат би посрещнал опасността съвсем хладнокръвно, ако ставаше дума само за него. Той бе прекарал живота си сред природата и често се бе натъквал на прояви на насилие от страна на разни хищни зверове. Като един от Хората обаче твърде рядко му се бе случвало да бъде заплашван от друго човешко същество. Учените от Съвременността му бяха придали гъвкавостта и силата на Ай, и издръжливостта му, и го бяха сподобили не само с уменията на изкусен фехтовач, но и с ускорена бързина на реакциите. Бяха му дарили и специалния меч, който сам по себе си беше достатъчен, за да победи в боя. Не храбростта и мъжеството на Юнгуф беше това, което притесняваше Мат, а самият дуел като факт и измененията в хода на историята, които щеше да предизвика.

Освен краля, принцесата и двамата участници, всички останали не криеха задоволството си от възможността да погледат как се пролива чужда кръв. С нетърпение чакаха да бъде донесен от кораба щитът на Ай. Това изчакване позволи на Мат да се обади за минутка до „Операции“. Но и оттам не можаха да го посъветват как би могъл да отмени дуела. Затова останалото време той се опита да завърже непринуден разговор с дамите, докато Юнгуф стоеше мрачен и настръхнал, без да отрони дума, в обкръжението на група хора — явно негови роднини.

Щитът беше донесен от Харл. Той влетя тичешком, изгарящ от нетърпение да види как ще се развихри неговият крал.

Всички излязоха вън на двора, където се смесиха с възторжената тълпа от по-незначителни благородници и още толкова хора от простолюдието, колкото можаха да се поберат там. Кралят беше настанен заедно с трона си на най-подходящото място, заобиколен от високопоставените придворни. Очевидно тук се упражняваха често във военното изкуство, ако се съдеше по надупчените и нацепени мишени от масивно дърво, които Мат забеляза край по-далечната стена на крепостта.

Царедворецът, който му беше съобщил за годежа, зашепна отново с намерение да се осведоми дали Господарят би желал той да му бъде секундант. Мат кимна в знак на съгласие.

— Тогава, Господарю, бихте ли заели мястото си на арената?

Мат отиде до центъра на окръгленото павирано пространство, което беше достатъчно широко, за да позволи добро маневриране, и обнажи меча си. Когато видя задаващия се Юнгуф с готови за бой меч и щит, бавно и тежко пристъпящ като обсадна кула, той разбра, че няма да има повече никакви формалности — в двора на Горбодук убиването се съпътстваше от доста по-малко ритуали, отколкото сватбите.

Слънцето вече беше преминало зенита си, въздухът беше топъл и в безветрието на двора дори лекото движение причиняваше изпотяване. Юнгуф приближаваше бавно и предпазливо, с множество лъжливи движения, които стигаха до границата на пародията и това им придаваше известен комизъм, но никой от зрителите не се смееше. Очевидно измамната мудност в началото беше обичайният му стил. Накрая, вече достатъчно сигурен, той настъпи по-чевръсто, а Мат пъргаво отстъпи, отбивайки с щит, с меч и отново с щит майсторската комбинация от три атакуващи удара. Мат се надяваше при сблъсъка на мечовете този на противника му да се счупи, но контактът между сечивата беше откъм плоската им страна, а ударът — приплъзващ, пък и въоръжението на Юнгуф очевидно беше изковано доста качествено. Освен това, Мат си помисли, че ако единият от мечовете се счупеше, щяха веднага да донесат друг. Ако се счупеше и той, а после и третия, щяха да го обвинят, че си служи с магия. Не, трябваше да нанесе непременно рана на противника си, за да сложи точка на този спор.

Мат отново си проправи път към средата на арената, все още държейки се настрани от Юнгуф. Гнетеше го мисълта, че всяка рана или убийство, извършено днес, можеше да се окаже вмешателство, което по-късно да бъде използвано от берсеркерите. Но ако Мат бъдеше ранен или убит от Юнгуф, това би се отразило върху хода на цялата история. Зрителите вече бяха почнали да роптаят. Без съмнение — неговата неохота в тази разпра бе очевидна. Трябваше да победи, и то колкото се може по-скоро, но без да нарани или убие Юнгуф, ако е възможно.

Мат вдигна решително щита и меча си, когато Юнгуф приближи бавно и навлезе в достъпния за атака обсег, а когато нападна, Мат отби удара, прицелвайки се покрай страничния ръб на щита му, за да засегне раменните мускули на ръката, държаща меча. Юнгуф обаче изви тяло от собствения си замах и когато мечът му се плъзна по щита на Мат, тялото му леко се завъртя и застана право на пътя на удара. Мечът на Мат резна Юнгуф между горните ребра.

Раната беше умерена и Юнгуф не смяташе да се отказва от двубоя, но следващият му удар вече беше по-слаб и бавен. Мат отскочи, колкото да го избегне, после се хвърли напред, отби меча с меч, тласна с крак коляното на ранения мъж, като същевременно блъсна с щита си горната част на тялото му.

Юнгуф падна като дърво. Окървавеното острие на Мат опря в гърлото му. Китката на ръката, с която Юнгуф държеше меча си, се озова под стъпалото на Мат, притисната към каменната настилка.

— Ще отстъпиш ли победата в боя на мен, а с това и наградата? — Едва сега Мат усети, че се бе задъхал и дочу придруженото с хъхрене дишане на Юнгуф.

— Предавам се. — Отговорът дойде достатъчно бързо. Нямаше място за колебание.

Мат уморено се отдръпна. Чудеше се какво ли бе използвал Ай за изтриване на кръвта от меча си. Харл дойде и свърши тая работа вместо него, като не пропусна да го смъмри за колебанието му в началото на боя. Роднините на Юнгуф се бяха притекли на помощ и раненият мъж вече седеше без затруднение. Поне, помисли си Мат, убийството бе избегнато.

Той се извърна към принцесата и баща й, които гледаха уплашено някаква захвърлена наблизо вещ. Беше наметката на Номис — снежнобяла под слънцето. Самият жрец не се виждаше никакъв, но захвърлената бяла дреха беше достатъчно ясен знак, че се кани да облече черната.

Зад гърба на Мат се разнесе кашлица и когато се обърна, той видя как устата на Юнгуф блъвна ярка струя кръв.

…

Огромният метален дракон лежеше безмълвен, заровен почти напълно в тинята на морското дъно. Около него си течеше животът на съществата от големите дълбини. Всички те обаче бяха в безопасност — този берсеркер търсеше начин да избегне убийството на каквото и да е, защото, ако прекъснеше линията на живота дори само на едно растение, можеше с това да осигури данни за компютрите на Новите — и тогава те, също толкова неумолими, колкото берсеркерите, биха започнали веднага безмилостно издирване на неговата „ключалка“.

Драконът все още беше под прякото управление на берсеркерската флотилия, обсадила планетата в Ново време. Върху своята собствена система за следене чрез стражеви екрани, свързани с компютри, те бяха видели вдигането на кораба на Ай и екипажа му и пренасянето му в друго време, както и последвалото му връщане в епохата на Ай, с прибавена нова линия на живот.

За машините беше очевидно какво бяха узнали Новите. Самите берсеркери бяха добре запознати с теорията и практиката на поставянето на стръвта в капана. И заместването на Ай беше нещо, което не можеха да отминат просто така. Те трябваше отново да нанесат удар, използвайки някое от оръжията на дракона.

Но този път се налагаше да действат по-внимателно. Мат не трябваше да бъде убит — поне не по начин, който би предизвикал низ от исторически събития, водещи към дракона, та Новите да могат да го проследят. Свързаните помежду си компютри на берсеркерите надиплиха електронните си разсъждения един подир друг и стигнаха до идеалното за тях решение: да хванат Ай жив и да го задържат, докато рухнат устоите на историята на Сиргол.

Макар да се криеше, драконът поддържаше около себе си мрежа от безшумни инфраелектронни сетива. Сред обектите, които наблюдаваше скришом, беше и човекът в черния халат, който стоеше върху крайбрежната скала на около две мили от укритието на берсеркера и дърдореше ритмично разни неща в празнотата. От данните в информационните банки на паметта си берсеркерът заключи, че този човек се опитва да призове на помощ свръхестествени сили.

И в думите на човека той долови името Ай.

…

Под ярката светлина на обедното слънце Номис стоеше върху своята скална кула. Заклинанията за най-черно зло се правеха най-добре на тъмно, но омразата и страхът му толкова бяха нараснали, че сякаш разстилаха тъмнина около самия него. Не можеше да чака до залез-слънце.

Докато чайките се стрелкаха наоколо, писукайки из въздуха, той напяваше с тънък, но проникновен глас:

Вдигайте се и вилнейте, демони на мрака,

кокалите съберете и ги подредете.

Нека мъртвите да тръгнат

през боклук и мръсотия,

да вървят и се катерят,

тук при мене чак,

да ми проговорят и разкрият

как врага да умъртвя…

Имаше още и още, все слова, придумващи и приканващи тъмните сили да съберат от морските дълбини мрачните и мокри демони, които стоят там в очакване на току-що удавени тела. Демоните щяха да носят телата на удавниците като дрехи по време на безкрайните си пиршества на морското дъно. Мрачните мокри твари знаеха всички тайни на смъртта, включително и как да се изпълни прокобата над Ай, когото Юнгуф се бе опитал да погуби безрезултатно, въпреки всичките свръхестествени клетви, които Номис беше изсипал върху дангалака.

Тънките ръце на Номис трепереха, стиснали пръсти от удавник над главата му. После се сведоха надолу, когато той се поклони и притвори очи. Днес проклятията трябваше да се задействат, днес омразата в него беше като магнит, който привлича най-грозните творения на злото.

Щом свърши куплетите, след които можеше да направи пауза, той спря и отвори учудено очи. Стори му се, че бе чул и друг звук освен шума на прибоя. Старческите му гърди се надигаха от вълнение и умора под черния халат.

Една чайка изкряска. След това отдолу, някъде откъм набраздения ръб, който се изкачваше от морето чак до плоския скален връх, се разнесе стържещ звук, който почти се изгуби сред свистенето на вятъра и шума на прибоя.

Номис тъкмо се беше отказал да чака повторението на този звук и бе запял отново, когато съвсем близо до върха на скалата, току изпод нозете му, отекна тракане и тропот на камъни, изровени от нечий катерещ се крак или залавяща се ръка. Този път обаче звукът беше толкова обикновен, че за момент прогони от уморения му мозък всички мисли за магии. Той с гняв предположи, че някой беше открил скривалището му.

Бе застанал с лице към морето и точно пред него имаше скална пукнатина, изкачваща се до самата равна площадка сред гънките на канарата. От тази пукнатина долиташе сега звукът от строшен чакъл под тежък крак.

После душевният мир на Номис внезапно бе разтърсен, защото едно доказателство сложи край на напиралите през целия му живот съмнения в свръхестественото.

На пръв поглед изкачващият се отсреща гост имаше черепа на удавник с омотани в блестяща корона и висящи от него водорасли.

С бързи леки движения нещото се изкатери догоре и той успя да го огледа. По форма бе по-тънко от който и да е жив човек, но бе по-плътно от скелет. Потъналите трупове сигурно се променят, когато ги обладае демон. Този обаче изглеждаше съставен повече от метални чаркове, отколкото от кокали.

Демонът се измъкна нацяло от процепа и спря. Беше по-висок от дългия Номис, затова леко наведе надолу подобната си на череп глава, закрепена върху тънкия като моряшко въже врат и го заразглежда. Номис трябваше да се насили да не хукне и се втренчи в чифта мътни диаманти, които вероятно представляваха очите му. Едва когато нещото направи още една крачка напред към него, Номис се сети да подсили своя защитен тебеширен кръг с жестове и приглушено напяване.

Най-накрая си спомни, че трябваше да довърши своя зашеметяващо страховит ритуал с обвързващо заклинание:

— Сега ще ме водиш и ще ми служиш, докато те освободя! И почни да ми служиш, като най-напред ми кажеш как може да бъде умъртвен врагът ми.

Лъскавата челюст не помръдна, но от черното квадратче, където трябваше да се намира устата, се разнесе дрезгав глас:

— Твоят враг е Ай. Днес той слезе на този бряг.

— Да, да. А тайната на неговата смърт?

Дори да наредеше на друг да извърши убийството на Мат, берсеркерът пак би оставил следа, която Новите щяха да уловят на екраните си.

— Ти трябва да доведеш своя враг Ай тук жив и здрав и да ми го предадеш. И ако сториш това, ще ти помогна да постигнеш, каквото пожелаеш.

Мислите на Номис бясно препускаха. Цял живот той се бе учил и се бе напъвал да развие магическата си способност и сега не биваше да се провали и да се остави да бъде измамен. Този демон искаше Ай жив! Това можеше да означава само едно, а именно, че съществува някаква жизненоважна връзка между пирата и това страшило от дълбините. Не беше за чудене, че Ай се радваше на подобна подкрепа в своята кариера, като се имаше предвид броят на хората, които бе изпратил при рибите и охолният живот, който водеше.

Гласът на Номис стана дързък:

— Какъв ти е Ай, демоне?

— Враг.

Не изглеждаше да е така! Номис едва не се изтърва да изрече съмнението си на глас, но се въздържа. Той разбра, че демонът копнее за неговите тяло и душа, но зад заклинанието си и тебеширения кръг беше защитен. Демонът бе дошъл да спаси Ай. Но Номис нямаше да му извести, че бе разгадал намеренията му. Поне засега. В тази ситуация той виждаше възможности за извличане на огромна полза, която си заслужаваше всякакви рискове.

— Слушай, ти от тинята! Ще постъпя както искаш. Довечера в полунощ ще донеса тук врага ти вързан и безпомощен. Сега изчезвай и се върни в полунощ, готов да изпълниш всичко, което пожелая!

…

Вечерта Мат излезе с Аликс на разходка из двора на замъка. Заедно наблюдаваха как изгряват звездите, а нейните слугини и придворни ги следваха на известно разстояние.

Мат не можа да скрие, че е погълнат дълбоко от мислите си. Момичето до него скоро се отказа от усилията си да завърже непринуден разговор и го попита направо:

— Харесвам ли ви, господарю?

Той спря и се обърна към нея.

— Принцесо, харесвате ми много. — Така си и беше. — Ако мислите ми са другаде, то е, защото в тях се прокрадват някои притеснения, породени от обстоятелствата.

Тя се усмихна с разбиране. Новите не биха нарекли Аликс красавица. Мат през целия си живот беше наблюдавал женската хубост под маската на загара от палещото слънце, на пушека и нечистотиите, на умората от живота. Сега в това момиче виждаше красота от друг свят.

— Мога ли тогаз, господарю, да узная причината, която отвлича мислите Ви?

— Тя е една. Човекът, когото раних. Лошо започнах управлението си тук.

— Подобна загриженост ви прави чест. С радост откривам, че сте по-чувствителен, отколкото можех да се надявам. — Аликс се усмихна отново. Очевидно смяташе, че загрижеността на Ай за Юнгуф е главно на политическа основа и не можеше да си представи докъде реално стигаше тя. Аликс каза на Мат, че е решила да поговори с някои от знатните велможи, за да помогне за прекратяването на раздора между новия род на Ай и този на Юнгуф.

Докато я слушаше и наблюдаваше, той почувства, че би могъл да стане истински крал, ако тя беше кралицата до него. Нямаше да бъде Ай. Сега вече знаеше, както сигурно и Новите, че никой индивид не може да изживее нечий чужд живот. Но под името Ай той би бил крал дотолкова, колкото да изпълни дълга си към своя свят.

Мат прекъсна Аликс:

— А аз харесвам ли ви, лейди?

Този път прекрасните й очи не само проблеснаха, но го обгърнаха и с топлината на обещанието. И сякаш водени от инстинкта си, в същия миг довтасаха гувернантките на момичето и обявиха, че благопристойното време за компания е изтекло.

— До утре тогава — рече той, задържайки ръката на принцесата за момент, доколкото приличието му позволяваше.

— До утре, господарю мой. — И додето жените я отвеждаха, тя се обърна и му отправи още един поглед-обещание.

Той остана сам, загледан подир принцесата, и откри, че желае да я срещне и да разговаря с нея още десет хиляди пъти. Свали за малко шлема си и се замисли. Комуникаторът мълчеше. Без съмнение, трябваше да се обади на „Операции“ и да им съобщи последните новини.

Вместо това обаче той постави обратно шлема — Ай би го носил като част от облеклото си, — и слезе долу в централната кула, за да потърси стаята, където беше положен Юнгуф, съгласно разпорежданията на дворцовия лечител. Пред вратата пазеха двама от роднините на ранения младеж и той се поколеба дали да влезе. Но когато го забелязаха, те сами го поканиха, говорейки с него свободно и с подобаващо уважение. Очевидно никой от рода Юнг не го смяташе за виновен, задето бе спечелил дуела.

Юнгуф беше бледен и изглеждаше някак смален. Дишаше трудно и гърлото му гъргореше, а когато се напъна да плюне кръв, превръзката му се разхлаби и от раната изсвистя въздух. Не беше уплашен, но когато Мат го попита как се чувства, каза, че умирал. Искаше да добави още нещо, но говоренето му се отдаваше с мъка.

— Господарю Ай — рече неохотно единият от роднините, — братовчед ми искаше да каже, че предизвикателството, което той ви отправи, беше лъжливо и през цялото време си е знаел, че не може да ви победи.

Човекът на одъра кимна утвърдително.

— Освен това… — Братовчедът замълча, когато друг загрижен роднина му направи знак. Но после продължи решително с нов поток от думи: — Мисля, че Юнгуф иска да ви предупреди, че неща, много по-трудни за надвиване от вражите мечове, се гласят за вас тук.

— Видях бялата дреха, хвърлена на земята…

— Значи сте бил предупреден. Нека вашият нов бог ви пази в миговете, когато мечът ви ще бъде безсилен.

Някъде навън в нощта се разнесе крясък на чайка. Юнгуф погледна боязливо към малкото прозорче.

Мат пожела на хората от рода Юнг всичко добро и се изкачи по стъпалата на крепостта. Спря се чак когато стигна покрива. Там можеше да остане насаме, ненаблюдаван от никого, тъй като охраната беше символична и нощта вече беше паднала. Веднъж обгърнат от тъмнината, той въздъхна дълбоко и натисна дясното крило на шлема си по съответен начин, включвайки комуникатора.

— Отдел „Операции във времето“ слуша. — Новият леко пресипнал глас бе само един шептящ звук, но на Мат му се стори, че крепостта и дори откритата нощ с изгряващата луна сякаш напуснаха рамките на реалността, чието място веднага бе заето от една натъпкана с хора стая, някъде в средата на фантастична паяжина от машини и енергия. С глас, който му прозвуча някак безжизнено, Мат докладва за дуела, за изчезването на Номис и отправената заплаха чрез захвърлената бяла одежда.

— Да, екраните ни показват, че линията на живота на Юнгуф се нарушава от нещо. Той скоро ще… — примката на поредния времеви парадокс изтри няколко думи на говорещия от „Операции“. — Нищо жизненоважно обаче няма да се случи. — С това хората от отдела имаха предвид, че историческата база на Новите нямаше да бъде засегната от отстраняването на Юнгуф. — Издаде ли драконът по някакъв начин присъствието си?

— Не. — Луната осветяваше спокойното море чак до хоризонта. — Защо ме питате все за тоя дракон?

— Защо ли? — Тънкият глас заекна. — Защото е важно!

— Да, знам. Но моята задача тук е да бъда крал. Ако ми помогнете, ще се оправя, макар да изглежда, че не бих могъл да бъда точно Ай.

Настъпи пауза.

— Ти се справяш според очакванията ни, Мат. Ще те известим, когато трябва да извършиш някое коригиращо действие, за да се придържаш към линията на живота на Ай. Да, ти се оправяш дяволски добре според това, което показват нашите екрани. Не се тревожи, случилото се с Юнгуф не е толкова съществено. Важното е да открием дракона.

— Ще направя всичко, което е по силите ми.

След приключването на разговора Мат реши, че е време да посети хората на Ай, които временно бяха настанени в една пристроена към крепостната стена бойница. Той слезе по витата външна стълба.

Беше потънал дълбоко в мислите си и не обърна внимание, че в подножието на стълбата дворът не бе осветен с факли. Нито пък се учуди, че близката странична врата стоеше полуотворена и неохранявана. Шумът от някакво бързо движение зад гърба му го сепна, но вече беше твърде късно — преди да успее да извади меча си, го заля истинска вълна от хора и го събори на земята. И преди да съумее да се освободи от психическите задръжки, които му налагаха да пази достойнството на Ай и да извика за помощ, на главата му бе нахлузена и омотана някаква платнена материя, която едва не го задуши.

…

— Сър, бихте ли ми отделили минутка? Важно е.

Началникът на „Операции във времето“ нетърпеливо вдигна поглед иззад бюрото си, но когато видя Дерън и това, което той носеше, каза:

— Влезте, майоре. Какво има?

Дерън прекрачи сковано в канцеларията, с крилат шлем в ръка.

— Сър, възникна малък проблем. Този шлем е вторият, който Маг намери на кораба, преди спускането си. Днес при мен дойдоха няколко души от Свързочния отдел, които са установили наличието на постоянен звуков сигнал в хроно-трансмитера на шлема.

Началникът мълчаливо изчакваше кога най-после Дерън ще заговори по същество.

— Свързочниците ме уведомиха, сър, че сигналът от този шлем е аналогичен на сигнала от шлема, който носи Мат. Който и от двата шлема да беше взел, все едно, берсеркерът лесно би установил, че постоянно излъчваният звук се дължи на хроно-трансмитера и чрез него би се добрал до Мат. Берсеркерът обаче е помислил, че това е уловка, сър, щом досега не го е убил и не е изчезнал.

Дерън контролираше гласа си, но Началникът почувства гнева, който стягаше гърлото му.

— Значи, ти си шокиран от това, което вършим, Одегард? Така ли? — Началникът също се разсърди, но явно не се смяташе за виновен и нямаше намерение да се оправдава. Ядосан беше по-скоро от недосетливостта и неразбирането на Дерън. Той включи екрана на бюрото си и задейства селектора. — Я погледни тук! Това е днешното изображение на линията на живота на Ай.

По време на дежурствата си като страж Дерън се беше научил бързо да разчита екраните. Днес за първи път виждаше линията на живота на Ай. Той внимателно изучи изображението, но това, което видя, само потвърди вчерашните му подозрения.

— Изглежда зле. Той се отклонява от пътя.

— Мат просто отиде да откупи малко време за нас и дотук това е всичко, което можеше да се направи. Ясно ли ти е защо се опитваме да привлечем дракона и да го накараме да го нападне? Милиони, много милиони загинаха във войната за нищо, майоре.

— Разбирам.

Сега гневът му едва не го задуши, тъй като нямаше върху какво да си го изкара. С треперещи ръце той вдигна шлема пред себе си, втренчил очи в него като в току-що изровена археологическа находка.

— Разбирам. Никога не ще победите, докато не откриете „ключалката“ на дракона. И Мат никога не е бил нещо повече от обикновена примамка, нали?

— Не, не бих се изразил по този начин, майоре. — Гласът на Началника омекна. — Когато вие за първи път предложихте той да бъде използван, изобщо не бяхме сигурни дали ще може да се върне оттам жив, но пълната компютърна симулационна схема показа, че той има своя шанс, ако събитията вземат оптимистична насока. Няма съмнение, че сте прав — инсталирането на предавателя в шлема наистина прави откриването му малко по-лесно. — Началникът сви уморено рамене. — И все пак, при сегашната ситуация Мат е по-защитен от берсеркерите, отколкото ние с вас.

…

Мат се събуди и, преодолявайки болката, се опита да се изкашля и да изплюе мръсния парцал, който беше натъпкан в устата му. Болката в главата му пулсираше жестоко, сякаш бе упоен. Носеше се с равномерно друсащо движение, от което му се гадеше и когато главата му малко се проясни, той разбра, че язди, преметнат през гърба на нечие впрегатно животно. Главата му висеше надолу от едната страна, а краката — от другата. Шлемът му, разбира се, беше паднал някъде. Не усещаше и тежестта на меча си върху колана.

Охраняваха го шест или осем човека. Те вървяха до животното в тъмнината по тясна криволичеща пътека под лунната светлина. Мъжете често се озъртаха и от време на време си разменяха тихо по някоя и друга дума.

— Май двама от тях ни следват, или това са…

Мат не чу повече. Помъчи се да разхлаби въжетата на китките и глезените си и откри, че бяха стегнати здраво. Обръщайки глава установи, че пътят напред се виеше сред назъбени хребети и стърчащи остри канари и, като си спомни терена около Бланиум, реши, че се движеха нагоре по бреговата ивица.

Когато мъжът, който водеше, спря и се обърна, за да изчака останалите, Мат без изненада откри, че той бе висок, слаб и с черна дълга дреха, а на кръста си бе увесил ножница и меч, които много приличаха на тези на Ай. Номис явно си беше присвоил един от символите на кралската власт.

Пътят ставаше все по-труден. Скоро малката процесия стигна до тясно било, заобиколено от всички страни с напукани скали. Тук животното трябваше да бъде оставено. По заповед на Номис няколко от мъжете вдигнаха Мат. Той се опита да се престори на припаднал, но Номис повдигна клепачите му и после рече с усмивка:

— Събудил се е. Развържете му краката, но ръцете му да бъдат двойно завързани — и си отваряйте очите.

Мъжете изпълниха нареждането. Колкото повече напредваха по тази неудобна пътека, толкова по-неспокойно се озъртаха те при всеки шум в нощта. Явно се бояха от Номис и от това, което беше пред тях, почти колкото и от преследвачите, които можеха да дойдат откъм крепостта.

Все още с вързани на гърба ръце, Мат вървеше в колоната по единствената пътека към върха на хребета, докато стигнаха до една цепнатина в скалата — почти като тунел сред издигащите се стени от камък, които закриваха луната. Явно само Номис, който водеше в мрака, знаеше пътя. Шумът на прибоя стана по-ясен, идваше някъде отдолу.

Тъмен облак бе закрил луната, когато групата най-после стигна до плоската площадка на върха. Номис забеляза веднага фигурата, която стоеше безмълвна и очакваше пристигането им. Щом я зърна, той извади меча, избута Мат напред и го хвана за косата с една ръка, а с другата опря режещия ръб на острието в гърлото му.

В този момент луната изгря и мъжете видяха нещото, което стоеше и ги наблюдаваше. Като уплашени пилета на мършава квачка те се разпищяха и се сборичкаха да се скрият зад гърба на Номис, и всеки гледаше да бъде в обсега на начертания от него кръг. После за няколко секунди всичко утихна. Остана само полъхът на вятъра, плисъкът на вълните и гласът на единия от мъжете, който хленчеше страхливо.

Държейки меча върху гърлото на Мат, Номис дръпна превръзката от лицето му и го показа на берсеркера:

— Какво ще кажеш, Ти от тинята, това ли е човекът, когото смяташ за свой враг? Да го убия ли тогаз?

Металната кукла можеше да грабне Мат от ръцете му още преди някой от тях да успее да мръдне. Но мястото беше твърде тясно и берсеркерът не искаше да рискува живота на Мат.

— Жрецо, аз ще ти дам власт — рече демонът. — И богатство, и наслада за плътта, и после вечен живот. Но ти трябва да ми предадеш този човек цял и невредим.

Номис тихичко напяваше, сигурен в победата, а зад гърба му мъжете се гушеха ужасени. В този момент, когато всички желания изглеждаха постижими, в съзнанието му се надигна и възкреси споменът отпреди един ден, когато смехът на принцесата-дете го беше опарил.

— Искам Аликс — прошепна той. За него поругаването на честта й беше много по-важно от младото й тяло.

— Ще ти я дам — излъга невъзмутимо демонът, — когато ми предадеш този човек жив.

Ръката на Номис леко се отпусна в резултат на обзелото го тържество. Мат се приготви. Китките му бяха вързани, но все пак му позволяваха да извърши някакво движение. Изведнъж той се дръпна рязко с всичка сила, забивайки лакът в старите ребра на Номис. Ударът беше достатъчен да го просне на земята, а мечът се преметна във въздуха.

Останалите мъже хукнаха панически, като изстреляни от лък. Вкупом се хвърлиха слепешката към единственото място, през което можеха да се измъкнат — тясната пътека, откъдето бяха дошли. Благодарение на подобренията, които Новите бяха внесли в нервите и мускулите му, Мат скочи и се спусна с главата напред, озовавайки се пръв пред тясната цепнатина, която водеше надолу.

Берсеркерът се забави, защото избягваше да убива мъжете, които се изпречваха на пътя му. Въпреки това, Мат усети как една ръка с изключително твърда плът захвана отзад дрехата му и я раздра. В следващия миг Мат се хвърли и пропадна надолу. Зад него другите мъже крещяха в див ужас като се блъскаха ту един в друг, ту в берсеркера.

В края на прохода той се удари в скалата, но дори не го заболя. Пътят беше толкова тесен, че едва ли можеше да отмине търкалящия се на него меч, без да го настъпи. С вързани отзад ръце Мат започна да опипва зад себе си из тъмнината, без да се бои, че може да пореже пръстите си. Взе го и се изправи на крака. Отново се препъна и падна, при което коляното му пострада, но вече беше изпреварил ужасената боричкаща се група, която идеше отгоре с тропот. Някои от мъжете сигурно вече бяха изпопадали със счупени кости или с други сковаващи ги наранявания. Те виеха от неописуем ужас и се хвърляха сляпо в тъмнината при всеки леден допир на берсеркера. А берсеркерът търсеше сред мъжете онзи, който му беше нужен, като се стараеше да отстрани от пътя си останалите, без обаче да им нанесе телесни повреди.

Мат беше опрял ръкохватката на меча си в скалната твърд и сега сряза с помощта на острието кожените връзки, които стягаха китките му. Беше вече свободен, когато чу кънтящите стъпки на машината току зад гърба си.

…

— Ето го, ето! Сега ще приклещим това изчадие!

Мъжете от отдел „Операции във времето“ надаваха ликуващи ловни възгласи, стари колкото човечеството. Гигантските екрани на компютрите рисуваха гъста паяжина, в центъра на която трябваше да се намира драконът. Информационните данни, необходими да се начертае паяжината, идваха от изкривените и нарушени линии на човешки живот. Очевидно берсеркерът беше в схватка с хора някъде в ограничено пространство.

Все още обаче не беше убил. И координатите на „ключалката“ не можеха да бъдат точно определени.

— Само още малко… — Началникът се взираше диво в екраните и се молеше да бъде пролята човешка кръв. — Има ли нещо?

Нищо повече не се появи.

…

Мат забави ход и накуцвайки излезе на осветено от бледата луна място, където можеше да вижда. Нещото го преследваше неотстъпно, вече сигурно, че го е пипнало. Той надникна в зиналите отвъд скалния зъбер цепнатини, твърде дълбоки, за да проникне в тях лунната светлина. Хвана с окървавените си пръсти дръжката на меча. Машината се придвижваше към него, тънка почти като скелет. Следваше го предпазливо. Тя не искаше той да падне в бездната. Щеше да издебне удобния момент и тогава да скочи и да го сграбчи — за нея то беше толкова лесно, както за атлет да настигне и хване прохождащо по тротоара бебе.

Стиснал здраво меча, Мат насочи върха му точно в средата на тесния път, по който се зададе нещото. Само преди миг берсеркерът беше отдалечен на десетина метра, а сега изведнъж се озова до самия него. Нещото замахна с лапа към онова, което смяташе за обикновен меч и четири стоманени пръста проблеснаха във въздуха и се разпиляха като малки сребърни рибки, при това без мономолекулният меч на Мат да помръдне от мястото си, придържан от стегнатите му мускули.

Скоростта на машината беше твърде голяма. Преди тя да съумее да се спре, върхът на меча мина през торса й и финият електронен механизъм се превърна в маса мъртъв метал, тласнат напред от силата на инерцията. Мат приклекна, притисна се в скалата и берсеркерът прелетя над него в едно безкрайно салто, отнасяйки със себе си пронизалия го меч, който светеше като игла, нажежена от останал скрит досега вътрешен огън…

Падащият демон изчезна. Дълбоко от дъното на пукнатината долетя трясък, после още един и още един, придружен от отекващото надалеч ехо.

Мат пропълзя няколко педи, събра сили да се надигне и се дотътри до мястото, където пътечката ставаше широка и безопасна.

Беше ранен и изтощен, но все още се движеше. Като се стараеше да стои в сянка, той премина куцайки покрай тромавото впрегатно животно, очакващо унило стопанина си. Не беше извървял и десетина крачки, когато от дълбоките сенки изскочиха двамата оставени от Номис часови. Те се нахвърлиха върху него, навехнатият му крак се прегъна и Мат падна.

— Най-добре ме пуснете и се спасявайте както можете — рече Мат на изправените точно пред лицето му, високи до над коленете ботуши. — Там горе дяволът дойде за вашия господар.

Това накара двамата да се заслушат в разнасящите се из тъмнината далечни стонове на болка и уплаха. В следващия миг и те самите бяха нападнати, но не от дявола, а от двама мъже, които Мат беше забелязал да пристигат тичешком по стръмнината с мечове и брадвички в ръце. Около него се завихри кратка схватка, изпълнена с дрънчене на метал и задавени викове, които скоро стихнаха.

— Само кракът ви ли е ранен, господарю? — попита загрижено Харл, навеждайки се над Мат, докато затъкваше брадвичката си обратно в колана.

— Да. Но всичко останало е здраво.

— Тогава да идем — изръмжа навъсено Торла, — и да изколим изменниците!

Мат се поколеба.

— Не. Поне засега, не. Номис призова един демон…

Торла потръпна от далечното стенание.

— Тогава да изчезваме!

— Можете ли да стоите прав, господарю? — попита Харл. — Добре, облегнете се на мен. — И след като вдигна Мат на крака, Харл измъкна нещо изпод плаща си и му го подаде. — Шлемът ви, кралю. Беше паднал до външната ограда и това ни помогна бързо да намерим следата.

Харл и Торла сигурно помислиха, че Мат все още е замаян или че болката в крака е причина за мудността, с която той пое шлема. Харл го беше носил под наметалото си, не беше по-тежък от метална мида. Поставен като корона на главата обаче, той можеше да смачка човека под себе си с отговорността, която символизираше.

…

Сред тинята на морското дъно драконът се размърда. Дразнещият звук, излъчван от живата форма, която Новите бяха изпратили вместо Ай, се разнесе някъде съвсем близо до брега. Ако тази жива форма бъде заловена, без други прекъсвания на линиите на живота, победата на берсеркерите беше сигурна. Да се преследва обаче живата единица по суша навътре, сред другите живи форми, носи риск от предизвикване на изменения, а и спомагателното човекоподобно средство на дракона, което би могло да осъществи подобно преследване, се беше затрило. Все пак възможността да бъде спипана важната жива единица нейде близо до брега беше значителна и не биваше да се пропуска. Като размъти водата с облак от утайки, драконът се отправи нагоре, към повърхността.

…

Подкрепян от двамата силни мъже, Мат се придвижваше сравнително лесно по неравния път, който водеше обратно към Бланиум. Не че имаше някаква причина за бързане. Номис и хората му със сигурност нямаше да ги преследват. Ако Номис изобщо бе оцелял, то влиянието му навярно сериозно бе пострадало.

А драконът?

Той беше направил всичко възможно да го залови жив, тихо и кротко, без да нарушава другите линии на живот. Мат потръпна. Сигурно още се крие в морето. И май ако самият той не отидеше до прибоя да му помаха с ръка, драконът едва ли щеше да тръгне да го гони. Всъщност, той би могъл да излезе на сушата и да го убие когато си поиска и нито селяните, нито армията, нито стените на Бланиум биха го спрели.

Не, ако берсеркерът искаше той да умре, Мат отдавна вече щеше да е мъртъв и дори магическият му меч не би могъл да го отърве.

— Как успяхте да се измъкнете, господарю?

— Ще ви кажа по-късно. Сега искам да помисля.

„Принуди дракона да те преследва“ — му бяха казали служителите от „Операции“. „Ние ще те измъкнем навреме“. Но не го сториха. „Един крал трябва да бъде готов да даде живота си“ — бе заявил Планетарният Командир, като считаше тази мисъл за най-важния момент в изказването си. Прекрасна мисъл наистина, само дето беше произнесена в защитеното от ракети подземно укритие.

Новите се бореха да спасят Племето на всички хора и за тях Мат, или който и да било друг конкретен човек беше просто инструмент, средство за спечелване на битката. Първо му спасяват живота, после го хвърлят отново напред — да привлече светкавицата от окото на каменния лъв върху себе си…

В хода на разсъжденията си Мат прозря и осмисли по нов начин много факти и всичко дойде на мястото си. Всевъзможните откъслечни знания, които бе събрал в света на Новите за това как се води войната с разните му там екрани и ракети, линии на живота и „ключалки“, изведнъж чудесно се допълниха от всичко онова, което се бе случило с него в света на Ай.

Той отдавна трябваше да се досети! Новите искаха берсеркерът да го убие. А берсеркерът, знаейки това, искаше да хване жив този лъже-Ай.

Мат все още разсъждаваше, когато комуникаторът на шлема се обади в ухото му с тънкия си глас, който никой друг не можеше да чуе. В обзелия го гняв той не обърна внимание на това, което му говореха, дори понечи да свали и захвърли шлема с всичките му лъжливи гласове. Ще го захвърли, реши той, когато стигне до морето… Не, сега и в бъдеще трябва да избягва брега. Тогава — ще го запокити в някоя бездънна пропаст.

Вместо това обаче той хвана за раменете своите придружители и ги застави да спрат.

— Добри приятели, трябва да остана за малко насаме със себе си. Да помисля… и да се помоля.

Добрите приятели размениха погледи — необичайна беше молбата му, изказана точно в такъв момент. Но техният крал беше прекарал ден, след който всеки би се държал странно.

Харл се намръщи:

— Но вие не сте въоръжен.

— Няма врагове наоколо. И все пак ми дай кинжала си. Трябва ми съвсем малко време за усамотение.

Те го оставиха седнал върху една скала под лунната светлина, като се обръщаха и поглеждаха често назад. Вече беше техен крал и го обичаха. А той се усмихна подир тях, доволен, че ще може да разчита на тях в бъдеще, че ще бъдат винаги до него до края на дните му. Можеше и щеше да разчита. Нямаше как Новите да го накажат, ако вземеше решение да не ходи никога на лов за дракони. Мат беше единственото препятствие, което разделяше Новите от хаоса и те не биха посмели да го изтеглят обратно, поне додето играеше ролята на крал Ай. От време на време можеше да изпортва плановете им и да им създава проблеми, но все пак неговата дейност тук беше за предпочитане пред отсъствието му.

Той свали блестящия шлем и мързеливо се почеса. После, държейки го пред себе си, завъртя дясното крило, с което позволи на тънкия глас от „Операции“ да надвика шума на прибоя.

— … Мат, отговори, спешно е!

— Тук съм. Какво има?

— Къде си? Какво става?

— На път съм. Към годеницата и кралството си.

Последва пауза. И после:

— Мат, може да се окаже недостатъчно това, че ти се нае да играеш ролята на Ай.

— Така ли? Мисля, че на мен ми е достатъчно. Вече ходих на лов за демони и използвах вашия меч. Нямам никакво желание да преследвам повече този дракон. Струва ми се, че и той би бил доволен, ако аз остана жив.

— На лов за демони ли? Какво?

Мат им обясни. Той усети смайването и чу изумените им възклицания — явно те не бяха помислили, че врагът може да се опита да го хване жив.

След малко Началникът на „Операции“ заговори отново. В умоляващия тон на гласа му се долавяше яростна настойчивост, която беше съвсем неочаквана за Мат.

— Мат, каквото и да става, не бива да позволиш онова нещо да те залови жив.

— Така ли? Но нали вече ми заповядахте да го заставя да ме подгони.

— Забрави това! Не, чакай! Няма да те залови. Само че измъкването от клопката му и продължаването на играта ти в ролята на Ай на този етап вече няма да бъдат достатъчни. Ти се справи толкова успешно, колкото можехме само да мечтаем, но заместването на Ай сега просто няма да свърши работа.

— Тогава защо врагът всячески се стреми да ме спре?

— Защото ти ни осигуряваш време за контрадействия. Те искат да отстранят всеки наш шанс за протакане, всяка възможност за защита, за извършване на чудо. Искат да се справят леко и безопасно и после бързо да ни довършат. Всичко, което мога да сторя, е да те помоля да идеш долу до брега, където се крие онова изчадие, да го изкушиш да излезе и да те преследва и така да предизвика някакви промени в околната среда.

— А ако то ме залови?

Последва пауза, отсреща се размениха реплики и после се включи един познат глас:

— Мат, обажда се Дерън. Тук всички се опитват да намерят най-подходящите думи, за да ти кажат да умреш. Ти трябва да накараш берсеркера да те убие. Ако те залови жив, тогава ще се наложи сам да се убиеш. Самоубий се, ЗАЩОТО те е хванал. Разбираш ли? УМРИ по един или друг начин и то така, че драконът да е отговорен за смъртта ти. В общи линии това е, което „Операции“ искат да ти внушат. Съжалявам. Не знаех как стоят нещата, преди да те спуснат.

…

Началникът заговори отново:

— Мат, можеш да се изключиш и да отидеш при годеницата и кралството си, както се закани преди малко. Но ако го сториш, додето си все още жив, твоята лична съдба и целият свят около теб ще почнат да се разпадат, вътрешно ще се разложат и ти няма да можеш да направиш нищо срещу това. Няма да можеш да се противопоставиш, просто защото светът ще започне да става все по-малко и по-малко вероятен. Тук горе всички ние ще измрем. А хаосът ще се разрази в края на твоя житейски път — само този отчайващ упадък ще можеш да оставиш в наследство на децата си.

— Лъжете!

Гласът на Мат секна, защото той знаеше, че бяха прави. Или, ако отново мамеха на дребно, то поне казваха истината за евентуалния изход от войната. Нали Началникът би сторил всичко, за да я спечелят?

— Мат? Отново е Дерън. Онова, което току-що чу, е самата истина. Не зная какво повече да прибавя.

Мат горчиво изхлипа:

— Приятелю, няма нужда да казваш нищо повече! — И за да прекъсне гласовете, изключи със замах шлема, като едва не му счупи крилото.

Късно. Беше го изключил твърде късно. Бавно постави шлема обратно на главата си и се надигна. Видя Харл и Торла да се приближават. Сигурно са го наблюдавали някъде от не много далече и са доловили някои от странните слова, които съдържаха молитвите му.

Когато стигнаха до него, той им рече примирено:

— Кракът ми ме притеснява. Мисля, че пътят край брега е по-лек.

Тримата тръгнаха по посока на ревящите вълни. Той ходеше бавно, защото състоянието му наистина се бе влошило — кракът му бе отекъл, докато седеше. Вече нищо нямаше значение. Той пристъпваше, припомняйки си светкавично отделни фрази и виждайки несвързани помежду си картини, тъй като времето за размисли и вълнения бе отминало.

Беше издърпал каменния човек от кладенеца на Отровния Копач. Това беше преди двайсет хиляди години, а на него му се струваше, че бе съществувал през всичките тези хилядолетия. Беше му се удало да види Племето на всички хора нараснало до невероятни размери и разпростряло се в една необятност от време и пространство. За малко беше опознал дори и духа на живота. Беше крал и една жена с дух на принцеса го бе гледала с любов…

Вървяха вече цяла минута покрай водата, когато без всякаква изненада той забеляза как една скала от бреговата линия се раздвижи и се превърна в глава от кошмарите, която се изправи под лунната светлина върху шия като мраморна колона. Огромното тяло на дракона се надигна от морето и се стрелна към мъжете по-бързо, отколкото можеше да тича човек.

— Аз имам кинжал — рече Мат на другарите си, — а вие двамата можете да използвате меча и брадвата по-сръчно дори и от мен.

Драконът не идеше за Харл и Торла, пък и щеше да ги обиди, ако ги беше посъветвал да побегнат.

Той държеше кинжала в дланта си с насочено към себе си острие. Когато драконовата глава се надвеси над него, мечът и топорът удариха по нейната шия като по дървесен ствол. Сигурно би могла да погълне сама цял-целеничък човек… Мат беше страшно изтощен и някак си се зарадва на огромните като зейнал гроб челюсти, които — чак сега видя — нямаха никакви зъби. В мига, в който могъщата паст на дракона се затваряше, той вдигна кинжала, нагласи острието му върху сърцето си и приобщи натиска на ръката си към натиска на съединяващите се челюсти…

…

— Той го уби…

Началникът произнесе тези думи шепнешком, като че ли не вярваше на очите си. После викна с пълен глас:

— Уби го! Уби го!

Другите ловци, които бяха застинали пред екраните, сякаш се наелектризираха изведнъж. Паяжините върху схемите им се свиха като примки, очертавайки точно определена мишена в зелено.

В дълбоката пещера, наречена Операционна Платформа Две, металните ръце изтеглиха една ракета от стелажното й гнездо и я разопаковаха, додето на пода се отваряше блендата и един светъл кръг засия. С щракване и силен тласък ръцете освободиха товара си. Падайки, ракетата изчезна…

Дерън вече беше виждал уцелена и затворена „ключалка“ и чудесно разбираше каква важна и трудна победа спечелиха сега. Нагърчването върху екраните, причинено от разместванията около Ай, избухна и се пръсна като цирей. После цялата схема се стабилизира, започна да се поправя и затяга. Ходът на историята се върна в обичайното си русло — последователно и неотменно. Една линия на живот, която бе изпълнила ролята на катализатор за целия този процес, остана прекъсната. Тази дреболия обаче можеше да бъде забелязана само при детайлно взиране.

Състоянието на унищожената линия не предизвикваше никакви съмнения, но Дерън натисна бутона си за връзка с Платформа Три:

— Алф? Слушай, ще ми кажеш ли как все пак го е направил?

Изчакваше, без да прекъсва връзката, загледан с празен поглед в екрана. Около него в нервния център на „Операции“ първите вълни на празника вече сриваха устоите на дисциплината.

— Дерън? — Гласът на майор Алф прозвуча със закъснение. Той бавно и обстоятелствено заразказва за ножа в сърцето и как човекът сам го беше забил там. После потвърди, че мозъкът на Мат е останал твърде дълго без кислород, тъй че докторите не можеха вече да предприемат каквото и да било.

Дерън изключи апарата и се отпусна уморено назад. Някои от ловците, които се чувстваха победители, бяха запалили пури, а един дори си поръча грог. След няколко минути дойде самият Началник с чаша в ръка. Дори не се усмихваше, когато спря до пулта на Дерън.

— Той беше свестен човек, Одегард. Не са много тези, които биха се справили и с една хилядна от това, което извърши Мат.

Началникът вдигна тържествено тост за прекъснатата зелена линийка на екрана. По-късно, разбира се, щеше да има церемонии и възпоминания по същия повод, съпроводени с повече официалности.

— Проблемът е, че сега хич не ме вълнува какво ще стане със света — рече Дерън. — Интересува ме само някой и друг конкретен човек тук-там.

Началникът може би не го чу, тъй като празненството ставаше все по-буйно.

— Ти направи необходимото, майоре, и изпълни успешно задълженията си от самото начало на операцията до днес. Ние скоро ще разширяваме нашия отдел и ще ни бъдат нужни полезни хора на ключовите позиции. Ще те предложа отново за повишение…

…

Номис стоеше с вдигнати ръце и с развени от вятъра черни дрехи и сива брада, обзет от злото усърдие, което го подтикваше да стърчи вече трети ден на своя скален връх. Продължаваше делото си все по-настойчиво, макар че не можеше да се отърве от чувството, че всичките му усилия да предизвика смъртта на Ай са обречени да си останат напразни…

В крепостта Аликс заслони с ръка очите си, за да ги предпази от силните слънчеви лъчи. Мъчеше се да зърне макар и нищожна следа от плавателен съд или мачта. Чакаше тя, трепетно чакаше първия знак за пристигането на нейния бъдещ съпруг и господар…

Скалите на Куинсленд трябваше да са там някъде, на един ден гребане оттук. Харл извърна поглед настрани и като видя сивото лице на морето, се намръщи, макар никакви изменения да не изкривяваха чертата на хоризонта, освен първите признаци на някаква далечна буря. После лицето му се проясни при мисълта, че в пурпурната си палатка насред палубата младият Ай сигурно вече планираше сражението, което без съмнение предстоеше…

Част трета

…

Босият човек в сива монашеска одежда прехвърли възвишението и спря, загледан в ширналата се пред него земя. Покритият с каменна настилка път продължаваше почти прав под оловното небе, като прехвърляше един след друг невисоките хълмове и прорязваше рехавите шубраци и занемарените ниви. Каменните плочи на този път навярно са били положени в славните дни на великата Континентална Империя. Малко други неща от нея бяха надживели вековете…

От мястото, където стоеше монахът, пътят се насочваше точно към една тънка, остра и самотна кула на храм — сива и безлична в мрачната дневна светлина. Монахът се беше водил по стърчащия връх на тази кула през целия ден, макар в действителност неговата цел да лежеше далеч отвъд нея.

Той беше среден на ръст и доста жилав. Външният вид не издаваше възрастта му, която беше някъде между двайсет и четирийсет години. Обраслото му с рядка брадица лице беше уморено, а по сивата дълга дреха имаше тъмни кални петна. Нивите от двете страни на пътя тънеха в кал, из която можеше да газиш до глезен, и не изглеждаха да са орани или засявани през тази пролет, пък и през предишната.

— О, Всемогъщи, благодаря ти отново, че ми се случи толкова дълго да крача по този калдъръм по време на моето пътуване — промърмори монахът, отправяйки се пак напред. Босите му крака бяха набраздени и загрубели като дълго използвани туристически обуща.

Освен далечната кула, единственият белег за човешко присъствие сред този необещаващ нищо добро пейзаж бяха развалините встрани от пътя, очевидно останали от наскоро разрушен крайпътен хан или военен пост от епохата на могъществото на Империята. Преди месец оттук бе минала нова война и бе превърнала още една постройка в купчина камънаци. Това, което бе останало от сградата, вероятно щеше да потъне в морето от кал още преди пролетната трева да успее да израсне по него.

Когато стигна до руините, монахът седна върху останките на стената да почине след дългия път и се загледа с жалост в съсипията около себе си. След миг, като човек, който не може да стои дълго без работа, той се наведе и с жест, който издаваше физическа сила, вдигна с тънката си ръка един от падналите камъни. С опитното око на зидар се взря в камъка, намести го в една малка пролука на съборения зид и доволно се отдръпна да види резултата.

Далечен вик го застави да се загледа в посоката, откъдето беше дошъл. Друга самотна фигура, облечена в дреха, подобна на неговата, бързаше насам и махаше с две ръце, за да привлече вниманието му.

Лицето на първия монах леко просветна при мисълта, че би могъл да се сдобие със спътник. Той вдигна ръка в отговор и зачака, забравил своята малка строителна игра.

Приближаващата фигура постепенно се превърна в среден на ръст човек, пълничък и дори избръснат.

— Слава на Светия, преподобни братко! — изпъшка новодошлият, когато най-сетне стигна на разстояние, от което можеха да разговарят.

— Слава на Името му! — Гласът на брадясалия монах беше топъл, но не особено изразителен.

Дебеличкият мъж, който беше на около трийсет годишна възраст, се курдиса без покана върху ниската стена, обърса изпотеното си чело, изпухтя и запита неспокойно:

— Не си ли ти, ако не греша, брат Джован от Ернард?

— Това е името ми.

— Нека Светият бъде благословен! — Набитият човек направи клинообразен знак с ръце и завъртя очи към небето: — Моето име е Саил, братко. Нека Светият бъде благословен, казвам аз…

— Така да бъде.

— … защото Той ме поведе по неведоми пътища, за да те настигна! И много още чудеса предстоят. Братко Джован, хора ще се стекат към теб от четирите посоки на света, тъй като славата на твоята добродетел се простира надалеч, до земята на Мознар, така съм чул, и до земите на Неверниците даже. А тук, в нашата собствена страна, дори и в този момент, из самотните селца по онези далечни хълмове, даже и най-изостаналите селяни са узнали за твоето Преминаване…

— Страхувам се, че много от грешките ми са станали известни наоколо, тъй като съм роден недалеч оттук.

— Ах, братко Джован, ти си твърде скромен. През време на упоритите ми усилия да те открия непрекъснато чувах за твоите свети подвизи.

Брат Джован се намести отново върху стената и на лицето му се изписа загриженост:

— Защо толкоз си упорствал, казваш, да ме откриеш?

— А-а-ах! — „Какви усилия ми костваше!“, сякаш казваше кимащата глава на Саил. — Пламъкът на моя стремеж биде запален преди няколко месеца от напълно достоверни източници. По-точно от свидетелствата за това, как, додето си съпровождал армията на Правоверните на бойното поле, си дръзнал да напуснеш прикритието, да пресечеш ничията земя, да се вмъкнеш право в челюстите на противника-неверник и там да влезеш в палатката на самия водач на неверниците и да му проповядваш за нашия Свят Храм!

— И как не сполучих да му обърна вярата — додаде Джован с тъга. — Добре че ми напомняш за неуспехите, понеже почнах да проявявам грешна склонност към възгордяване.

— Ах! — Саил за миг изгуби нишката. — Та, както казах, щом чух за този подвиг и в мен се роди искреното желание — най-изгарящата и свята амбиция — да те открия и да бъда сред първите присъединили се към твоя орден. — Веждите на Саил се повдигнаха въпросително: — А, истина е значи, че си се упътил към Имперския Град, за да измолиш от нашия свещен Папа Набур позволение да основеш нов религиозен орден?

Очите на слабичкия монах се обърнаха към кулата в далечината.

— Някога, братко, Бог ме извика, за да възстановя падналите храмове от камък и тухли, а сега, както казваш, ме вика, за да строя наново, като заменя тухлите с хора. — Той възвърна вниманието си към брат Саил и му се усмихна: — Колкото до твоето настояване да членуваш в моя нов орден, когато той бъде създаден, още нищо не мога да ти обещая. Но ако си решил ме придружиш до Имперския Град, аз ще се радвам на компанията ти.

Саил скочи на крака и се поклони:

— Не, аз съм още по-щастлив от оказаната милост, братко Джован!

Саил продължи да му благодари дори и когато двамата тръгнаха един до друг. Завайка се и заради неприятностите, които щеше да им създаде задаващият се дъжд, после премина към въпроса къде биха могли — сред тази пустинна страна — двама нищи монаси да получат даром храна.

Спокойното им събеседване бе прекъснато от една карета, която бързо ги настигна. Не беше богато украсена, но изкусната й изработка показваше, че принадлежи на някой благородник или прелат със средно висок ранг. Двамата монаси бяха предупредени овреме да отстъпят встрани, за да не ги премажат четирите впрегатни животни, които бяха развили внушителна скорост. Колелата изтрополиха по равните камъни и ги задминаха.

Когато каретата профуча край тях, брат Джован усети, че погледът му бе привлечен от пътника, който седеше обърнат по посока на движението, и по-точно от главата и единия му лакът, които се подаваха през прозореца. Доколкото можеше да прецени, човекът беше широкоплещест и добре сложен. Беше прилично облечен възрастен мъж със сива брада. Косата му още пазеше червеникавокафявия си цвят. Пълните му устни бяха леко извити, сякаш се готвеше да плюе или да поведе спор.

— Можеха да ни вземат — измърмори брат Саил с нещастно изражение на лицето и хвърли поглед след каретата, която се стопяваше в далечината. — Имаха място. Нямаше повече от двама пътници, нали?

Брат Джован поклати глава. Не беше забелязал дали има втори пътник или не. Вниманието му беше привлечено от очите на възрастния мъж, който изобщо не им обърна внимание. Онези очи, взиращи се в далечината към Свещения Град, на сто и повече мили напред, бяха ясни и сиви, очи на силен човек. Но те бяха и много уплашени.

…

Когато Дерън Одегард напусна победното празненство на отдел „Операции във времето“, той нямаше ясна представа къде отива. Едва след като наближи близкия болничен комплекс, откри, че краката му сами го носеха към Лайза. Най-добре беше да се срещнат и да изяснят отношенията си веднъж завинаги.

В отделението, където живееха сестрите, узна, че тя се била изнесла още предния ден от корпуса, след като получила съгласие от управлението да напусне, и сега делеше обща камера с друго момиче, додето я тестваха и преценяха годността й за някоя нова професия.

Съквартирантката на Лайза отвори вратата при почукването на Дерън и влезе обратно някъде навътре да си довърши прическата, като се престори, че техният разговор не я интересува.

Лайза прочете новината по очите му. Лицето й изведнъж застина като маска и тя остана зад открехнатата врата, принуждавайки го да стои отвън в тесния коридор, където го побутваха разни любопитни и недотам любопитни минаващи.

— Идвам заради Мат — каза й той. Когато не последва реакция, продължи: — Битката е спечелена, берсеркерите са спрени. Но той се пожертва за това. Мъртъв е.

Лицето й, гордо и непоколебимо като щит, бавно се вдигна към неговото:

— Той изпълни задачата, която ти му възложи, и загина. Така си и знаех.

— Лайза, разбери, когато отидох при него да го увещавам, аз вярвах, че той има своите нелоши шансове да оцелее.

Тя явно нямаше да удържи вдигнатия щит задълго. Нещо като облекчение се мярна върху лицето й, гласът й заглъхна:

— Аз… знаех, че ще го убиеш.

— Господи, Лайза, не това исках да сторя! — С усилие се удържа да не протегне ръце към нея.

Потъвайки в женската си мъка, тя бавно се облегна на рамката на вратата, с ръце скрити отзад.

— И сега вече… нищо… н-нищо ли не може да се направи?

— „Операции“ не могат да се върнат назад в миналото, за да помогнат на Мат. Не се знае какви последици би могло да има след всичките останали бъркотии. Една сериозна намеса би означавала да унищожим нашия свят, за да го измъкнем невредим оттам.

— Светът не го заслужава!

Той промърмори нещо банално и вдигна длан към нея в опит да я успокои. Но вратата хлопна под носа му.

…

Няколко дни по-късно, докато размишляваше сам в малката си канцелария в „Операции“, Дерън си каза, че ако Лайза беше жената, от която се нуждаеше, той щеше да я застави да отвори вратата или щеше да я разбие с ритници. Все пак преградата между тях представляваше само една пластмасова врата, зад която се бе скрила живата Лайза.

Цялата беда обаче сега се състоеше в това, че жената, от която той наистина се нуждаеше, вече повече от година беше зад вратата на смъртта. А тази врата никой не можеше да събори. На човек му оставаше само да стои пред нея и да скърби, докато не почувства, че може да се върне отново към реалността.

Сигурно доста време беше седял и се бе взирал в празнотата, когато забеляза най-сетне официално оформения плик, оставен от куриера върху малкото му бюро. Пликът беше дебел и грижливо изписан, запечатан и адресиран до него. Погледа го известно време с безразличие, после го взе и го отвори.

Вътре беше официалната нота, която потвърждаваше чисто формално повишаването му в чин полковник.

„… за проявена находчивост и особени заслуги в последните акции на отдел «Операции във времето» и с очакването, че и за в бъдеще ще продължи да…“

Имаше приложен и комплект отличителни знаци.

Със знаците в ръка той поседя още известно време, загледан в древния боен шлем, украсен с крила, поставен като трофей върху малката библиотека в дъното на стаята. Сигналът на уредбата го завари в същото положение и по рефлекс го изправи на крака. В следващия момент беше вече навън и се носеше към залата за съвещания.

…

Закъснелите все още влизаха забързани, когато началникът на щаба на „Операции“ се качи на подиума и заговори:

— Очакваното трето нападение току-що започна, господа. Независимо дали ще спечелят или не, това ще бъде последната атака на берсеркерите вън от реалното време. Тя ще ни позволи да установим вече с абсолютна точност къде е разположена тяхната разстановъчна зона на двайсет и една хиляди години назад в миналото.

Няколко неуместни тържествени възклицания демонстрираха оптимизма на част от присъстващите.

— Смятам, че още е рано да се радваме. Тази трета атака показва, че сега противникът има намерение да използва нова, трудно разпознаваема и извънредно опасна тактика.

Генералът пак разстла своите карти и вероятностни модели:

— Както и предишната атака, тази също е съсредоточена върху отделен индивид и отново няма съмнение относно личността на мишената. Този път името на жертвата е Винсент Винсенто.

Разнесе се ропот, вълна от страхопочитание, учудване и загриженост. Дори и необразованите съвременни жители на планетата знаеха кой е Винсент Винсенто, макар да беше умрял поне преди триста години и никога да не бе управлявал държава, основавал религия или пък командвал армия.

Вниманието на Дерън се изостри, той дори се поизправи и усещането му за вътрешна бездейност и тягостна инерция на мисълта мигновено се изпари. Когато изучаваше история през предвоенните години той беше специализирал върху Винсенто и неговото време. И това време, а и самото място… бяха свързани по особен начин с неговата собствена скръб.

От подиума генералът продължаваше да реди с делови тон:

— Линията на живота на Винсенто е сред малкото свръхважни за нас линии, и за нея сме предвидили непрекъсната стражева защита по цялата й дължина. Това, разбира се, не означава, че никой берсеркер не може да се добере до него. Но ако някой от тях нанесе каквато и да е вреда на Винсенто или на друг човек на няколко мили от него, ние ще фиксираме „ключалката“ и ще я изтрием за няколко секунди. Същото ще се случи и ако рекат да заловят или отвлекат Винсенто.

Тази специална протекция естествено започва още от времето на дедите на Винсенто и продължава по протежение на неговата линия на живот до завършването на най-важния му труд на седемдесет и осем годишна възраст. Трябва да приемем, че врагът знае за нашата закрила. Затова казах, че този път планът на берсеркерите ще бъде без съмнение коварен.

След като навлезе в технически подробности за стражевата защита срещу директно насилие, генералът премина към следващия пункт:

— Хронологически погледнато, вражеското проникване е осъществено около десет дни преди известния процес срещу Винсенто, устроен от Защитниците на Вярата. Едва ли това е просто съвпадение. Представете си например, че един берсеркер успее да промени решението на този процес и Винсенто получи смъртна присъда. Ако Защитниците решат да го изгорят на клада, участието на берсеркера ще се окаже толкова косвено, че ние няма да можем да открием „ключалката“ му. И помнете, че за целите на противника дори не е необходима смъртна присъда. По време на този процес Винсенто е на седемдесет години. Ако бъде подложен на мъчения или хвърлен в тъмница, вероятността да издъхне преждевременно нараства значително.

Един генерал от първия ред вдигна ръка.

— Но нима той не е преживял подобни колизии?

— Не. Вярно е, че има и такива измислици. Но на практика Винсенто не е бил и един ден от живота си в затвор. Докато трае процесът, той отсяда у свой приятел посланик. След отлъчването прекарва няколкото останали му години в домашен арест при доста приемливи условия. Долу-горе по това време той съвсем ослепява, тъй му било писано, без външна намеса, но именно като слепец той поставя основите на съвременната наука за динамиката. Не е нужно да ви казвам, че от този негов труд зависи не само нашата модерна наука, но и бъдещото ни оцеляване. Искам да ме разберете правилно — тези няколко години на Винсенто след процеса са жизненоважни за нас.

Задалият въпроса генерал се размърда на стола си:

— Как, по дяволите, една машина-пришълец ще повлияе върху изхода на процес, воден от един духовен съд?

Командирът на щаба можа само да поклати глава и се загледа отново в схемите си:

— Честно казано, все още имаме недостиг на уместни идеи по въпроса. Съмняваме се, че врагът ще се опита да разиграе отново ролята на свръхестествена сила след провала на последния си опит в тази насока. Но ето един заслужаващ вниманието ни аспект: само едно средство на противника е заангажирано в това начинание и от данните на всички наши екрани съдим, че то е физически твърде малка машина с човешки размери. Което веднага предполага възможността да е андроид. — Говорителят направи пауза, за да огледа аудиторията. — О, да, знам, берсеркерите не са успявали никога и никъде да изработят андроид, който би могъл да мине за човек сред което и да е нормално общество. Затова ние и сега се съмняваме в подобна възможност.

Постепенно се разгоря дискусия за евентуалните контрамерки. Цял арсенал от средства очакваше в бойна готовност заповед да се спусне от Втора Платформа в миналото, но още никой не можеше да каже със сигурност какво точно трябваше да се предприеме.

Офицерът, който водеше брифинга, отмести за момент книжата пред себе си:

— Единствената светлинка в мрака, разбира се, е обстоятелството, че тази берсеркеска атака се провежда в обхвата от време, в който ние можем да изпратим жив агент. Затова, естествено, ще разчитаме най-вече на спуснатите в съответната точка хора като на основно защитно средство. Задачата им ще бъде от разстояние да държат под око Винсенто. Това трябва да бъдат наши служители, способни да надушат и най-малкото отклонение в историята, което има някакво стратегическо значение. Тези от тях, които ще изберем, трябва да познават отлично дадения исторически период и да имат опит в акциите на „Операции“…

Докато слушаше, Дерън се вгледа в новите отличителни знаци, които все още държеше в ръката си. И започна да си ги поставя.

…

След като прехвърлиха още едно възвишение на около две мили от мястото, където се бяха срещнали, брат Джован и брат Саил видяха, че скоро ще настигнат каретата, която преди малко ги беше задминала с такава бясна скорост. Разпрегнатите животни пасяха наблизо, а празното возило стоеше пред порутената порта на една висока ограда в подножието на хълма, върху който се извисяваше споменатата вече храм-катедрала на Ойбог. Повечето от камъните й бяха твърде нови, без мъх или следи от времето по тях. Наострила кула срещу надвисналото небе, невероятната сграда сякаш плуваше, извисена над всички човешки усилия и грижи.

Старият път минаваше покрай манастира и порутената ограда в подножието на хълма с новата катедрала, сетне свиваше наляво и стигаше до един мост. Или по-скоро останки от мост. От мястото, където стояха монасите, бе видно, че всички части на моста между подпорите липсваха, заедно с четири от шестте поддържащи колони. Реката, която ги беше отнесла, все още бушуваше и блъскаше в останалите подпори цели стволове на дървета като многовърхи бойни копия. Разляла се върху няколко пъти по-голяма площ от обичайната, тя беше наводнила и двата ниски бряга.

От другата страна на реката, след още един скелет на мост, връз защитената от наводнение височина беше разположен град Ойбог, ограден със стена. Отдалеч се виждаха движещите се насам-натам хора по улиците. Зад градската порта, която се отваряше към Имперския път, изчакваше множество от карети и животни, които бяха прекъснали пътуването си към Светия Град.

Брат Джован наблюдаваше как оловните облаци продължаваха да забулват зловещо небето. Преляла от изсипалия се от тези облаци порой, реката беше като ужасно подула се змия, подплашена от далечните светкавици; змия, разкъсала и понесла със себе си всички прегради.

— Нашата Сестра Река не ще ни позволи да я прекосим довечера.

Когато чу това олицетворение, брат Саил се огледа бавно и предпазливо наоколо, сякаш се чудеше дали да не се разсмее. Но преди още да реагира, дъждът отново рукна като водопад. Повдигайки полите на своите раса, двамата монаси побягнаха. Джован тичаше бос, а Саил шляпаше със сандалите си подире му. И те като притежателя на каретата побързаха към убежището, което предлагаше пустият наглед манастир.

…

На сто мили оттам, в това, което преди е било столица на изчезналата Империя, а сега беше Свещеният Град на Укрепения Храм, същият този ден беше топъл и душен. Само гневът на Набур Осми, осемдесет и първи в последователността от папи на Светия, като буреносен вятър разбунваше атмосферата в разкошните му лични покои.

Този гняв се бе трупал от доста време насам, както можа да констатира Защитникът Белам, който, облечен с дрехи в кралски пурпурен цвят, чакаше с кротка смиреност бурята да отмине, разбирайки добре, че гневът се беше наслагвал и съхранявал точно за такъв един момент, когато можеше да се развихри и безопасно да се излее в дискретните уши на най-доверения слушател и приятел.

Перипатетичната тирада на Папата срещу неговите военни и теологични опоненти секна насред изречението. Набур спря да крачи и се заслуша в един идващ отвън тъп стържещ звук, който завърши с тежък грохот и бе съпроводен от викове на работници. Папата приближи до издадения като балкон прозорец и погледна към двора.

По пътя насам Белам беше видял много работници, които разтоварваха масивни блокове мрамор, дотътрени дотук с цяла редица талиги. Днес знаменит скулптор трябваше да избере един от блоковете и да започне работа върху статуя на Набур.

Нима е достатъчно да останеш в историята, подобно на всичките си осемдесет предшественици, само по устните разкази на потомците?

Папата рязко се обърна, забеляза неодобрителния поглед на Белам и полите на бялата му дреха отново се развяха.

— Когато статуята бъде готова, ще трябва да я поставим на градския Велик площад, щото величието на нашата служба и личност да се извиси още повече в очите на народа! — произнесе той с гневния си тенор, който от четирийсет години насам звучеше все като старчески глас.

— Да, наистина — съгласи се кротко Белам. От десетилетия той беше Защитник на Вярата и Принц на Храма. Беше свикнал с настроенията на Папата, чиито прояви дълго бе наблюдавал отблизо. Знаеше как се появяват и изчезват, затова сега не се трогна особено.

Набур почувства нужда да обясни:

— Белам, НЕОБХОДИМО е да ни се оказва повече респект. Неверниците и еретиците разкъсват света, който е даден от Бога в наши ръце!

Последното изречение прозвуча като истински крясък на сърцето му.

— Твърдо съм уверен, Ваше Преосвещенство, че молитвите и армиите ни ще вземат надмощие — рече Белам.

— Надмощие ли? — Папата се засили към него, присвил устни в саркастична гримаса. — Разбира се! Някой ден. Преди края на света. Но СЕГА, Белам, СЕГА нашият Свят Храм кърви и страда, а ние… — Гласът му постепенно утихна. — Ние трябва да носим не едно бреме, а много и все тежки, Белам. Това ти не можеш да разбереш, докато не седнеш на папския трон.

Белам се поклони безмълвно, в израз на неподправено уважение.

Папата отново закрачи и дрехата му заплющя. Този път беше уцелил. От отрупаната си с бумаги работна маса той грабна с разтреперана ръка една брошура, която вече беше доста нагърчена и похабена от препрочитане — личеше си, че неведнъж е била смачквана и захвърляна из стаята.

Белам знаеше каква е тази брошура. Допълнителна, ако не и основна причина за днешния гняв на папата, реши той с хладната си теологична логика. Малък трън в сравнение с други. Но тъкмо туй осилче беше уболо Набур по най-крехкото място на неговата суета.

Набур разтресе увитото в хартия книжле под носа му:

— Понеже те нямаше, Белам, още не сме имали възможност да обсъдим с теб това отвратително, пронизващо откъм гърба творение на монаха Винсенто! Така нареченият „Диалог за движението на приливите“! Чел ли си го?

— Аз…

— На онзи проклетник не му пука за приливите! В този памфлет неговата цел е още веднъж да даде гласност на еретичните си мечти. Той разкрива желанието си да превърне здравият свят под краката ни в дребна частица, а всички нас да изпрати да летим около слънцето. Но дори и това не му стига! Не и на него!

Сега вече Белам се навъси озадачено:

— Какво има още, Преосвещенство?

Набур се приближи до него пламнал от гняв, сякаш Защитникът беше истинският виновен.

— Какво още ли? Ще ти кажа. Аргументите в този пасквил са поднесени под формата на беседа между трима души. И авторът, Винсенто, представя един от тези фиктивни събеседници — тъкмо този, който защитава традиционните идеи — като прост човек, „под нивото на човешката интелигентност“ и има предвид, че този човек съм АЗ!

— Преосвещенство!

Набур закима енергично:

— О, да. Някои мои думи са поставени в устата на този тъй наречен глупак.

Белам поклати глава, за да изрази съмнението си:

— Винсенто често изпада в крайности при продължителните си диспути. Но аз съм убеден, че той нито в този памфлет, нито където и да било другаде е целял да покаже неуважение към личността ви или към Светия Храм.

— Знам аз какво цели той! — почти изкрещя Папата. После най-почитаният човек на света и сигурно най-ненавижданият, а твърде вероятно и най-обремененият от това, което той смяташе за свои задължения, поверени му от Бога, изръмжа недоволно и като разглезено дете се тръшна в креслото си.

Високомерието му беше безсмъртно, както винаги, но това настроение на обидено дете не траеше дълго. Сприхавостта му отстъпваше място на възвръщащата се хладна пресметливост.

— Белам…

— Преосвещенство?

— Имал ли си вече възможност да проучиш този памфлет? Може би през време на пътуванията ти? Знам, че е широко разпространен.

Белам кимна утвърдително.

— Тогава дай Ни своето мнение.

— Аз съм теолог, Ваше Преосвещенство, а не натурфилософ. Затова се посъветвах с астрономи и други учени и моето мнение в общи линии потвърждава техните становища. А то е, че доводите на Винсенто относно приливите наистина нищо не доказват — нищо свързано с движението на небесните тела, а не са и достатъчно достоверни, що се отнася до самите приливи.

— Той ни смята за глупаци, които могат чрез надути приказки да бъдат замаяни дотам, че да приемат на доверие изводите на съмнителната му логика. Въобразява си, че няма даже да се усетим кога издевателства над нас! — Папата скочи на крака, но миг след това въздъхна и отново седна уморено на мястото си.

Белам предпочиташе да не обсъжда твърдението на Набур, което категорично не приемаше — че целта на „Диалога“ е кощунствено осквернителство. Истинското намерение и цел на автора му се струваха жизненоважни. Защото реалността сама по себе си никак не е за подценяване.

— Както ваше Преосвещенство може би си спомня, аз имах случай да пиша на Винсенто преди няколко години и да изложа становището си относно неговото схващане за хелиоцентричната система. Тогава, както и сега, подобни разбирания ме карат да се съмнявам в прерогативите си на Защитник.

— Ние помним този случай твърде добре. Всъщност монах Винсенто вече е призован тук на процес заради нарушенията, които е допуснал — този негов текст е в противоречие с разпорежданията ти от онова време… Белам, какъв беше характерът на твоето тогавашно предупреждение?

Белам помисли известно време, после заговори бавно и отчетливо:

— Писах му, първо, че математиците са напълно свободни да изчисляват и публикуват каквото решат по отношение на небесните явления или който и да е друг природен феномен, стига да се придържат стриктно само към хипотези и да не отиват по-надалеч.

Второ, твърде необичайна е постановката, че слънцето е в центъра на вселената, че нашето планетно кълбо се върти от запад на изток, правейки пълен оборот всеки ден, и че се завърта около слънцето за една година. Подобни разсъждения могат да се считат за много опасни, ако не и еретични от формална гледна точка, понеже са в състояние да накърнят вярата, създавайки противоречие със Светото Писание.

— Паметта ти, Белам, както винаги е повече от отлична. Та кога точно написа ти това предупредително писмо?

— Преди петнайсет години, Преосвещенство. — Белам се усмихна накриво. — Но ще призная, че препрочетох архива ни тази сутрин.

Сетне той отново стана крайно сериозен:

— Трето и последно, писах на Винсенто, че ако действително съществува някакво истинско доказателство за хелиоцентричния строеж на вселената, по негово настояване ние ще бъдем принудени да преразгледаме онези пасажи от Светите Писания, в които се твърди друго. В миналото, например, ние ревизирахме нашите интерпретации с оглед кръглостта на земята. Но, ако се окаже, че такива доказателства липсват, тежестта на основанията на традиционното схващане не бива да се пренебрегват.

Набур слушаше извънредно внимателно:

— Изглежда, Белам, ти си му написал точно каквото трябва — рече той.

— Благодаря Ви, Преосвещенство.

Върху лицето на папата се изписа доволство, примесено с гняв:

— Няма съмнение, че в тази брошура Винсенто нарушава вашето предписание! Събеседникът, в чиито уста той влага своите собствени схващания, не представя никакви убедителни доводи, или поне такива, които да бъдат приети от простосмъртните като нас. Той дори спори и утвърждава нашироко, че всъщност нашият свят се върти под краката ни като детски пумпал. Намерението му е да убеди читателя в това. И после… — Папата се надигна с трагично изражение, — на последната страница НАШИЯТ довод — често използван от Нас при нужда от компромис в трудни философски спорове — НАШИЯТ аргумент, че Бог е в състояние да твори каквито пожелае чудеса по света, без да е обвързан с научните принципи — Нашият аргумент се изказва от един събеседник-простак, който преди това е претърпял поражение по всички останали въпроси на дискусията. Той е определен като „човек с високо образование и мъдрост, стоящ над дребнавите противоречия“. И тогава вече другите участници лицемерно заявяват, че прекратяват диспута, за да се оттеглят за почивка и да се поободрят. Нима не е ясно, че те двамата, и авторът заедно с тях, ни се присмиват тихичко под мустак!

Докато Папата се опитваше да се успокои, в стаята настъпи тишина, нарушавана само от виковете и смеха на работниците. Какво ли правеха там отвън? А, да, мраморът. Белам изрече наум къса молитва — дано не изискат от него пак да нарежда да се издигат клади за еретиците.

Внезапно Набур проговори с много по-разумен тон:

— И така, Белам, освен досадния му довод за приливите, който — мисля, всички са съгласни — е нищожен, считаш ли, че съществува и друго доказателство, че — както твърди Винсенто — светът се върти? Нещо, което би могъл нагло да поднесе по време на процеса и да… промени неговата насока?

Белам се изпъна, леко, но доловимо:

— Преосвещенство, ние ще проведем процеса срещу Винсенто с най-голямо усърдие и с цел да извлечем единствено истината. Винсенто, разбира се, може да спори, за да се защити…

— Естествено, естествено! — прекъсна го Набур, махайки с ръка, че другият е свободен да си върви — жест, към който той механично прибягваше, когато някой започнеше да се оправдава. Но все пак изчака отговора.

Като остана смирен и замислен още няколко мига, Белам наново подхвана прекъснатото си изложение:

— Преосвещенство, през годините аз положих немалко усилия да бъда в крак с развитието на астрономическата мисъл. Известно ми е, че доста от астрономите, били те религиозни или не, се превърнаха във врагове на Винсенто, който има склонността и умението да прави другите за присмех. Той дръзко привежда в собствена защита данните, които се получават от новите наблюдателни уреди, наречени телескопи, за това какво се случва в небесата. Един добре обосноваващ се човек мъчно може да бъде оборен, а триж по-трудно е когато толкова често се оказва прав. — Белам хвърли бърз поглед към Набур, но папата не даваше признаци да е на друго мнение. — Преосвещенство, не е ли истина, че този памфлет ви е донесен от някой свещеник-астроном, когото Винсенто е засегнал при спор? — Белам знаеше няколко подобни лица, но се престори, че налучква.

— Хм. Възможно е, Белам, напълно е възможно. Но предизвикателството на Винсенто си остава факт, дори известието за него да е достигнало до нас по не съвсем добродетелен път.

Сега двамата възрастни мъже се движеха из стаята с отмерена старческа крачка, като от време на време се обикаляха един друг, досущ като две разтревожени планети, попаднали в сферата на взаимните си гравитационни смущения. Защитникът на вярата рече:

— Аз дадох само един пример, за да покажа трудността да бъдат получени безпристрастни доказателства по въпроса от останалите учени. Те, разбира се, не са склонни да се впуснат в негова защита. И въпреки това ми се струва, че повечето астрономи в момента осъществяват изчисленията си, използвайки математическата постановка, че планетите, или поне някои от тях, се въртят около слънцето. Тази идея не идва непременно от Винсенто, просто това предположение прави механиката на небесното движение по-изискана и задоволяваща учените…

— Да, да. Винсенто придаде повече стройност на математическите изчисления. Но да се върнем на въпроса. Може ли той да докаже своята кауза, математически или другояче? С помощта на каквито и да било факти?

— Бих казал по-скоро обратното.

— Ха! — едва не се разсмя Набур и загледа Белам право в очите.

— Ако Винсенто имаше пряко доказателство — продължи Защитникът, — той щеше да го напечата тук. Срещу него обаче има сериозни възражения. Белам размаха за по-голяма убедителност ръцете си — ръце с крехки пръсти, несигурни в подробностите, но все пак вкопчени здраво в абстракциите, в които бяха принудени да се вкопчат. — Изглежда съвсем очевидно, че ако нашето кълбо прави годишна обиколка около слънцето, то разположението на звездите би следвало да се променя всеки месец, когато се приближаваме или отдалечаваме от съответното съзвездие. А подобно разместване не се наблюдава.

Папа Набур изглеждаше доволен.

Белам сви рамене:

— Разбира се, може да бъде възразено, че звездите са твърде отдалечени, за да могат нашите инструменти да измерят настъпилите различия в разстоянията до тях. Винсенто винаги ще намери аргументи, ако пожелае… Боя се, че никой астроном не би могъл да му се опре и да докаже, че не е прав, колкото и да му се иска. Но от друга страна, струва ми се, трябва в крайна сметка да приемем, че небесните явления ще си останат същите, дори и да се въртим около слънцето.

— С това би се съгласил всеки разумен мъж.

— Да, Ваше Преосвещенство. Така написах и на Винсенто: когато липсва абсолютна сигурност, няма оправдание да обръщаме гръб на традиционното схващане и насила да подменяме с други твърдения казаното в Светите Писания. — Гласът на Белам се извисяваше постепенно, достигайки онази сила, която имаше по време на процес. — Ние от Храма сме поели пред Бога тържествено задължение да отстояваме истината, която тези Писания разкриват. И, Преосвещенство, това, което писах на Винсенто преди петнайсет години, е в сила и днес: до сега не съм открил каквото и да е сигурно доказателство, че светът, върху който стоим, се движи, а така също и не вярвам, че подобно доказателство може изобщо да съществува!

Папата се отпусна назад със спокоен израз на лицето и вдигайки ръце, решително ги стовари върху страничните облегалки на стола си:

— Тогава Нашата воля е ти и другите Защитници да се заемете с този процес. — Набур заговори в началото сякаш със съжаление. По-нататък гневът му постепенно се върна, но самият той вече не беше чак толкова разпален. — Ние не се съмняваме, че Винсенто би могъл да бъде обвинен в престъпяне на твоето предписание. Но запомни, че Ние не желаем прекалено голямо наказание за блудния син.

Белам се поклони в знак на благодарно съгласие.

Набур продължи:

— Ние не смятаме, че той преднамерено е целял да нападне Вярата или пък да засегне Нашата персона. Той просто е твърдоглав, упорит и неумерен в дебатите. И за съжаление му липсва признателност и скромност! Трябва да бъде научен, че НЕ МОЖЕ да се държи като абсолютен авторитет по всички въпроси — светски и духовни… Не се ли беше опитал той веднъж да те поучава в теологията?

Белам отново склони глава в знак на съгласие, като междувременно се бореше упорито да предпази душата си от попълзновенията на личното задоволство, предизвикано от предстоящото унижение на Винсенто.

Набур все още не можеше да се успокои напълно:

— О, аз бих могъл и да го прокълна! В миналото Ние самите бяхме сред първите, които възхваляваха постиженията му. Осигурявали сме му часове за лична аудиенция. Показвали сме му приятелското си отношение до степен, каквато не сме оказвали на принцове! Преди да се изкачим на този престол, Ние самите веднъж написахме възхвала за него. И сега, каква отплата получаваме в замяна?

— Разбирам, Ваше Преосвещенство.

…

— Виждам, че сте помолили да ви изпратят в точно определено време, полковник Одегард.

Лукас изрече думите с пура в устата, запазвайки известна доза формализъм в обръщението. Понякога двамата си пийваха заедно по нещо и сега на Дерън му беше трудно да го възприеме като професионален психолог. Ако беше близък приятел, сигурно би се отказал от преценката му. Но какви ли близки приятели имаше Дерън в тези дни сред живите? Чен Емлинг… стар съученик — да, приятел от сърце — не. Факт беше, че нямаше истински приятели.

Лукас го оглеждаше и изчакваше търпеливо.

— Да, помолих — отвърна Дерън с известна неохота.

Лукас размаха пурата си:

— Двата дни, в които Винсенто се мотае близо до град Ойбог, ще го забавят по пътя му към процеса. Той чака да прекоси придошлата река. Имахте ли някаква особена причина да изберете тъкмо това време?

О да, имаше. Той не го изрече на глас, дори не формулира истината за себе си, а нямаше намерение да я съобщава и на останалите.

— Просто познавам местността много добре. Навъртах се там през една от почивките си. Районът е от тези, които малко се променят за триста-четиристотин години.

Разбира се, градът и катедралата на Ойбог, както и всички останали следи от цивилизация по лицето на планетата, сега бяха за него само част от миналото. Действителният повод за настояването му бе свързан с обстоятелството, че Дерън тогава прекара дългата си ваканция заедно с НЕЯ. Той дори откри, че се бе изправил напрегнато на стола си и се насили да се отпусне отново.

Обвит в дима от пурата, полковник Лукас ровеше с колебливо изражение из бумагите на бюрото си, когато изстреля внезапно една от коварните си топки:

— Имате ли изобщо някаква конкретна причина за искането си да бъдете изпратен като агент?

У Дерън този въпрос извика моментално образите на Мат и Ай — две форми, слели се в една-единствена фигура, отдалечаваща се от настоящето. Героичният им лик сякаш се уголемяваше като планина, колкото повече се отдалечаваха.

Но това не беше причина, която човек е склонен да обсъжда, или поне не и в момент като този.

Дерън се облегна назад:

— Е, както вече казах, познавам отлично периода и мястото и смятам, че мога да се справя със задачата. И аз искам да спечелим по-скоро войната. — Май прекали с възвишените чувства. Я да вземе да се пошегува: — Натискам се за престиж, навярно. Реализация. Повишение. Вие го назовете.

Лукас се намръщи.

— Хм. А защо въобще на някой би му се искало да стане агент? — Той оформи бумагите пред себе си в равна купчина. — Хайде, полковник. Държа да изясня само още един въпрос, преди да те освидетелствам като годен материал за агент. Сигурно подтикът идва от личните ти религиозни схващания.

— Не съм религиозен.

— А какво е ОТНОШЕНИЕТО ти към религията?

Спокойно, спокойно!

— Е, общо взето, смятам, че боговете и храмовете са една добрина за хората, които имат нужда от патерици в живота. Аз все още нямам такава вътрешна потребност.

— Ясно. Но мисля, че това е важен психологически момент, който задължително трябва да бъде засегнат. Понеже съществува непосредствена опасност от изпращане във времето на Винсенто на човек, който може да се окаже податлив на някогашните идейни зарази. — Лукас направи оправдателен жест. — Ти като историк разбираш по-добре от мен колко устойчиви са догмите там по онова време. Религиозните и философски противоречия сякаш поглъщат цялата енергия на онази епоха.

— Да — съгласи се Дерън. — Ясно ми е какво имате предвид. Не искате да се сдобиете с фанатик от която и да е боя. Е, аз не съм, както се казва, войнстващ атеист. Съзнанието ми ще ми позволи да се държа в съответствие с обществените условности. — Твърде много обясняваше, но трябваше да покаже на всяка цена, че е годен да тръгне. — Ще бъда фанатичен поп, ако се наложи, дори ще плюя върху Винсенто.

— Не смятам, че „Операции“ ще поискат това от вас. Добре, Дерън. Вие сте одобрен.

Опита се да не издаде облекчението си.

„Операции“ решиха, че ще бъде най-разумно да се представи като пътуващ учен. Дадоха му и име — Валзай — и се захванаха да му изградят самоличност, каквато никога не бе съществувала исторически. Щеше да идва от Мознар, доста отдалечена от родината на Винсенто страна, но известна с фанатичната си преданост към доктрината на Светия Храм. Валзай щеше да бъде един от странстващите интелектуалци от времето на Винсенто, които се разхождаха подобно на свещени крави от един университет или състоятелен покровител към друг, при което свободно пресичаха незначителните за тях политически и езикови граници.

Дерън и още цяла дузина други подбрани агенти, повечето мъже, бяха подложени на специално обучение. Работейки самостоятелно или по двойки, те трябваше да държат Винсенто непрекъснато под наблюдение през критичните дни от живота му, предшестващи съдебния процес, както и при самото му провеждане. Всеки агент или екип щеше да действа ден или два и после да бъде заменян. Чен Емлинг бе препоръчан за партньор на Дерън. Нямаше да бъдат винаги заедно, но все пак щяха да следят Винсенто на смени. Емлинг щеше да играе ролята на странстващ монах, каквито е имало предостатъчно във века на Винсенто, и повечето от които са се отличавали с по-свободно поведение и лоша дисциплина.

Програмата за подготовка беше ускорена. Започваше с пластична имплантация на предаватели в челюстта и черепа. Това даваше възможност на всеки от агентите да бъде във връзка с „Операции“, без да има нужда да шепне тихо или пък да носи на главата си чудат шлем.

Трябваше да се изучат маниерите и начините на изразяване, да бъдат запомнени някои събития от онази епоха, както и да бъдат запаметени в подробности предстоящи спрямо избраното време събития. Трябваше също така да се усвоят техниките на общуване и използването на оръжия — и всичко това за няколко дни.

Насред умората и съсредоточеността, Дерън откри почти без изненада, че Лайза работеше сега в „Операции“, като едно от момичетата с тихи гласчета, които предаваха заповедите на стражите. Вършеха същото и за оператори на „слуги“, както и за живите агенти, които биваха изпращани в миналото.

От свободното му време бяха останали само трохи и той не се опита да се свърже с нея. Мисълта, че щеше да се върне отново при Ойбог, беше потиснала всичко друго в съзнанието му. Чувстваше се като човек, който отива на среща с истинската си любов, а хората от плът и кръв около него, включително и Лайза, постепенно се превръщаха в сенки, докато миналото му се струваше все по-реално.

Но един ден, както си седяха с Емлинг на Трета Платформа и почиваха между две разигравания на маниери и публично държание, Лайза мина покрай тях и спря.

— Дерън, искам да ти пожелая успех.

— Благодаря. Вземи един стол и седни — предложи й той.

Тя взе стол. Емлинг реши, че трябва да се поразтъпче и се отдалечи.

— Дерън, не трябваше да те обвинявам за смъртта на Мат — рече Лайза. — Уверена съм, че не си искал той да загине и че ти е толкова криво, колкото и на мен. Ти не си виновен за това, което се случи с него… — Тя говореше за Мат като за изгубен във война приятел. Не приличаше на жена, чийто живот е рухнал от загубата на любимия. — Аз още не съм преодоляла своите собствени затруднения — знаеш какво имам предвид,… но все пак нищо не ме оправдава. Трябваше да те опозная по-добре. Съжалявам.

— Няма нищо. — Дерън се размърда неспокойно. Изведнъж му стана жал за нея. — Наистина… Лайза, аз мислех, че между нас може да има нещо. Може би не всичко, което свързва един мъж с една жена, но все пак нещо хубаво…

Тя отмести поглед и на челото й се появи малка бръчица:

— И аз изпитвах подобно чувство към Мат. Но такова чувство за мен просто не е достатъчно.

— Ако става дума за нещо постоянно и всепоглъщащо, аз вече опитах от него веднъж. И все още съм затънал дълбоко, както сигурно си забелязала… Съжалявам, но сега трябва да вървя.

Той скочи и забърза след Емлинг, натам, където всички останали вече се бяха събрали.

Когато денят на спускането настъпи, гардеробиерите облякоха Дерън в одежди, които бяха малко поизносени, но подходящи за някой средно преуспяващ изискан учен на път далеч от дома. В торбата му сложиха умерено количество храна и плоско шише с ракия. В портфейла му се мъдреше солидна сума в монети от времето, в което отиваше — сребърни и златни, както и метална кредитна плочка от Имперската Градска банка. Те се надяваха, че няма да му се наложи да използва много пари, както и да се отдалечава на повече от сто мили от Свещения Град, но за всеки случай.

Чен Емлинг беше навлякъл захабена сива монашеска дреха, в съответствие с ролята си. Той полунасериозно помоли за разрешение да вземе чифт зарове, с обосновката, че не ще бъде първият монах в историята, въоръжен по този начин. Но отдел „Операции“ реши впоследствие, че подобно искане е в разрез с религиозния светоглед, дори и в епохата на Винсенто, и отхвърли молбата му.

И двамата бяха принудени да увесят на вратовете си грозно издялани дървени клиновидни символи, които се различаваха в дизайна и подробностите, но иначе бяха достатъчно масивни, за да може да бъде скрит вътре в тях миниатюрният комуникатор, а същевременно и достатъчно грозни и евтини на вид — да не се опита някой да ги открадне. Ако някой от съвременниците на Винсенто захванеше да се чуди защо Дерън носи това изделие, той трябваше да му каже, че е подарък от жена му.

Одегард и Емлинг получиха от арсенала на Трета Платформа и по една здрава пътническа тояга. Тоягите им бяха различни, но и двете представляваха мощни оръжия. Всички агенти бяха въоръжени с тояги или други невинни наглед предмети. Те щяха да бъдат спускани през половин минута един след друг, макар че щяха да се озоват на разни места и в разни дни.

Подготовката за тази мисия беше така ускорена, че не им остана много време да се опознаят помежду си. Но в последните минути преди спускането, докато маскираната група си пожелаваше успешен лов на берсеркери, на Трета Платформа цареше дружеска и шеговита атмосфера.

На Дерън му мина през ума, че сега вече отново имаше приятели сред живите. Наредиха се в колона за спускане. Той зае мястото си мълчаливо. Гледаше над покритата със сива качулка глава на ниския Чен Емлинг.

Емлинг леко се извърна:

— Залагам десет срещу пет — предположи той шепнешком, — че ще се приземя някъде в кал до чатала. Най-малкото встрани от проклетия път.

— Никакво обзалагане — отвърна Дерън автоматично, когато броенето започна. Колоната се придвижи чевръсто напред и фигурите пред него взеха една по една да изчезват от погледа му. Емлинг направи някакви последни забележки, които Дерън не чу, и изчезна.

Беше дошъл редът на самия Дерън. Той пристъпи във вътрешността на блестящия като живак пусков кръг.

…

Стоеше в тъмнина, а около него цареше незабравимото усещане за открито пространство. Освен от лекия шепот на вятъра и ръсещия дъждец, беше заобиколен от пълна тишина — една безкрайна самота, сред която появата му едва ли е била забелязана от някого. Отлично.

— Преподобни братко? — отправи въпрос той към тъмата с тих глас, естествено, на езика на Винсенто. Не получи отговор. Емлинг можеше да е попаднал и в някоя яма далеч от пътя. Явно щеше да спечели облога, който бе предложил.

Когато очите на Дерън започнаха да привикват с мрака, той откри, че твърдата повърхност под нозете му наистина е старият Имперски път, който минаваше край Ойбог. Явно „Операции“ бяха доставили поне половината от екипа точно в центъра на мишената, от гледна точка на местоположението. Що се отнася до точността на времето — тепърва щеше да се разбере, макар тъмнината и дъждът да бяха сигурни знаци.

Дерън понечи да се свърже с отдела за стандартната проверка, но комуникаторът му сякаш беше оглушал. Вероятно някакъв темпорален парадокс го бе блокирал. Подобни усложнения възникваха от време на време. Оставаше му да се надява, че всичко ще се оправи от само себе си.

Той зачака да изтекат уговорените пет минути до срещата с Емлинг, като междувременно отвъртя единия край на тоягата си, за да провери монтирания вътре компас и да се увери, че е избрал правилната посока, преди да тръгне по пътя. После, след като още един път повика безрезултатно своя „преподобен брат“, той закрачи напред, тропайки с кундурите си по каменната настилка. В далечината през неравни интервали проблясваха светкавици. Той въздъхна и пое дълбоко от чистия въздух.

Не беше стигнал далече, когато предавателят зад ухото му го стресна:

— … Одегард, чувате ли ме вече? Полковник Одегард?…

Гласът беше мъжки, с уморен и отегчен тон.

— Тук полковник Одегард, чувам ви.

— Полковник! — Ненадеен изблик на радост. И после извън микрофона: — Установихме връзка, сър! — И отново към него: — Полковник, тук изминаха два дни и три часа откакто ви спуснахме. Темпоралната скала малко се е изместила.

— Ясно. — Дерън говореше почти безгласно. — Аз съм на около плюс пет минути след спускането. Още съм на пътя, в дъжда. Нощ е. Нямам контакт с Емлинг.

— Одегард, местоположението ти не е фиксирано добре на екраните. — Това беше вече гласът на Началника. — Изглежда, че се намираш по-далеч, отколкото очаквахме, приблизително на две мили от катедралата. Трябва да се приближиш до Винсенто колкото може по-скоро, тъй като очевидно си извън защитената зона. — Под „защитена зона“ Началникът вероятно имаше предвид територията, в която имаше изградена интензивно концентрирана мрежа от стражи и Винсентовата линия на живота се охраняваше срещу директно насилие от страна на берсеркерите. — Току-що засякохме екипа, който изпратихме преди тебе. Докладват, че всичко е наред с Винсенто. Казваш, че още не си се срещнал с Емлинг?

— Точно така. — Дерън ускори крачка, макар че трябваше да опитва пътя пред краката си, за да не хлътне в някоя кална дупка.

— Ние също не можем да го открием. Не виждаме неговата линия сред тази мъгла на екрана. Може да се дължи на хронопарадокс или пък на приплъзване по темпоралната скала.

Светкавица блесна тъкмо пред Дерън, показвайки му, че пътят върви в неговата посока и върхът на катедралата си е там, макар и по-отдалечен, отколкото очакваше. Наистина беше на разстояние около две мили оттук.

Докладва на „Операции“. Междувременно бе озадачен от нещо друго, което светкавицата му беше позволила да види — един белеещ се смътно предмет, който лежеше на пътя, връз прясно изкопана купчина пръст.

— … почти стигнах до него… Прилича на…

Върхът на тоягата му се допря в мека тъкан. Той зачака нова светкавица, която дойде след няколко секунди.

— Не се мъчете да се свържете с Емлинг повече…

Тялото беше съвсем голо и може би се въргаляше тук от един ден, а може би — само от един час, кой знае. Надвесен над него, Дерън обмисляше положението. Ако бяха крадци, щяха да вземат тоягата и евтиния медальон с форма на клин, но не и монашеското расо…

Наведе се да разгледа дълбоката издължена дупка в земята. Нито едно средновековно сечиво не би могло да остави по камъните такъв равен разрез с правилни ръбове. Сигурно е следа от същия кибернетичен крайник, който беше отнесъл и задната половина от главата на Емлинг.

— „Операции“, мисля, че берсеркерът е маркирал границата на безопасната за нас зона, за да ни покаже, че е осведомен за нея.

— Сигурно си прав, Одегард. Побързай да се приближиш до Винсенто, преди врагът да те е докопал.

Той вече беше потеглил натам, като вървеше заднишком и държеше тоягата подобно на пушка, а всичките му сетива опипваха дъждовната нощ около него, доколкото му беше по силите. Не че пълната готовност щеше да му помогне особено, ако врагът беше някъде наблизо и се канеше да нападне…

Но Дерън все още беше цял и невредим. След стотина крачки той се обърна и тръгна нормално, като ускори ход. Берсеркерът беше убил нарочно, като някой престъпник, който оставя своя знак. И после си беше отишъл — да свърши истинската си работа тук.

…

Когато Дерън се добра до мястото, където пътят свиваше рязко наляво към отнесения мост, светкавиците вече се бяха придвижили отвъд хоризонта и той по-скоро почувства, отколкото видя кулата на катедралата срещу себе си горе, на хълма. По-наблизо обаче, встрани от пътя, той различи високите стени на манастира и останките от врата в оградата. Когато стигна до рухналата входна арка, Дерън забеляза една карета, за която той знаеше, че би трябвало да принадлежи на Винсенто. Откъм навеса долиташе тихо пръхтене и потрепване на впрегатни животни. Дерън спря за момент и огледа каретата, преди да мине бавно през опустошената порта и да прекоси подгизналия двор, за да стигне до главния вход на едноетажната постройка.

Не се опитваше да стъпва тихо и скоро го застигна нечий остър глас от тъмния вход:

— Кой е там? Спри и си кажи името!

Диалектът беше един от тези, на които Дерън разчиташе да попадне. Спря се и когато светлината на фенера го обля, отвърна:

— Аз съм Валзай от Мознар, математик и учен. От каретата и животните що тук съзирам, вий вътре сигур сте доблестни мъже. А аз от покрив се нуждая.

— Влез тогава — рече с уморен тон мъжкият глас, който го бе сепнал. Вратата изскърца и фенерът се оттегли навътре.

Дерън тръгна бавно, като показваше отдалеч, че ръцете му са празни и освен тоягата не носи нищо друго. Когато влезе вътре, вратата зад него се затръшна и светлината на фенера се усили. Беше се озовал явно в общата стая на манастира. Пред него стояха двама войници, единият въоръжен със самоделен пищов, а другият — с къс меч. По дрехите им — целите в кръпки — личеше, че бяха от наемническите дружини, които се бяха навъдили доста из тази раздирана от войни страна.

Когато съгледаха облеклото му на изискан човек, те станаха някак си по-вежливи:

— Е, господине, как тъй се случи, че сте сам и вървите пеша?

Той се навъси и изпсува, докато изтръскваше водата от наметалото си. Разказа им как бъзливото му впрегатно животно се беше подплашило от светкавиците и бе избягало заедно с едноместната му двуколка. Чумата да го тръшне това животно! Когато го хване на сутринта, ще му съдере кожата от гърба на тънки ивици — могат да се обзаложат, ако не им се вярва, че ще го стори! Той изтупа силно широкополата си шапка от дъждовните капки.

Дерън се вживяваше без усилие и влагаше много актьорско майсторство в играта си, пък и тази версия я бяха отработили на репетициите. Войниците зацъкаха с език и бдителността им се притъпи съвсем, при което станаха още по-разговорчиви. Имало много свободни стаи в манастира, тъй като монасите-стопани се били омели отдавна. Мястото не било странноприемница с момичета и бира — жалко, дори дървата за огрев били малко, но поне покривът ги пазел от дъжда. Да, те били наемници на заплата към Светия Храм. Техният капитан, заедно с повечето от хората си бил сега в Ойбог, отвъд реката.

— И капитанът не ще може да стори друго, освен да ни маха с ръка от другия бряг, поне в близките няколко дни. Но това не би трябвало да ни притеснява особено, нали тъй?

Въпреки развеселеността си, те все още поддържаха известна професионална бдителност — той би могъл да се окаже разузнавач на някоя добре организирана шайка все пак — затова не му съобщиха колко войници бяха останали от другата страна на реката, когато мостът, който те охраняваха, се бе срутил. Той и не попита, естествено, но усети, че бройката им не е голяма.

Отговаряйки на неговия въпрос дали има други хора в манастира, един от войниците каза:

— Не, никой, освен възрастния господин с каретата, слугата му и кочияша. И двамата монаси. Има достатъчно празни килии, сър, но си вземете дебела завивка, тъй като до една са много влажни.

Дерън измърмори благодарностите си и под светлината на фенера се отправи по коридора, от двете страни на който се точеха редици от килии без врати. Влезе в една от тях, която му посочиха като незаета. В килията имаше вграден в стената дървен нар, който още не беше нацепен за горене. Дерън седна на него, за да събуе жвакащите си високи обувки, докато светлината на фенера се изгуби към края на коридора.

След като обърна обувките си и ги тури да съхнат, Дерън се изтегна върху дървения креват с торба под главата, но преди това извади от нея кат сухи дрехи. С дрехите се покри, а тоягата остави близо до себе си. Нямаше усещането, че бе постигнал някакъв съществен резултат дотук. Смъртта на Емлинг изглеждаше почти нереална. Трудно му беше да възприеме и обстоятелството, че самият Винсент Винсенто се намираше на няколко метра от него — и навярно именно този баща на Новия свят издаваше сега хъркането, което долиташе от дъното на коридора.

Легнал върху дървения нар, Дерън доложи накратко на „Операции“ за събитията до момента, после усети, че умората го обзема и го кара на сън. Шумът на дъжда го успокои, а и нищо повече не можеше да направи, за да се види с Винсенто преди утрото. Замъгленото му съзнание констатира, че той вече дори не се притесняваше, загдето бе изпратен от „Операции“ с мисия, нито за връщането си обратно. Не мислеше и за странния факт, че пътува във времето, нито за загубата на Емлинг и за заплахата от страна на берсеркерите. Просто бе погълнат от звука на затихващия дъжд и чистата атмосфера наоколо. Стори му се, че се бе преродил някъде…

От кратката дрямка го извади говорителят, монтиран зад ухото му. Веднага се събуди и доближи дървения клиновиден символ до устата си.

— Одегард, започнахме да „четем“ през плетениците на екраните. Можахме да преброим четиринайсет линии на живот в и около този манастирски комплекс. Една от тях естествено е твоята. Друга принадлежи на Винсенто. Има и една пунктирана, като на още неродено дете. Знаеш как се отразяват на екрана — с тирета и точки.

Дерън се размърда върху скърцащия нар. Почувства се необичайно уютно, чувайки последните капки на дъжда отвън, сетне се захвана да брои шепнешком:

— Я да видим сега. Аз, Винсенто, двамата му слуги и двамата войници, които срещнах, това прави шест. Казаха ми, че имало и двама монаси. Осем, което значи, че остават шест неизвестни. Вероятно още четирима войници и някоя съпътстваща войската държанка, която е заченала. Но чакайте, един от войниците каза, че тук нямало никакви момичета. Мислите ли, че единият от хората, които ще срещна тук и който няма ясна линия на живота върху вашите екрани, може да се окаже хипотетичния берсеркер-андроид, тоест той или тя?

— Така смятаме, да.

— Утре ще мога да преброя всички и… почакайте!…

На входа на килията Дерън забеляза някакво движение. Различи фигурата на забулен с качулка монах, който направи крачка навътре и после се закова на място.

Дерън замръзна, спомняйки си за взетата от тялото на Емлинг монашеска дреха с качулка. Ръката му се стрелна към тоягата и я хвана здраво. Той не би посмял да употреби оръжие, без да е напълно сигурен срещу кого го използва. Но от такова малко разстояние берсеркерът бързо би му отнел тоягата, преди още да успее да се прицели…

Изминаха няколко секунди, от влизането на качулатата фигура при него. Изведнъж тя избърбори нещо. Вероятно беше извинение, че човекът е сбъркал килията. В следващия миг фигурата потъна в тъмнината така безшумно, както се беше появила.

Дерън остана надигнат на лакът, стиснал безполезното оръжие. Побърза да извести „Операции“ какво се бе случило току-що.

— Помни, че той не ще посмее да те убие там. Стреляй само когато си сигурен с кого си имаш работа.

— Разбрано.

Дерън отново се изтегна на нара. Приятното усещане обаче си беше отишло заедно с дъжда, а прераждането се бе оказало породена от съня илюзия…

…

Винсенто се събуди от нечий допир. Лежеше върху влажна слама, заобиколен от каменни стени. Той потръпна от ужас. Най-лошото вече се бе случило и той се валяше в тъмницата на Защитниците. Страхът съвсем го скова, когато зърна качулатата монашеска фигура без лице, надвесена над него. Виждаше я само благодарение на лунната светлина, която се процеждаше през малкото прозорче. Поне дъждът беше спрял…

Дъждът… разбира се, той все още беше на път към Свещения Град и процесът му все още предстоеше! Облекчението му бе толкова голямо, че с радост прие факта на своето събуждане.

— Какво искате? — попита глухо той и придърпа завивката към раменете си, додето бавно се изправяше. Слугата му Уил спеше — една сгушена купчинка на пода.

Закритото от качулката лице на посетителя не се виждаше. Гласът му напомняше гробовен шепот:

— Преподобни Винсенто, елате в катедралата утре сутринта сам. До сечението на главния и напречния й кораб ще получите добра вест от високопоставени приятели.

Той се опита да осмисли казаното. Би ли могъл Набур или пък Белам да му изпрати тайно уверение, че е склонен да прояви снизходителност? Напълно е възможно. Но още по-голяма вероятност имаше Защитниците да му скроят някой номер. Призованият на съд не биваше да обсъжда подозренията си с никого.

— Ще чуете обнадеждаващи новини, преподобни Винсенто. Елате сам и имайте добрината да почакате, ако никой не ви посрещне веднага. На пресечката между нефа и трансепта. И не се мъчете да видите лицето ми или да научите името ми.

Винсенто запази мълчание, решен да не предприема нищо. А неговият посетител, доволен, че е предал съобщението, се стопи в нощта.

…

Винсенто сънуваше, че се бе върнал във вилата сред имението, което му бяха отпуснали от Сената на неговия град, лежеше в леглото си и усещаше до себе си топлото здраво тяло на своята метреса. В действителност тя го бе напуснала преди известно време — жените вече не значеха много за него, но имението беше още там. Само ако можеха да го оставят да си иде в мир!

Този път го събуди допир от друго естество — докосването на лъч от утринното слънце, който проникваше чак от високия прозорец на килията, разположена в отсрещната страна на коридора. Докато лежеше и си припомняше своя странен среднощен гост, и се опитваше сам да се убеди, че посещението му не е било сън, тънкият лъч вече бе слязъл от лицето му. И в миг се превърна в златно махало за изтънчено мъчение, изтиквайки всички останали мисли от главата му.

Махалото, пред което той бе изправен, беше махалото на избора. Умът му би могъл да се залюлее в едната посока — тик! — и да срещне срама от преглътнатата истина и обезличената чест, и цялото унижение на принудителното отричане. А ако люшнеше мислите си в другата посока — так! — там те се натъкваха на смазващата агония, предизвикана от изтезанията с уреди като „ботуша“ и „дибата“, или пък бавното разлагане в килията.

Нямаше и дванайсет години, откакто Защитниците бяха изгорили жив Онадроиг на Великия Площад в Свещения Град. Е, разбира се, Онадроиг не беше учен, а по-скоро поет и философ. Всички учени тогава бяха стигнали до извода, че трябва да е бил луд или краен фанатик, за да влезе в огъня по-лесно, отколкото да се отрече от теориите си. А какви идеи само го бяха обладали! Той смяташе, че Светият не е нищо повече от един фокусник, че водачът на дяволите един ден ще бъде спасен, че имало в космоса необятни светове и звездите били заселени.

Нито в Писанията, нито в природата можеха да се открият доказателства, които да подкрепят схващанията му — такъв абсурд! — затова Белам и другите Защитници спориха с него. Неуморно, но безрезултатно се опитваха да променят начина на мислене на Онадроиг през седемте години затвор, които предшестваха изгарянето му на клада като непоправим еретик.

За самия Винсенто грубото физическо мъчение бе само далечна заплаха. Той или някой от другите известни учени трябваше да проявят преднамерена и продължителна неотстъпчивост, преди Защитниците да прибегнат до подобни методи. Но заплахата така или иначе витаеше във въздуха. По време на процеса той щеше да бъде формално заплашен с мъчения и може би щяха да му покажат дори инструментите — „ботуша“, „дибата“… Ритуал, нищо повече. Но не бе изключено да отидат и по-далеч. Те щяха да кажат, с чистосърдечно съжаление, че подсъдимият, който отказва да отстъпи пред всички по-меки методи за убеждение, ги е принудил да вземат по-твърди мерки, за доброто на безсмъртната му душа и за защитата на Вярата.

Така че махалото на неговия избор на практика бе фикция. Той нямаше друг избор, освен да се отрече. Нека слънцето се движи накъдето искат те. Нека се върти около кълбото на планетата в една безумна годишна спирала, за да се радват тъпите късогледи глупаци, които мислят, че вече са научили всички тайни на природата от няколко прашни страници на Светите Писания.

Лежейки по гръб, Винсенто вдигна ръка, изпъстрена от спукани дребни кръвоносни съдове, за да се предпази от бавното слънчево острие за мъчение. Но слънцето не можеше да бъде спряно с каквото и да е движение на човешка ръка. То му се присмиваше, превръщайки старческите му пръсти в прозрачен восък.

Уил шавна на пода, завит като охлюв в своята парцалена черупка. Винсенто му изръмжа да става и го погна да събуди кочияша Руд, който спеше при животните. Руд да иде да види нивото на реката, Уил да запари чай и да приготви закуска. Предвидливият Винсенто се бе запасил изобилно с провизии, които бяха складирани в каретата.

Останал сам, той се зае с бавния и мъчителен процес на раздвижване на старческите си кокали и подготвянето им за изненадите, които денят можеше му да поднесе. През последните години здравето му бе твърде крехко и сега всеки ден за него започваше с внимателна проверка на усещанията. Но той не беше болен, а само стар. А, да, и наплашен.

Когато Уил дойде да го уведоми, че огнището и горещият чай го очакват в общата манастирска стая, Винсенто вече беше готов да я посети. За своя изненада той откри, че и друг странник бе пристигнал през нощта: един младеж, който се представи като Валзай от далечната страна Мознар.

Валзай скромно призна, че е учен. Щом чу това, Винсенто го разгледа по-внимателно. Младежът бе прилично облечен и правеше впечатление, че гледа на Винсенто с чисто — ако не бе подправено — страхопочитание. Според него, дори и в далечната му родина откритията на Винсенто били известни и възхвалявани.

Винсенто прие словата му с благосклонно кимване, като междувременно си пиеше чая и се чудеше дали този младеж не е носителят на добрите новини, които трябваше да узнае в катедралата неизвестно от кого. Нима Набур възнамеряваше да се смили над него? Той направи тъжна гримаса. Не, няма да се унижи да се надява, като някой хрисим васал, на добрината на другиго, дори и когато този друг е самият Папа на Светия. Той изпъна гръб. Във всеки случай не смяташе да хукне веднага нагоре по хълма, към катедралата.

Руд дойде да докладва, че реката вече не се покачва, но все още е достатъчно дълбока и опасна, за да се мисли за преодоляването й. След един ден сигурно ще може да се мине.

Винсенто уплътни времето си с допиване на чая и приемане на малко храна. Каза на Руд да занесе нещо за хапване и на двамата монаси, после се отпусна лениво на слънце да стопли кокалите си. Ако закъснееше за трибунала, тук имаше достатъчно свидетели, които биха могли да потвърдят неговата невинност. Нека Защитниците накажат реката, ако могат! Без съмнение, пороят щеше да се трогне от задълбочените им познания по Светите Писания и щеше да се прибере. Без съмнение, цялата природа щеше да изпълни волята им, като например разрушеният мост да се построи сам наново, щом дойдат и заплашат камъните с изтезания…

Но не, стига скверни мисли, по-добре е да започне да репетира своето смирение. Той извика на Уил да му донесе от каретата принадлежностите за писане и после излезе навън през порутената входна врата, за да седне сам на слънце встрани от пътя. Един каменен блок щеше да му послужи за стол, друг — за маса. Реши да оползотвори пълноценно времето си и почна да пише своето изложение за отричане, което да представи на съда.

Естествено, обвиненият не трябваше да знае защо е повикан. Вероятно първият въпрос на Защитниците ще бъде дали му е известно или не в какво е обвинен. Не е чудно, че подобно начало неведнъж е разкривало неподозирани престъпления, извадени на бял свят от виновните уста, но в случая с Винсенто трудно би могло да има съмнение относно причината за призоваването му. Минали бяха петнайсет години, откакто получи писменото предупреждение от Белам, което самият Винсенто наполовина бе забравил. И други учени преди него бяха говорили за хелиоцентричната хипотеза и безнаказано я бяха използвали в публикуваните си съчинения. Но когато дойде призовката от Защитниците, Винсенто разбра, че явно бе засегнал болезнено някой от могъщите управляващи люде, които никога нищо не забравят.

Първото, което извади от преносимия си секретар, беше старото писмо на Белам. Неволно погледът му се плъзна по думите: „… никакво доказателство за движение на нашето кълбо не съществува, смятам аз, тъй като нито едно не ми е било предоставено.“

Никакво доказателство. Винсенто обърса чело с трепереща ръка. Сега, когато смъртният страх потискаше яснотата на мислите, на него му се стори, че всичките аргументи, които беше привел, като приливите и петната по слънцето, наистина не доказваха нищо за каквото и да е движение на планетите и слънцето. Истината за тях беше му се явила и той я беше приел, без да се замисля, че трябва и да се докаже. Дълго беше гледал през телескопи и още по-дълго бе разсъждавал върху това, какво е видял. С очи и ум беше претеглил слънцето, беше опипвал звезди, планети и комети, и истината беше дошла през някаква вътрешна врата, като някакво откровение.

Враговете му, които го оплюваха, разбира се бяха далеч по-малко човеци, отколкото бе той. Те бяха тъпи и слепи в безусловното си отричане или пък в неспособността си да осъзнаят истината, която той им показваше. И все пак Винсенто знаеше, че онези, които ще седнат като негови съдници, бяха изкусни в логиката, когато трябваше да боравят с нейните формални правила. Само да разполагаше с някакво сигурно доказателство, просто и недвусмислено, което да изложи пред тях!… О, какво ли не би дал за това! Главата го заболя, той сви юмруци, червата му се обърнаха при тази мисъл-мечта. Ако имаше поне едно несъмнено и простичко доказателство, той щеше да рискува всичко, щеше да застане срещу враговете си и да ги хвърли в смут, щеше да натрие дългите им надменни носове с ИСТИНАТА!

Но тъй като в действителност нямаше нищо, което да подкрепи това настроение за славна победа, то скоро отмина. Истината беше, че той бе стар и уплашен и щеше да се отрече.

Бавно извади мастило, перо и чиста хартия и още по-бавно изписа първия ред. От време на време спираше и затваряше очи срещу слънцето, опитвайки се да не мисли…

…

Дерън преброи седем войника около огъня и откри, че всеки от тях с радост прие да отпие глътка коняк от неговото шише, както и че всички те бяха станали доста словоохотливи. Не, нямало друг в манастира, когото той да не е видял, нито пък някъде другаде наоколо, чак до града отвъд реката.

Когато няколко минути по-късно остана насаме, Дерън повика безгласно:

— „Операции“?

— Началникът слуша.

Може би шефът нямаше нужда от сън, но Дерън беше прекалено изморен и прескочи военния етикет:

— Пребройте линиите на живот отново. По моя сметка са тринайсет души. Ако при вас са дванайсет, значи един от моите усмихващи се компаньони има машинка вместо черва. Но ако пак преброите четиринайсет, значи или има някой бандит или дезертьор, който се спотайва из кьошетата, или вие не разчитате правилно данните на екрана. Мисля, че онази пунктирана линия е някаква грешка в интерпретацията. Струва ми се неуместна идеята някой от нас да е бременен, тъй като всички сме мъже.

— Ще проверим веднага. Знаеш какви номера ни погаждат понякога екраните. — Тонът на Началника беше леко извинителен, което притесни Дерън май повече, отколкото ако го беше скастрил. Това означаваше, че неговата позиция тук бе толкова жизненоважна, че „Операции“ биха сторили всичко, за да го облекчат максимално.

След като довършиха закуската си и бутилката на Дерън, войниците се отдадоха на безгрижно шляене. Руд, кочияшът на Винсенто, поведе животните към свежата трева. Следвайки ги, Дерън откри извън оградата Винсенто, седнал кротко сам с нещата си за писане. Чудесно.

Спомняйки си за своята мнима двуколка, Дерън надяна гневно изражение на лицето си и тръгна надолу по пътя към моста, като оглеждаше полето във всички посоки, сякаш търсеше изгубеното си имущество.

При останките от моста зърна двамата монаси със свалени от главите качулки. Съдейки по жестовете им и по някоя и друга откъслечна дума, която достигаше до Дерън, те обсъждаха възможността мостът да бъде възстановен един ден. Дерън знаеше, че след година-две тук щяха да се простират нови каменни аркади. И тези аркади ще останат непокътнати още триста години, когато един млад студент по време на следдипломна квалификация ще мине по тях, стопирайки заедно с момичето си, което ще стопира до него не по-малко усърдно. И двамата с ентусиазъм ще разгледат за пръв път стария град и прочутата катедрала на Ойбог… Реката ще изглежда по-различно, по-кротка, разбира се, и ще има повече дървета по бреговете й. А камъните на стария Имперски път ще си бъдат все същите…

— Нека Светият те дари с лек ден, уважаеми господине!

Това беше гласът на по-набития от двамата монаси, който прекъсна мислите му.

Вмешателството бе дошло тъкмо навреме.

— Лек и на вас, преподобни братя. Покачва ли се още равнището на реката?

Слабият монах имаше смирено лице. С ръце само от кости и сухожилия, той претегляше неголям камък, сякаш се канеше да се заеме с възстановяването на моста.

— Реката вече спада, господине. А вашият път в живота нагоре ли върви или надолу?

Лъжата за двуколката и немирното животно изглеждаше досадна и излишна.

— Това е труден за всекиго въпрос — отвърна Дерън.

По-нататъшните изпитания на полковник Одегард за момента бяха отложени, тъй като вниманието на монасите бе привлечено от седем или осем местни селяни, които бяха изскочили някъде от калта в далечината и газеха с боси нозе по започналия да изсъхва бряг на реката в посока към останките на моста. Един мъж, който вървеше най-отпред, гордо разклащаше корда с едра сребриста риба на нея, явно уловена съвсем наскоро, понеже все още се мяташе и гърчеше.

На няколко крачки от края на каменната настилка селяните спряха. Поклониха се групово, но малко небрежно в посока към Дерън — май не беше достатъчно натруфената да ги шашне и освен това очевидно те не идваха да видят него.

Мъжът, който носеше рибата, заговори с монасите отначало тихо, но постепенно извиси глас, тъй като другите почнаха да го прекъсват. След малко те вече се надвикваха кой трябвало да говори пръв и чие било правото да предаде рибата. Бяха дошли да се пазарят. Ще приемат ли светите братя най-голямата и най-прясната риба от този добър улов: „От мен! Не, от мен! Свети брате, кордата беше моя!“, а в замяна на това да изрекат силни и страстни молитви за посевите на дарителя?

Дерън обърна гръб на селската разправия, която обещаваше да се превърне в люта кавга и видя, че Винсенто още си седеше сам. И точно тогава огряната от слънцето катедрала на Ойбог задържа погледа му.

Върху стесняващия се връх на централната кула, на двеста и шейсет фута над плоския гръб на хълма, се издигаше клиновидният символ, изработен от чисто злато. Камъните на кулата и стените, на арката и летящата опорна стена бяха със светлосив цвят и почти блестяха на утринната светлина. Отвътре, той знаеше, стъклописите на прозорците по протежение на източната стена в момента грееха като истински пламъци. Ако крехкото стъкло и дърво можеха да бъдат въздигнати от пепелта, то значи сигурно и ТЯ беше жива, и не само жива, но и някъде наблизо, където може да я достигне и пипне. Възкресената реалност пред него съдържаше повече убедителност, отколкото която и да е от рационалните му задръжки. Всеки миг гласът й можеше да го повика, а той щеше да се пресегне и да докосне…

Наблизо се разнесе плясък. Изражението на пълничкия монах приличаше на карикатура. То съдържаше разочарование и изненада. Що се отнася до слабичкия, то той просто стоеше с невинно лице и протегната над водата ръка. Голямата риба май бе успяла да се изплъзне.

… да докосне топлата й жива кожа. Сега в съзнанието му се яви дори и една подробност, която беше забравил: начинът, по който понякога вятърът развяваше косата й. Яви му се с такава яснота, сякаш току-що я беше видял.

Краката отнесоха Дерън от останките на моста обратно на пътя. Забеляза, че Винсенто все още е там и продължава да седи на припек. Но Дерън не се върна в манастира. Могъщата катедрала се издигаше на хълма пред него и краката му сякаш сами продължиха да се изкачват нагоре по стръмнината.

…

Брат Джован гледаше селяните, макар да беше ясно, че адресира думите си към живата твар, която плуваше във водата:

— Братко Риба, пуснах те на свобода не защото не се нуждаем от храна, а защото така ти ще можеш да възхваляваш Бога, който изпраща всяка благодат — рибата на рибаря или свободата на рибата. — Джован тъжно поклати глава към селяните. — Ние, хората, толкова често забравяме да благодарим, когато е необходимо, толкова често си хабим силите напразно, за да се налагаме един над друг!

Рибата плесна с опашка и скочи, и пак плесна. Сякаш болката от куката или времето, прекарано във въздуха, или пък нещо друго, я бяха подлудили съвсем.

Джован се загледа загрижено подире й:

— Успокой се сега, Братко Риба! Стига! Живей си във водата, не в горчивия въздух. Възхвалявай и благодари, колкото една риба може!

Плясъците престанаха и вълните отнесоха пяната.

Тишина увисна във въздуха. Всички селяни бяха вдигнали ръце в клиновиден знак нагоре към небето, а очите им шареха стреснато, сякаш имаха желание да си плюят на петите, но не смееха. Брат Саил беше зяпнал глуповато като рибата и местеше очи от Джован към реката и обратно.

Джован махна с ръка на Саил и рече:

— Отивам да се усамотя за час, да се помоля на Светия да ме очисти от гняв и гордост, както и за нивите на тези бедни хорица. Ти прави каквото намериш за добре.

Саил така си и остана с отворена уста, додето Джован се отдалечаваше сам по пътя към манастирската сграда.

…

Дерън изкачваше стъпалата, които се катереха зигзагообразно по стръмния склон към катедралата. Ирационалното усещане за присъствието на неговата любима бе започнало да избледнява, оставяйки го насаме с истината за безвъзвратната й загуба. Хрумна му, че в този момент нейните гени са се предали на хромозомите на няколкостотин наследници. Днес той се беше приближил максимално до нея, а по-близо едва ли би могъл. Той знаеше, че солидна верига от темпорални примки винаги ще препятства възможността да посети дните на нейния живот.

В действителност той никога не й прости, че беше умряла, че беше загинала заедно с милиони други беззащитни хора, не й прости престъплението, че беше опразнила неговия свят. И може би се беше върнал в Ойбог, за да се помъчи да й прости. И така, каза си той, направи го! Стори каквото е необходимо, за да се свърши това още днес. Изкарай всичко от себе си по някакъв начин сега, за да можеш отново да бъдеш добър и за себе си, и за някой друг.

Покривът на манастира вече бе останал под нивото на изкачващите се нозе на Дерън. Когато се обърна, видя прострялата се долина, заляна отчасти от придошлата река и по-дива в красотата си, отколкото я помнеше. При поредния завой на стъпалата той мина покрай едно дръвче и за миг осъзна, че след триста години то щеше да се превърне в могъщ ствол с огромни клони, които засенчват слънцето лятно време. И че до него ще застане той, заедно с нея, и ще гледат долината, избрали за себе си един хълм — онзи хълм там, о Боже, макар сега да няма по него никакви дървета, — където един ден смятаха да построят своя дом и да отгледат двете деца, които възнамеряваха да имат.

Той продължи да се изкачва, защото почувства, че не бива да спира в никакъв случай. Накрая очите му достигнаха равнището на постлания с каменни плочи вход на катедралата. Паметта му пазеше всяка формичка от каменната настилка, където един ден щяха да стоят неговите и нейните стъпала. Ако се вгледаше сега в статуите, които помнеше, той щеше да види своята младост, и ваканцията и любовта му щяха да станат истина, а войната и скръбта да се превърнат в отминали лоши сънища.

Клонките на живия плет бяха отново зелени от дъжда и късното пролетно слънце. Но гласът й не се чуваше, нито някога щеше отново да усети нейния допир, дори и да останеше тук, докато паднеше от изтощение. За момент му се стори, че би коленичил с облекчение и би се помолил или би заплакал, тъй като знанието, че нея вече я няма беше наистина един непосилен товар… И все пак, след много-много време, този неотменим факт трябваше постепенно да бъде възприет от него.

Процесът на осъзнаването му не бе престанал нито за миг и веднъж вече започнал, той знаеше, че нямаше да спре. Очите му се бяха насълзили, но той нямаше намерение да плаче. Щеше просто да постои тук и да продължи да живее.

Не, още не беше приключил. За да довърши процеса на възприемане и осмисляне, той трябваше да влезе в сградата, където цяла сутрин й бе помагал да фотографира цветните стъклописи. Той си спомни как бе пожелал на глас създателят на вселената да излезе от скривалището си и да се яви в този храм, който бе считан за божи дом, тъй като младият историк имаше няколко неудобни въпроса, които искаше да му зададе. Въпроси, свързани с изобилието от неправда по света.

Старинната порта на главния вход си беше все същата, каквато я бе запомнил Дерън. Той се запита как една дървена врата е могла да издържи на толкова честа употреба цели триста години, без да се повреди. Е, все едно. Той я бутна и звукът от действието му наруши изолацията на пещероподобната вътрешност на сградата. Едва тогава му мина през ума, че пътната му тояга, заедно с всичкото оборудване в нея, бе останала в манастирската му килия. Но и това беше без особено значение. Непосредствено насилие от страна на берсеркерите не го заплашваше.

Дерън влезе вътре и закрачи към средата на главния кораб. Той беше широк само около трийсет фута. Редиците от колони го отделяха от страничните проходи. Бе дълъг триста фута и носещите греещ на аркадите му се извисяваха на сто фута над земята. Тук изглежда имаше място къде да се скрие не само Господ, но и берсеркер. Множеството завои и чупки можеха да дадат подслон на някой дезертьор или на бременна безпризорна, чиято линия на живот би могла да подведе „Операции“.

По протежение на източната стена стъклописите сякаш пламтяха. Векове наред димът от свещите нямаше да потъмни високите сводове. По-голямата част от катедралата беше строена от последното поколение, а цялостната й конструкция не беше довършена заради войната — строителите или бяха мобилизирани, или ги беше страх да работят. Много скелета ограждаха още колоните и стърчаха край стените, а въжетата на работниците висяха в неподвижния въздух като издялани от камък. Няколко изоставени инструмента събираха прах по ъглите.

Дали поради суеверието на сражаващите се или по щастлива случайност, но войната не бе нахълтала тук. Дори стъклописите бяха недокоснати — единствено слънцето ги пронизваше, за да блеснат с мек пламък в изобилие от краски. Широките стълбища, които водеха към страничните параклиси и повечето от настилката бяха на възраст не повече от век, все още гладки и практически неизхабени. Три века ходене по тях щяха да са необходими, за да се изтъркат и да се получат обичайните заоблености.

В центъра на сградата, където се пресичаха главният със страничния кораб, Дерън долови с крайчеца на окото си нечие движение. Някакъв монах с нахлупена качулка се приближаваше към него по една от страничните пътеки.

Дерън спря и кимна учтиво:

— Преподобни братко…

И тогава го прониза тревожна мисъл. Как е могъл единият от двамата монаси, които бе оставил долу при моста, да избърза преди него и да го изпревари? Взирайки се внимателно, той забеляза, че лицето под качулката не беше съвсем лице. И ръцете, които се протегнаха към него да го сграбят, когато фигурата се стрелна напред, бяха покрити с имитация на човешка плът, под която се криеха стоманени нокти.

…

Слабичкият монах крачеше бавно с наведена глава по древния път от разрушения мост към манастирската врата. Той мина покрай входната арка и Винсенто с облекчение си помисли, че ще продължи нататък, когато в последния момент монахът го забеляза и след кратко колебание дрипавата му фигура промени посоката си и тръгна право към него.

— Бог да те възнагради, Винсент, за това, че раздели с мен и моя спътник храната си.

— Бог знае, че имам нужда от Неговото благоволение, братко — отвърна кратко Винсенто. Той реши, че просещият монах е научил името му от Руд или Уил. Странно, но той не се обиди от фамилиарния тон на обръщението. Прашният просяк пред него приличаше на дете — беше извън всякакви социални условности.

Но Винсенто остана нащрек. Възможно беше именно този монах да е един от агентите на Защитниците.

Монахът се взираше в бумагите пред Винсенто като в непревързана рана на някой приятел:

— Винсент, защо хабиш ума и душата си за всичките тези битки и диспути? Техният краен резултат не означава нищо в действителност. Едно нещо има, и това е любовта към Бога.

Тази налудничава, честна откровеност разнесе подозренията на Винсенто и го принуди да се усмихне.

— Изглежда си се потрудил да се запознаеш с моите дела. Но, преподобни братко, какво разбра от моите диспути и защо мислиш, че ги водя?

Монахът отстъпи смутено.

— Аз не ги разбирам. Но и не искам. Те са извън моя път.

— Тогава, братко, прости ми, но ми се струва, че не бива да ме поучаваш за нещо, което не разбираш, нито пък да стоиш тук и да водиш с мен диспут за това, защо водя диспутите си.

Монахът прие мъмренето толкова навътре, че Винсенто съжали за думите, които бе изрекъл. С това диспутът между тях, ако можеше да се нарече така, бе приключен. Винсенто постигна точка с усилието, необходимо на брониран рицар да събори дете.

Монахът не си тръгна, преди да вдигне нагоре ръце за благословия и да произнесе няколко слова, които не бяха адресирани към Винсенто. После се отправи към манастира. За миг отново се поколеба дали да не се върне, но се отказа. На Винсенто му хрумна, че беше спечелил с помощта на аргументите си, но може би беше загубил нещо друго, макар да не знаеше какво точно би могъл да загуби в случая. Той почти извика след човека, чувствайки импулс да преодолее разстоянието, което ги разделяше. Но се въздържа. Всъщност, помисли си той, нямаме какво да си кажем един на друг.

И все пак сега, когато беше прекъснал заниманието си, той не искаше да се захваща отново с унизителното писане на своето отричане. Затова Винсенто извика Уил, даде му секретаря и книжата да ги прибере и се отправи с нетърпелива крачка нагоре, огрян от лъчите на приятното слънце.

Обмисляйки отново и отново, той реши, че уговорената среща в катедралата сигурно е поредната гавра на Защитниците. Или пък някой от враговете му, църковен служител или мирянин, вероятно би желал да го въвлече в някоя компрометираща постъпка, тъкмо в навечерието на процеса му. Много добре, нека да си изпробват силиците. Той щеше да прозре замисъла им, какъвто и да беше, преди още да са го осъществили. Може пък да му се отдаде да обърне всичко против тях. Винсенто изпитваше боязън от хора, които го превъзхождаха по власт, но по интелект той знаеше, че никой не можеше да му надделее.

Прояви разбиране към старите си крака, оставяйки ги да отмарят след всяка трета крачка, колкото да си поеме въздух, и сега те му служеха добре при изкачването. Подир едно по-дълго спиране за почивка, той изкачи най-сетне стъпалата, влезе през главния вход на катедралата и затвори вратата зад себе си. Вътрешно се надяваше никой да не дойде да се срещне с него с предложение за милост. Този, който предлага снизхождение, винаги злорадства поне мъничко и винаги се чувства равен, ако не и по-висш от този, към когото го проявява. Ба! Милост…

Винсенто премина по дължината на главния кораб. Мястото беше оградено отвсякъде от камък, но бе толкова просторно, че не създаваше и най-малкото усещане за затвореност. Отдясно и отляво се извисяваха носещите колони в две дълги редици. Разстоянието постепенно намаляваше промеждутъците между всеки две колони и на петдесет крачки напред те се сливаха в стена. Без значение къде щеше да застане човек в това непреградено пространство, по-голямата част от помещението винаги оставаше скрита от погледа му.

Когато Винсенто стигна до уговореното място на срещата — пресечката между главния и страничния кораб — установи, че оттам може да вижда и в двете посоки на почти двеста фута, чак до края на сенчестата вътрешност на централния купол на храма. Дори и там имаше изоставени строителни скелета, в които опираха изскочили от прозорците на главния кораб стълби, а до тях вероятно се стигаше по скрити зад стената вити стълбища, които тръгваха от нивото на пода, където стоеше сега Винсенто.

В този храм, построен в пищния стар стил, нямаше канделабри и ветрове, които да ги люлеят. Ако в младините на Винсенто това беше неговият енорийски храм, щеше да му се наложи да търси друго място за изследването си върху движенията на махалото и неговите закони. Защото той бе започнал, докато наблюдаваше люлеенето на канделабрите по време на дългите неделни служби.

От високо, от тъмната вътрешност на кулата надолу се спускаше едно-единствено въже. Винсенто проследи с поглед въжето и видя, че на долния му край виси метална топка, която сигурно тежеше колкото човек. Значи все пак и тук имаше махало! Топузът беше изтеглен встрани, където дългото отвесно въже бе завързано с друго въже за една от четирите масивни колони, които се извисяваха в четирите ъгъла на пресечката между главния и страничния кораб.

Поглеждайки нагоре и надолу, после пак нагоре и пак надолу, на стария човек му се зави свят. Той разтри врата си. Тук имаше някакво предизвикателство към логиката, което той не можеше да отмине просто така. За какво им е било на строителите такова огромно махало?

Би могло, допусна той, да е приспособление за разбиване на твърд хоросан или камъни, но това е твърде незадоволително обяснение. А ако е просто отвес, защо е толкова тежък? Няколко унции олово биха свършили работа.

За каквото и да го бяха използвали, това си беше махало. Винсенто дръпна тънкото придържащо въже с пръст и то бръмна като струна, при което дългото висящо въже с топуза се разклати незначително. Металната топка се залюля леко, като корабна котва.

Колебанията й скоро утихнаха и равновесието пак взе превес в катедралата. Дебелото висящо въже, както и тънкото странично, застинаха заедно с топуза, неподвижни като каменните колони в сивия спокоен въздух. Махалото беше спряло.

Винсенто дръпна още веднъж тънкото въженце и възелът му неочаквано лесно се развърза сам.

Тежестта в началото сякаш не искаше да помръдне. Дори когато неохотно подхвана първия си мах, тя се движеше толкова бавно, че Винсенто неволно погледна нагоре към сенчестата част на кулата, да види как е възможно голямата дължина на въжето да забавя чак толкова движението.

Човек можеше да преброи до четири, без да бърза, преди тежестта да стигне най-ниската си точка по пътя на първия мах. Малко над пода тя премина средата с леко забързване и непосредствено след това отново започна да забавя, така че беше необходимо да се преброи отново до четири, докато тежестта измине втората половина от дъгата и се издигне до срещуположната най-висока точка. Там топузът спря за миг, почти докосна колоната от другата страна на пресечката, преди да потегли по обратния път, за да се върне към първоначалното си положение.

Топката се залюля величествено напред-назад, като поддържаше въжето изопнато и очертаваше перфектен сегмент от дъга с дължина около десет ярда. Окото на Винсенто не можа да забележи някакво намаляване на амплитудата през първите десет-дванайсет маха. Той реши, че една толкова голяма тежест, окачена толкова високо като тази, може да продължи да се люлее много часове, че и цели дни.

Чакай! Тук нещо не е както трябва! Винсенто се бе съсредоточил върху колебанията на махалото, което се люлееше неспирно. После, облегнат на колоната, за която преди беше вързана тежестта, той задържа главата си неподвижно и наблюдава така още известно време повтарящите се движения на металната топка.

За какво беше дошъл тук? А, да, някой май искаше да се срещне с него.

Ами това махало? Той се намръщи, поклати глава и пак се взря в него. После се огледа наоколо. Трябваше веднага да се увери, че догадката, която го бе осенила, е правилна.

Недалеч имаше няколко строителни дървени магарета. Той довлече две и ги разположи така, че дъската, която постави напреко на магаретата, да дойде точно под дъгата, която описваше махалото, само че перпендикулярно на посоката й. На долната страна на люлеещата се тежест Винсенто забеляза нещо като малко стърчащо връхче — за каквото и да е било предназначено, сега то щеше да свърши отлична работа. Той постави втора дъска върху първата и леко нагласи положението на цялата конструкция. Сега вече топузът минаваше на един инч от горната дъска.

Можеше да нанесе деления върху дъската… Но не, имаше и по-добър начин. Някъде тук бе видял пясък. Да, бе струпан до входа в първия страничен параклис. Пясъкът беше достатъчно влажен поради задържалото се дъждовно време. Донесе няколко пълни шепи и ги изсипа върху горната дъска, като преди това я свали. После издигна по дължината на дъската пясъчен вал, висок два инча, дълъг няколко фута и широк колкото да се задържи. След това използва интервала, когато топката беше залитнала към единия край и пъхна дъската под махалото така, че стеничката от пясък да попадне под него и напреко на движението.

Прецизно изпипан опит, помисли си той със задоволство. При първото си връщане острото връхче на топуза драсна леко пясъчния гребен и събори малка бучка песъчинки. После тежестта потегли към другия край и отново се превърна в частица вечност.

Винсенто се стараеше да не мига, докато наблюдаваше как махалото се връща. Задържайки и дъха си, той успя да долови лекия призрачен съсък на люлеенето.

Когато премина отново през продълговатата пясъчна купчина, връхчето драсна втора чертичка, съвсем близо до първата. След това тежестта наново се отдалечи с толкова могъщо и същевременно постоянно движение, сякаш внушителният организъм на катедралата имаше свой собствен пулс.

Третата чертичка беше нанесена шестнайсет секунди след първата, почти на същото място като втората. За три маха линията на движение на махалото се бе изместила настрани с около половин ширина на палец. Очите му не го мамеха никога — изместване наистина имаше.

Възможно ли е това отклонение да се дължи на леко усукване на носещото въже? Тогава то скоро трябва да се засуче обратно, помисли Винсенто, или поне да измени амплитудата си. Той пак вдигна очи към тъмния купол, забравил болките във врата.

Ако можеше, някой ден щеше да провеси някъде друго махало, подобно на това и да изучи движението му на спокойствие. Да, ако му се удадеше възможност. Даже да приемеше, че здравето ще му позволи и че щяха да му спестят затвора, пак щеше да е трудно. Самотни кули с такава височина не се срещаха под път и над път. В някой друг храм или университет може би, но нямаше намерение да влиза в жалко сътрудничество с който и да е.

… Представи си сега, че озадачаващата странична прогресия НЕ се дължи на развиване на носещото въже. Той сякаш усещаше, че истинската причина е другаде по същия начин, по който — след задълбочено изучаване — стигна до уверения извод, че слънцето е неподвижно. Това изместване на описваната дъга се дължеше на нещо твърде елементарно, основополагащо и важно, за да си позволи да го отмине като незначителна случайност.

Връхчето вече се бе преместило на ширината на два пръста и също толкова беше съборило от издължената пясъчна купчинка.

Той се зачуди как ли бе окачено въжето горе. По-млади от неговите крака щяха да бъдат помолени да проверят това и Винсенто се отправи да ги потърси. На излизане той се обръща на няколко пъти, за да гледа неуморното махало, сякаш беше някаква новооткрита звезда.

…

Дерън наблюдаваше само един горен сегмент от движещото се въже. При това го виждаше само с едното си око, понеже лицето му беше притиснато с постоянна сила в грубите дъски на високата платформа, до която беше отнесен, беззащитен като ритащо дете в хватката на берсеркера. Нечовешки неподвижен, берсеркерът беше седнал върху него и с едната си студена ръка го държеше за врата. Беше натъпкал част от дрехите му в устата, а с другата си ръка бе извил назад с натиск до болка ръката на Дерън.

Очевидно машината нямаше никакво намерение да го убива или осакатява, поне не тук. По продължителност неговото задържане му се стори не отрязък от време, а по-скоро част от вечността, измервана с безсмислено постоянство от ритмично люлеещото се махало. Държейки го в плен, берсеркерът изчакваше доволно, което означаваше, че Дерън вече се беше провалил. Дори не бе имал възможност да се свърже с „Операции“ — берсеркерът веднага бе разбрал за какво му служеше клинът на врата, беше откъснал и счупил като орех знака, смачквайки ядката от метал между пръстите си.

Вероятно берсеркерът смяташе, че той не може да види нищо от положението, в което бе изпаднал. Това беше, кажи-речи, самата истина. С едно око той съзираше само малката дъга, която метрономичното въже описваше на тази височина и бавната скорост на люлеене, която от своя страна говореше за голямата му дължина.

Най-сетне вратата на катедралата хлопна някъде долу — за втори път, откакто Дерън бе заловен. И едва тогава настъпи краят на вечността — берсеркерът го пусна.

Одегард надигна бавно от дъските своето изстрадало тяло. Разтривайки бузата си, която бе стояла притисната в платформата и ръката си, която беше извита досега, той се обърна с лице към врага. Под монашеската качулка Дерън съгледа съединен с шевове метал, който сякаш можеше да се отваря и завърта, за да променя формите си. Той знаеше, че стои може би срещу най-сложната машина, построена някога от берсеркерите. Вътре в стоманения череп имаше вероятно пластична кожа, която след обръщане на частите му можеше да го трансформира в убедително човешко лице. В чие лице? Той остави берсеркера сам да реши с какво лице да му се представи.

— Полковник Одегард — изрече берсеркерът с неутрален механичен глас.

Изненадан, Дерън очакваше да чуе повече, когато нещото клекна срещу него на високата платформа и ръцете му увиснаха. И те бяха особени, също като лицето. Не бяха човешки ръце и не можеше да се каже дали бяха в състояние да се преобразуват. Останалата част от тялото бе скрита под раздърпаната и прекроена дреха, която вероятно беше принадлежала някога на Емлинг.

— Полковник Одегард, плаши ли ви преминаването от живо към неживо състояние?

Той не знаеше какво може да се очаква от един берсеркер. Въпросът го озадачи.

— А ако отговорът е „да“, какво значение има? — попита Дерън.

— Вярно — произнесе берсеркерът с равния си глас. — Това, което вече е програмирано, продължава независимо от ситуацията.

Преди още да беше осмислил тези думи, машината се спусна напред и го сграбчи. И той, от своя страна, отново й оказа съпротива, което, естествено, не промени нищо. Берсеркерът започна да къса ивици плат от дрехата му с подчертана прецизност. С тези ивици той му запуши устата, върза му ръцете и краката — здраво, но не чак толкова стегнато, та да се отчая, че не ще може никога да се освободи. Машината нямаше да допусне такава груба грешка — да причини нечия смърт в следената от компютрите на „Операции“ зона.

След като го завърза, берсеркерът се спря за момент и повъртя насам-натам закачулената си глава като човек, който се ослушва. Навярно изследваше околността със сетивата си, чийто диапазон бе далеч отвъд човешките възможности. После безшумно се устреми надолу по стълбата, движейки се повече като гигантска котка или маймуна, отколкото като човек.

Останал горе, Дерън можеше само отчаяно да се напъва да се освободи, псувайки през зъби здравия плат.

…

Втора група селяни от разположеното на хълма селце идеше по пътя към катедралата. Те срещнаха първо брат Саил и когато научиха, че той не е светията и творецът на чудеса, за когото говореше цялата околия, краткият пламък на надеждата по лицата им угасна, оставяйки само горчива загриженост.

— Кажете ми, за какво ви и брат Джован? — попита Саил началнически, скръстил с достойнство ръце на корема си.

Всички те занареждаха жално в един глас и той се принуди да им нареди строго да говорят един по един, та да може да ги изслуша. Успя да разбере, че някакъв голям вълк тероризирал селото им от известно време насам. Чудовищният звяр убивал добитъка и дори — те се кълняха! — изкоренявал посевите. Селяните отново заговориха един през друг и Саил не беше съвсем сигурен дали твърдяха, че някакво дете е било разкъсано или пък че пастирче беше паднало и бе счупило ръката си, опитвайки се да избяга от вълка. Във всеки случай селяните бяха отчаяни. Мъжете не смееха да обработват нивите си. Те бяха много бедни и изолирани от света, без силен господар, който да им помогне някак си, ако не се брои Светият на небесата. И ето — появил се е светоподобният Джован, който е длъжен да направи НЕЩО! Те били изпаднали в пълно отчаяние!

Брат Саил кимна. С това той изрази състрадание, примесено с известна нерешителност:

— И, казвате, селото ви е на няколко мили оттук? На хълмовете, така ли? Е, ще видим. Ще сторя каквото мога за вас. Елате с мен и ще аз изложа вашия случай пред добрия брат Джован.

…

Винсенто влезе още веднъж в катедралата, съпроводен от озадачения Уил, който вървеше подире му, и се отправи напред по главния кораб с най-бързата крачка, на която бе способен. Долу в манастира Руд беше започнал да го притеснява с предупреждения и оплаквания, че нямало достатъчно храна за животните. След като се откопчи от този тъй ненавременен проблем, старите му крака се опълчиха срещу повторното изкачване, макар че се ползваха и с подкрепата на Уил. Докато бързаше задъхан към клатещото се все още махало, прецени, че бе изминал цял час, откакто го бе привел в движение.

Само за няколко секунди той се взря замислен в това, което се беше случило по време на неговото отсъствие. Тънкият пясъчен насип бе разрушен от непрекъснатите драскания на връхчето, чак до точката, в която махалото беше стигнало до момента, отклонявайки се на около 10–12 градуса.

— Уил, ти си ми помагал винаги в работата. Сега още веднъж трябва да следваш заповедите ми точно.

— Да, господарю.

— Първо, запомни, че не бива в никакъв случай да спираш или да нарушаваш люлеенето на това въже.

— Да, господарю.

— Хубаво. Сега искам да се изкачиш… Има достатъчно стълби и платформи, които ще ти позволят да стигнеш чак до горе. Трябва да видиш как това люлеещо се въже е закрепено там, какво го държи на върха. Наблюдавай го толкова дълго, че да можеш да ми го нарисуваш. Ти имаш вярна ръка.

— Разбрано, господине. — Уил изви врат нагоре, със злочесто изражение на лицето. — Бая катерене ще падне.

— Да, да, ще получиш една монета, когато слезеш обратно. И още една, ако рисунката ти е точна. Хайде, тръгвай и използвай както трябва очите си. Не забравяй — не бива да пипаш въжето!

Дерън беше постигнал съвсем малко в усилието да разхлаби връзките на китките си, когато чу нечии крака, по-тромави и от тези на берсеркера, да трополят наблизо. После над стълбата изникна честното лице на Уил и по него се изписа изумление.

— … бандит! — изплю Дерън, когато ръцете му бяха освободени и вече можеше да извади парцала от устата си. — Тук някъде се е крил… Подлъга ме да се кача и ме върза.

— Обрал ли ви е? — удиви се Уил. — Сам ли беше?

— Да, сам. Ъ-ъ… Аз нямах нищо ценно у себе си. Взе ми клина от врата.

— Страхотия! Някой от онези самотни разбойници! — дивеше се Уил и клатеше състрадателно глава. — Би могъл и гърлото да ви пререже, но се е побоял да оскверни божия храм. Дали не е още наблизо?

— Не, не. Сигурен съм, че е офейкал. Отдавна се пръждоса.

Уил отново поклати глава:

— Най-добре е да си раздвижите крайниците, преди да почнете да слизате. Аз отивам нагоре да свърша една работа за моя господар.

— Работа ли?

— Аха.

Уил вече беше тръгнал и изглеждаше решен да се изкачи чак до върха на кулата.

Все още на четири крака, Дерън надзърна извън ръба на платформата. От височина над сто фута червеникавата коса на Винсенто напомняше перука на кукла-играчка. Долу загадъчното въже свършваше с някаква топка, която се люлееше напред-назад. Дерън и преди беше виждал някъде махало с такива размери. Използваха го за демонстрации на…

За малко да падне от платформата. Изведнъж разбра какво гледа Винсенто, какво е изучавал през повечето от времето, докато той се търкаляше вързан тук. На старата Земя бяха нарекли това махало на името на откривателя му. Махалото на Фуко.

…

— Благочестиви Винсенто!

Винсенто се обърна изненадан и подразнен, и видя младия човек — Алзай или Валзай, или както му беше там името — да приближава към него нетърпелив и възбуден. Очевидно току-що бе слязъл по стълбата, по която Уил се бе отправил нагоре.

Валзай бързаше, сякаш носеше най-важната новина, макар че когато стигна до него, на Винсенто му се наложи да изслуша идиотската история за някакъв бандит. Валзай гледаше ту дъските, ту магаретата и пясъчната купчинка и ломотеше разни неща, които имаше опасност да разсеят мислите на Винсенто.

Накрая той го прекъсна:

— Млади човече, мисля, че е редно да изложите обстоятелствата около премеждието си пред войниците.

После обърна гръб на досадника. Така. Ако НЕ беше усукването на въжето, а така също не беше и някакъв номер — тогава какво? Естествено, катедралата не се въртеше по посока на часовниковата стрелка. И все пак… Той се напрегна, мисълта му навлезе в непознати досега дебри на познанието…

— Виждам, преподобни Винсенто, че сте открили моята малка изненада. — Дерън разбра съвсем ясно как беше започнала тази игра с махалото на Фуко, и как, по всяка вероятност, щеше да завърши. Но видя и една отчаяна възможност, която се откриваше пред него и веднага се вкопчи в незначителния си шанс.

— Твоята… малка… изненада ли? — Гласът на Винсенто изведнъж стана предпазлив. Веждите му се сключиха и вещаеха гръмотевици, додето се обръщаше бавно към Дерън. — Значи ти си изпратил онзи монах при мен през нощта?

Тази подробност с монаха беше потвърждение на догадката на Дерън за берсеркерския трик с махалото.

— Аз организирах всичко това! — Дерън направи обобщаващ жест като посочи и махалото. — Трябва да ви призная, господине, че съм тук от няколко дни, отначало бях дори заедно с неколцина приятели, които ми помогнаха да изпълня тази конструкция.

Голяма лъжа му поднесе Дерън, и ако се получеше ефектът, към който той се стремеше, Винсенто едва ли някога би пожелал да провери истинността на твърдението му. Докато разказваше на намръщения старец в подробности как той и помощниците му били окачили въжето, и колко сложно и трудно било всичко, Дерън напълно осъзна ролята на берсеркера в тази история с махалото — котешка, маймунска или по-скоро дяволска.

— Това, което виждате пред вас, преподобни Винсенто, е сигурно доказателство за въртенето на нашата планета!

В старческите очи се появи смущение, но не и изненада. Отчаяната контраигра беше започнала. Струваше си. Но да видим сега дали можем и да я спечелим. Винсенто се беше превърнал в изчакваща статуя, стиснал устни, немигащ.

Дерън продължи:

— Естествено, следвах примера ви, уважаеми господине, както и този на няколко наши съвременници, за да защитя резултата от своето откритие, като същевременно го пазех в тайна, с цел да го използвам в бъдещите си изследвания. Но впоследствие реших да го разкрия пред различни хора в различни части на света, като разпратих съобщения под формата на анаграми, в които е закодиран този експеримент. Да запазя тайната още известно време, както ви казах, бе моята цел в началото. Но когато узнах за вашите сегашни… затруднения…, реших, че не мога да остана просто ей така, със скръстени ръце.

Винсенто още не беше помръднал:

— Доказателство за въртенето на нашето кълбо, казваш? — Тонът му беше някак несигурен, далечен.

— А, простете! Не мислех, че трябва в детайли да ви… хм… Вижте, равнината на махалото не се върти, върти се планетата под нея. — Дерън за миг се поколеба — хрумна му, че старият Винсенто схваща мудно и малко е поизкуфял. Дерън се усмихна с престорена снизходителност и започна да говори по-силно и отчетливо: — На полюсите на света устройство като това, ще описва дневно пълен кръг от триста и шейсет градуса. На екватора то въобще няма да се върти. — Напредвайки бавно, той изложи с безмилостни подробности своята преднина от три века и половина в натрупани знания. — Освен това завъртането му е пропорционално на географската ширина, т.е. за нашата тук, е около десет градуса за час. И тъй като сме в северното полукълбо, видимото въртене се извършва по посока на часовниковата стрелка…

От високото Уил извика на господаря си:

— … въжето е закрепено така, че да се върти свободно, но нищо не го върти!…

— Слизай! — кресна му Винсенто.

— … да го огледам още, ако искате да го нарисувам…

— Слез долу!

Дерън продължи да оказва психологически натиск, наблягайки най-вече на великодушието си:

— … единственото ми желание е да ви помогна, сър. Оставих настрана всички помисли за лични облаги, за да ви се притека на помощ. През изминалите години вие осъществихте изключително важни изследвания и не бива да бъдете отхвърлен сега. Аз съм на ваше разположение и с радост ще повторя демонстрацията си пред властите в Свещения Град, така че целият свят да стане свидетел…

— Стига! Не ми трябва ПОМОЩ! — Винсенто произнесе последната дума с отвращение. — Вие не ще се намесите В МОИТЕ ДЕЛА! Нито за миг!

В презрението и яростта си старият човек се превърна в гигантска фигура. Дерън неволно отстъпи назад. Макар че беше успял да осъществи намерението си, оказваше се, че гордостта на Винсенто не отстъпваше на гениалността му.

Избликът на горделив гняв беше кратък. Дерън спря да отстъпва и замълча, а Винсенто му хвърли един последен поглед, изпълнен с омраза. И си тръгна. Винсенто никога нямаше да използва доказателството на Фуко, нито щеше да повярва в него, даже нямаше да прави повече проучвания в тази насока. Той щеше да се опита, доколкото може, да изхвърли всичко това от ума си. Низшите чувства и завистта, които бяха призовали Винсенто към процеса и унижението, се бяха спотаили и у него самия.

Дерън знаеше от историята, че на процеса Винсенто не само ще се отрече, но дори ще отиде по-далеч, отколкото искат неговите съдници, като ще предложи да напише научен текст, доказващ, че все пак слънцето се движи в кръг около света на човеците.

„Единственото ми желание е да ви помогна, господине.“ Тътрещата се фигура на Винсенто се довлече до входа, след което вратата се тресна зад него. Изтощен, Дерън се подпря на една колона и чу в настъпилата тишина съсъка на махалото. Уил слезе по стълбата с изписано на физиономията си изумление и побърза да настигне господаря си.

Сега вече, за момент, личната трагедия на Винсенто можеше да бъде забравена. Истинската победа и истинската надежда бяха мощни стимуланти. Те дадоха на Дерън сили да се измъкне набързо от катедралата през страничната врата и да се спусне надолу по стръмните стъпала, отправяйки се към манастира. Ако берсеркерът не беше унищожил и вградения в тоягата му комуникатор, той щеше да предаде веднага радостната вест за победата на Новия свят.

Врагът не беше тършувал из неговата килия. Но когато се озова отново в мрачния коридор на манастира, спешно повикване на „Операции“ запулсира под кожата зад дясното му ухо.

…

Брат Саил пухтеше, макар че не се напъваше да побърза особено. Тесният път за добитъка, по който вървяха монасите, най-често изкачвайки се нагоре или слизайки надолу по хълма, завиваше зад кичести шубраци и редки горички. Всъщност Саил се влачеше отзад и се опитваше да забави с всяко пъшкане усърдното темпо на брат Джован.

— Мислех си… че като кажем няколко молитви в селото… ще бъде достатъчно. Тия селяни, знаеш,… нерядко са глупави. Може да са… преувеличили доста… стръвността на този… така наречен вълк.

— Моята собствена селска глупост досега не ми е навредила — рече Джован, продължавайки неотклонно напред. Вече бяха на няколко мили от катедралата, сред предполагаемото вълче царство. Наплашени, селските им водачи се бяха върнали още преди половин миля.

— Аз май се изказах прибързано за тях, нека Светият ми прости. — Саил се добра до върха на хълма и пое дъх, като се подготви да говори по време на слизането. — Но ако този звяр е станал причина за смъртта и вредите, които му се приписват за тези няколко дни, ще бъде твърде неразумно от наша страна да го доближаваме невъоръжени, както сме. Не че за миг се съмнявам в неразгадаемата мъдрост на Провидението, което кара рибата да скача от радост, след като си я пуснал, не се съмнявам и в историята за кротките малки птички, които изслушали проповедта ти. Но един вълк и то вълк като този, е вече друго нещо…

Брат Джован нямаше вид на човек, който слуша внимателно. За миг той спря и проследи с поглед един облак злобни насекоми, който пресече пътя им и изчезна в храстите. После продължи по-бавно, додето малко по-напред не се появи още един подобен облак. Там брат Джован зави и шумно навлезе в храсталака, повеждайки своя спътник към мястото, където явно се събираха двата облака от насекоми.

…

С тоягата в ръка, Дерън постигна най-доброто кросово време, което бе по силите му, тичайки петдесет и после вървейки петдесет крачки.

— Одегард! — извика Началникът. — Има още една линия на живот, важна колкото и тази на Винсенто! Сега въпросният индивид, заедно с още един от другите, се намира на няколко мили от катедралата и двамата са на път да напуснат защитената зона. Трябва да стигнеш там по някакъв начин и да се опиташ да го спасиш. Берсеркерът ще го очисти, ако го издебне от засада.

Разбира се, машината щеше да се скрие някъде там. Нападението върху Винсенто беше замислено коварно, както би трябвало и да се очаква. Но сега тя готвеше втори внезапен удар, с който се надяваше да причини сигурна вреда. И този път берсеркерът навярно бе загубил всякаква милост.

Тичайки петдесет крачки и вървейки петдесет, Дерън неотстъпно следваше посоката, зададена му от „Операции“. Накрая запита:

— Но кого да търся, все пак?

И когато му отговориха, той си помисли, че трябваше и сам да се сети, да познае името и да бъде нащрек още при първата среща с това миловидно лице.

…

Сред гъстия шубрак явно се беше случило нещо сериозно. Трите пречупени клона бяха изсъхнали, което показваше, че оттогава бяха минали няколко дни. И макар насекомите да бяха заети още с останките от кокали и сива козина по земята, не бе останало много за дояждане.

— Доста голям вълк е бил — рече замислено брат Джован, като се наведе да вдигне едно парче от челюстна кост. Костта бе раздробена от силен удар, но няколко огромни зъба все още си седяха на местата.

— Много голям, няма съмнение — съгласи се брат Саил, макар малко да знаеше за вълците. А и нямаше желание да научава повече, затова се озърташе нервно. Слънцето клонеше към залез в този късен следобед и гората изглеждаше зловещо тиха.

Джован разсъждаваше на глас:

— Какво ли животно би могло да се разправи така с един толкова едър мъжки вълк? Дори и аз в лакомията си се отнасям понякога така с кокалите от печеното… Но не, тези кокали не са били глозгани от глад. Само са начупени много пъти, сякаш тук е буйствало същество, по-диво и по-жестоко от който и да е вълк.

…

Името брат Джован символизираше добрина и любов за новите историци — както за лаиците, така и за скептиците, а така също и за ортодоксалните членове на Храма, които го превъзнасяха като светия. Подобно на Винсенто, св. Джован се бе превърнал в колосална фигура от народните предания, разбрана само донякъде от съвременниците си.

— Току-що констатирахме особената важност на Джован — рече Началникът в главата на Дерън, който продължаваше да тича. — След като го открихме, ние можахме да разгледаме неговата структура по-внимателно от преди благодарение на всички наши компютърни наблюдатели, които концентрираха усилията си в района, в който се намирате. Исторически линията на Джован продължава напред още около петнайсет години от точката, в която си ти, и през целия си път тя оказва подкрепа на други линии. После тези други линии подкрепят от своя страна нови и възходящият процес се разпростира в цялата ни история. Днешната ни преценка на нещата показва, че договорът за разоръжаване, подписан триста години след смъртта на Джован ще пропадне и една ядрена война ще изтрие цивилизацията ни от лицето на планетата, ако св. Джован бъде ликвидиран в точката, където сте в момента.

После Началникът замълча и се прозвуча глас на момиче:

— Ново съобщение за полковник Одегард.

Вървейки, Дерън попита:

— Лайза?

Тя се поколеба за миг, после реши — първо работата:

— Полковник, линията на живот, която по-рано ви описаха като ембрионна, наближава другите две. Изглежда се движи с голяма скорост, по-бързо отколкото могат да тичат човек или яздитно животно. Нямаме обяснение за този факт. Освен това трябва да свиете пет градуса на ляво.

— Разбрано. — Дерън се отклони на пет градуса, доколкото бе в състояние да се ориентира. Вече излизаше от равнината и калта, която го бавеше, бе останала зад гърба му.

— Лайза?

— Дерън, позволиха ми да се включа, едва след като обещах да се придържам строго към устава и задълженията си.

— Разбирам, прави го. — Той прецени, че бе пробягал петдесет метра и премина отново в бърз ход. Дишаше тежко. — Просто исках да ти кажа… може би… ако имаше дете от мен…

Разнесе се тихо хлипане. Но когато гласът на Лайза долетя отново, в него се долавяше само професионално отношение към работата. Тя предаде нова корекция на курса му.

…

С крайчеца на окото си брат Саил долови далечното движение на нещо, което търчеше към тях сред дърветата и храсталака. Той се обърна, примижа срещу следобедното слънце и изненадан от неочакваното си вътрешно спокойствие установи, че търсенето на вълка беше достигнало до своя успешен край. Вълк ли? Приближаващото се нещо трябваше да бъде наречено по-скоро чудовище или демон, но той не се съмняваше, че това е съществото, всяло ужас сред селяните и дошло сега да види човеците, които бяха дръзнали да го търсят.

Прилично на сребърна оса, създанието с големина на човек беше все още на стотина ярда. То приближаваше към тях на четири крака, движейки се с тихи котешки стъпки през храсталака. Брат Саил реши, че трябва да пожертва живота си за своя приятел, като блъсне на земята брат Джован и хукне сам пред отвратителната твар, та да й отвлече вниманието. Нещо вътре у него го подтикваше да извърши подобен героизъм, но краката му сякаш бяха станали оловни и го оставиха неподвижен като статуя. Той понечи да нададе предупредителен вик, но дори и гърлото му беше сковано от страх. Накрая все пак успя да хване брат Джован за ръката и да посочи надигащата се опасност.

— А? — рече брат Джован, излизайки от своя унес и се обърна, за да погледне натам. Чудовището спря на разстояние няколко метра, подпряно на четирите си тънки крака. Поглеждаше ту към единия монах, ту към другия, като че ли се чудеше кой от двамата му трябва. Селяните с известно основание го бяха нарекли вълк. Парцали от сива дреха висяха тук-там по него, сякаш някога е било облечено и после дрехата му е била зверски разкъсана. Голо, безполово и без косми, ужасно и красиво същевременно, то се плъзна като течно сребро и с два скока се озова до самите тях. После отново приклекна и застина като безмълвна статуя.

— В името н-на Б-Бога, махни се! — прошепна брат Саил с треперещи челюсти. — Това не е природен звяр. Да се махаме, братко Джован!

Но брат Джован вдигна ръце и направи клинообразен знак пред чудовището, като че ли искаше по-скоро да го благослови, отколкото да го пропъди.

— Братко Вълк — рече той с меден глас, — ти наистина не приличаш на нито едно животно, което съм срещал преди и не знам от къде си се пръкнал. Но в теб се таи духът на живота, затова никога не забравяй, че Нашият Баща отгоре те е създал така, както е създал и всички останали същества, и ние всички сме деца на един Баща.

Вълкът пристъпи към тях и спря. После отново помръдна и отново замря, а блясъкът му започна да се губи. На Саил му се стори, че вижда в Отворената му уста зъби, не само дълги и остри, но и движещи се като някакъв ужасяващ трион. Чудовището издаде звук, който напомняше за сблъсък на мечове и човешка агония.

Джован падна на едно коляно и се оказа лице в лице с приклекналия за скок хищник. Той протегна ръце, като че ли искаше да го прегърне. Нещото се стрелна към него, сетне застина, сякаш движенията му бяха ограничени от верига. Отново издаде звук, от който Саил почти припадна, понеже му се стори, че дочува едновременно скърцането на дибата и писъка на жертвата.

В гласа на Джован нямаше страх, а само неумолима любов:

— Братко Вълк, ти си убивал и плячкосвал като необуздан престъпник и заслужаваш наказание! Но приеми вместо това прошката на всички хора, пред които си съгрешил. Ела, ето ръката ми. В името на Светия, ела при мен и обещай, че от днес нататък ще живееш в мир с всички хора. Ела!

…

Дерън залиташе от изтощение. Първо чу говор и после видя фигурата на брат Саил, застанал неподвижно и загледан в нещо, което бе закрито от гъстия шубрак. Той спря и вдигна тоягата, без да се прицелва. Вече знаеше, че Саил не е берсеркер. Това, което „Операции“ му бяха предали за ембрионоподобната линия на живот, си дойде на мястото в ума му и съвпадна с нещо, което берсеркерът му беше казал в катедралата. Съвпадна, за да се превърне в една невероятна догадка, в един поразителен извод с чуден смисъл. Когато направи още три крачки встрани, той съгледа онова, в което Саил се беше вторачил с отворена уста.

Да, дошъл беше тъкмо навреме, за да види как берсеркерът-вълк прави последната си колеблива крачка напред. Да види как вдига металната си лапа и със стоманените си, заострени като орлови нокти пръсти… леко докосва протегнатата ръка на коленичилия брат Джован…

…

— И тъй, аз познах. Той се беше превърнал в живо същество — рече Дерън. Главата му почиваше в скута на Лайза и ако пожелаеше, можеше да погледне нагоре покрай лицето и към изкуственото слънце и естествените върхове на дърветата в подземния парк. — И вече като живо същество, се оказа податлив на влиянието на Св. Джован. На любовта му… Но май няма как да бъдат изяснени всички обстоятелства около този случай.

Галейки челото му, Лайза въпросително повдигна вежди.

Върху физиономията на Дерън се изписа оправдателна гримаса:

— Е, разбира се, има и научно обяснение. Най-сложната и компактна машина, която берсеркерите някога са построили, е поела един близо двайсет хиляди годишен еволюционен градиент при прехвърлянето от тяхната базова зона до времето на Джован… и в нея се е извършило нещо като преход към жива форма. Но то е само наше предположение. А пък Джован и някои други личности като него са имали невероятно влияние върху живите същества — това е документирано, макар ние, хората на разума, да не го разбираме напълно.

— Аз прочетох историята за св. Джован и вълка — рече Лайза, галейки косата му. — Там се казва, че след като опитомил вълка, той го оставил да живее заедно с него в селото като куче.

— Това сигурно се отнася за истинския вълк… Мисля, че изменението, което внесохме в историята, не е било толкова значително, че да промени легендата. Очевидно, още от самото начало планът на берсеркера е бил да премахне истинския вълк и да заеме мястото му в епизода с опитомяването. Убивайки Джован пред очите на хората, той би им внушил, че светият монах е бил просто един лъжец. Но безсмисленото разкъсване на истинския вълк на парчета е нестандартно деяние, това е ирационална, нелогична от гледна точка на машината постъпка; това е постъпка, която само живо същество би извършило. Ако бяхме научили за нея по-рано, може би щяхме да се досетим какви превращения са настъпили в нашия враг. Имаше и други улики, които го издаваха — различни дребни нещица, които той вършеше и които не подхождаха на машина. Аз, например, трябваше да се сетя още в катедралата, когато започна да ми говори за преминаване от живи към неживи форми… Както и да е, „Операции“ не са толкова доверчиви като Джован и неговите биографи. Ние донесохме Нещото в наше време, в клетка, докато учените решат какво да…

Дерън трябваше да направи пауза, защото младата, жена се беше навела над него в очакване да бъде целуната.

— … Казах ли ти колко красива е природата там? — рече той малко по-късно. — Големият хълм, разбира се, е резервиран за възстановяването на катедралата. Но си мисля, че бих могъл да прескоча до Службата по заселване някой ден, преди следвоенната треска за земя да е обхванала хората и да поискам за нас един от онези хълмове до реката…

И тук на Дерън отново му се наложи да направи пауза.

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/3285

Издание:

Фред Саберхаген. Брат Берсеркер

Редактор: Никола Кесаровски

Графичен дизайн: Андрей Петров

Формат 54/84/16. Печатни коли 13

Печатница „Полипринт“ ЕАД — Враца

ИК „Офир“, Бургас, 1994

Content

Фред Саберхаген
Брат Берсеркер

Част първа

…

…

…

…

…

…

…

…

…

Част втора

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

Част трета

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

…

Информация за текста