Андрій КОКОТЮХА

СНІГОВИЙ ГІСТЬ

Оповідання

1.

Якщо відчинити вікно в спальні на другому поверсі, можна було почути віддалений шум поїздів.

Проте Діана не часто прочиняла вікно. Восени, взимку та ранньою весною вона завжди мерзла. Тому віддавала перевагу штучному повітрю: зовсім недавно чоловік присобачив кондиціонер ще й у спальні, йдучи назустріч її побажанням.

Діана стала біля вікна, сперлася руками на підвіконня, подивилася в зимову темряву. Електричка, що їхала далеко в бік міста, світячи прямокутниками вікон, нагадувала гігантську гусінь.

Чоловік.

Три години тому він подзвонив і попередив: затримається, виникли певні проблеми, не сумуй, мовляв. Можна подумати, його проблеми і він сам тепер мають для неї якесь особливе значення. Десь глибоко всередині ворухнулася капосна і неприємна для її самолюбства думка: нема кого сварити, подружко, сама винна в своїх проблемах.

Вона закурила і зосередила свою увагу на снігові, першому зимовому снігові за багато останніх років. Ще не так давно з неба сипалися ріденькі білі крихти, тепер же на землю повільно спускалися пухкі лапаті пластівці.

За спиною надривався телевізор. Діана ненавиділа випуски новин. Та з того часу, як чоловік перевіз її сюди, в заміський будинок, забрав ключі від вхідних дверей, а сам почав зачиняти її ззовні, коли йшов, і відчиняти, коли повертався, вона не вимикала «ящик». Навіть коли засинала, просто прибирала звук. В одному ліжку подружжя тут не спало: чоловік перекочував у кімнату для гостей, на диван, і це Діану більш ніж влаштовувало.

У новинах знову хтось когось убив і втік з місця скоєння злочину.

Діана не мала жодної уяви про роботу міліції, не читала детективів і не дивилася кримінальних серіалів. Та, слухаючи телевізійні кримінальні повідомлення, зробила для себе однозначний висновок: працюють там, у тій міліції, не надто, скажемо так, розумні люди. Чоловік, до речі, з нею погоджувався. Тут навіть дух протиріччя не змушував молоду жінку з принципу міняти свою думку. Якби це було не так, то в телевізійних новинах розповідали б не лише подробиці того чи іншого кривавого вбивства, від яких кров часом холоне в жилах, а й повідомляли: вбивця чи вбивці спіймані та покарані.

Словом, Діана була з категорії тих, хто свято вірив: існує лише показане по телевізору. Злочин є, бо його показали. Кари нема, бо про неї не сказали. Проста логіка.

… Батьки дали їй красиве аристократичне ім’я, називали принцесою. Тільки якщо вона справді принцеса, то саме зараз як раз поділяє участь більшості принцес, замкнених у кам’яних вежах високих замків. Крім оригінального імені дівчина мала ще привабливу зовнішність, і тут уже не батьки постаралися — природа.

У дівчини вистачало мізків, аби пробивати собі дорогу по життю груддю. До речі, дуже часто — в прямому розумінні. І не тільки груддю, а й іншими частинами тіла…

Чоловік, Антон Сальський, був старшим за неї на п’ятнадцять років. Він — досить успішний бізнесмен, а справжньому бізнесменові для статусу потрібна дружина-красуня з рідкісним іменем, з якою можна спокійно ходити на люди. Шеф-кухар на кухні, цнотлива з друзями, повія — в ліжку. Сама так, у такій послідовності, за такою схемою. З кухнею, до речі, не склалося від самого початку, та Сальський і не вимагав. Вона насправді не часто їли вдома, а коли це траплялося, Антон замовляв собі щось додому: власник мережі ресторанів міг дозволити подібну забаганку. Зате повія в ліжку виходила досить добре, тут певний досвід мала… хоча згадувати про окремі сторінки свого життя не любила. Ну, а стосовно цнотливої з друзями…

Діана закурила нову сигарету.

Може, Антон і не винен, що їй з ним виявилося нудно. Тому його друзі та приятелі, з якими вона знайомилася на численних світських виходах, рано чи пізно опинялися в її ліжку. Не на довго, та й не так багато вже їх і було, як думає Сальський. Коханці старалися дотримуватися конспірації, та й Діана була дуже обережною. Ось тільки тиждень тому нове захоплення виявилося таким щирим та шаленим, що коханці забули про обережність. Результат — наочний.

Навіть — підочний,якщо можна так сказати.

Діана в тисячний раз підійшла до дзеркала глянути, чи зовсім уже зійшов синець під оком. В принципі, зійшов. Майже зійшов: вона подумати не могла, який цей Сальський важкий на руку. Провівши пальцем по набитому тиждень тому місцю, вона поморщилася, згадавши все, хоча вже зовсім не боліло.

Колись Антон Сальський воював, навіть зберігав десь далеко свої армійські фотографії та медалі, але про ту війну Діана майже нічого не знала. І не розуміла, чому батьки так зраділо, коли по радіо оголосили про остаточне виведення радянських військ із Афганістану. Тоді їй саме виповнилося чотири роки.

Чоловік не любив згадувати ті часи і ту війну. Крім одного моменту: попередив — нервова система ні в дугу, краще його не злити, і без того в бізнесі проблем та напружених моментів вище голови. Отже, краще не давати йому приводу для шаленства.

Привід вона, виходить, дала. Та все одно звинувачувала в цьому не себе, а його, Антона Сільського. Міг би закотити істерику, не розпускати рук.

Відійшовши від дзеркала, Діана присіла на ліжко, роздратовано перемкнула телевізор із ідіотських новин на тупу музику.

А потім, як у тупому ідіотському фільмі, двері в спальню прочинилися. Не розчахнулися широко — саме прочинилися, тихенько, без рипу-скрипу. В отвір, який утворився, не зайшов — легенько прослизнув чоловік. Перше, що побачила Діана розширеними від жаху очима — його простоволосу голову і сніжинки, котрі ще не встигли розтанути на волоссі.

Ще Діана побачила пістолет у його руці. Щось змусило її зрозуміти — не іграшковий. І сніговий гість їй не ввижається, це не галюцинації, викликанні вимушеним домашнім арештом та самотністю.

Незнайомець із пістолетом пізньої темної зимової ночі в порожньому будинку.

Тепер можна втратити свідомість.

2.

— У вас на кухні прочинена кватирка.

Це були перші слова, почуті Діаною, коли легкі ляпаси привели її до тями. Підвестися й сісти молода жінка змогла сама, відсторонивши рукою непроханого гостя. Той не виявляв агресії, взагалі — вів себе досить спокійно: відразу ж відійшов, узяв стілець, вмостився навпроти неї, озброєну руку поклав собі на праве коліно. Дуло ніби ненавмисне дивилося просто на Діану.

Змусивши себе відвести погляд від страшного видовища, вона зупинила погляд на закривавленому стегні.

— Дурня. Глибока подряпина, — промовив чоловік байдуже.

Діана ще не була готова до розмови, просто вивчала його. Років тридцять, не більше, поголений, тепла камуфляж на куртка, джинси, на ногах — високі шнуровані армійські черевики. На бандита з великої дороги не схожий. Взагалі ні на кого не схожий, звичайний громадянин. На вулиці такого побачиш — навіть не озирнешся.

— Ви… через кватирку…

— Я не пролізу, — гість посміхнувся, посмішка вийшла штучною. — Просто якщо просунути руку, можна дотягнутися до шпінгалета. Раз — відчинилося вікно. Аби тут стояли, знаєте, такі новомодні склопакети, мені було б складніше.

— Нехай… Чому ви ризикнули? Раптом я не сама, раптом тут ще є сильний чоловік?

— Але ж його нема.

— Все ж таки…

— Добре. Я побачив вас у вікні. Жіноча постать. Ви стояли, курили, дивилися в ніч. Стояли досить довго, до вас ніхто не підійшов. Приймається?

Таке просте пояснення несподівано заспокоїло Діану.

— Нехай так. Ви склали два і два, тоді вирішили напасти на беззахисну жінку…

— Я на вас не нападав. Телевізор чути навіть з кухні. До речі, збавте звук, заважає.

Діана спочатку хотіла не послухатися, та потім, знову глянувши на пістолетне дуло, мовчки виконала прохання.

— О, дякую, — гість зручніше вмостився на стільці. — Коротше, на мої маніпуляції з вікном жодної реакції не було. Тому я і пішов на звук. Ви самі зомліли, я навіть привітатися не встиг.

— Добрий вечір, — блазнювато промовила Діана.

- І вам, — кивнув незнайомець.

— Цікаво, що буде далі.

Дивно, але молоду жінку справді охопила цікавість. Вона навіть поступово витіснила страх. Діана списала це на довгі дні ув’язнення та самотності. Чоловік за цей тиждень із нею майже не спілкувався, гроші на мобільному закінчилися, поповнити рахунок нема як, міській телефон теж не працював — Антон висмикнув апарат із розетки і заховав у багажник своєї машини. Повна ізоляція, яку порушив цей дивний, зовсім уже не страшний незнайомець, мокрий від остаточно розталого снігу.

— Нічого такого, про що ви подумали, — заспокоїв її чоловік. — Довкола в будинках вікна темні, світилося лише у вас. Доля, нічого особистого.

— Та ясно — проти мене ви нічого не маєте! До речі, в довколишніх будинках зимою мало хто живе. Це ж звичайне дачне селище, без зручностей. Тільки мій багатий чоловік розбудував на шести сотках халупу, доточив другий поверх, провів телефон, каналізацію зробив, цивілізація… Тому взимку тут цілком комфортно.

— Значить, чоловік у вас — чарівник?

— Майже. Замість чарівної палички — чарівні кредитки і чарівний гаманець.

— З вашого тону я роблю висновок: він — злий чарівник.

— А це вже вас не стосується! — незрозуміло чому вирішила образитися за чоловіка Діана. — Взагалі: хто ви такий і чому залізли до мене в дім?

— До вас, значить… Я був вирішив, що і дім цей, і все, що в ньому є, належить вашому чоловікові.

— Дуже багато думаєте! — відрізала Діана.

— Навпаки — дуже мало, — відповів незваний гість. — Дав себе підстрелити по-дурному, дременув без бабла, бензин закінчився якось раптом, тож машину довелося кидати біля дороги, а самому чухрати сюди кілометрів п’ять пішкарусом…

— Послухайте! — Діану раптом осяяло. — Це не про вас у новинах передавали? Якесь убивство мало не в центрі міста, злочинець утік, описати зовнішність свідки не змогли… Про вас?

Незнайомець повів плечима.

— Раз впізнати вбивцю ніхто не здатен, ним можна вважати кого завгодно.

- І все ж таки мені здається, в новинах говорили про вас! — переможна посмішка далася Діані без особливих труднощів. — Слухайте, це щось особисте? Той, кого ви застрелили, вас чимось дістав до печінок?

— Так у наші часи доводиться віддавати борги, — чоловік замість відповіді просторікував. — Нічого не поробиш, життя.

— Як же ви нарвалися на кулю?

— Там… Ну, в тому місці… Майже в центрі міста, як вам сказали по телевізору… Словом, у ресторані намалювався охоронець-герой. Зазвичай вони тільки п’яних не бояться. А цей неповороткий мудак таки встигнув дістати волину і шмальнути мені навздогін. Кажу ж вам, нічого серйозного, мов гілкою подряпало.

— Слухайте, ви блатний? Такі словечки з вас вилітають…

— Нормальні словечки! Аби ви хоч раз проїхалися в міському транспорті, не таке б почули від інтелігентних зовні людей. Вам вуха скручує?

— Та знаєте, я не завжди в персональних машинах каталася і не з народження — дружина успішного бізнесмена. Просто цікаво, з ким маю справу. Від цього стане ясно, чого ж від вас чекати.

— Не бійтеся, — голос незнайомця звучав рівно. — Справжніх блатних уже давно не лишилося. Жаргон хіба… До речі, саме тому, що я не відморозок і не вуркаган, боятися за своє життя вам нема чого. Просто мені потрібна допомога.

- І ви отак, з пістолетом наголо, просите її?

3.

На мить запала мовчанка.

Діана і незваний гість, здавалося, свердлили один одного поглядом. Нарешті чоловік підняв руку з пістолетом, випростав її так, аби націлити ствол просто в перенісся полонянці, потримав так кілька секунд і опустив зброю.

— Ви… чого? — в молодої жінки перехопило подих.

— Нічого. Просто показую: ми з вами не друзі, хоч почали так мило балакати. Ось це, — чоловік знову гойднув пістолетом, — чи не єдиний безвідмовний спосіб швидше та певніше цю саму допомогу отримати. Тут є гараж, досить великий, очевидно — на всі машини. Одна з них, мабуть, належить вам. Раз чоловік ваш зумів облаштувати і нафарширувати цей будинок відповідним чином, значить, з фінансами у вас все в порядку. Мені потрібні гроші, ключі від машини, і я після того покину вас назавжди.

Діана зміряла незнайомця замисленим поглядом. Дивно — навіть коли той націлив на неї зброю, вона не злякалася, а швидше — розгубилася, бо не чекала зміни настрою. Тепер, коли сніжний гість виклав свої вимоги, молода жінка зовсім заспокоїлася. Принаймні, знає, чого він хоче. Ось тільки… чи отримає. Адже гість не знає про особливі обставини, котрі виникли в цьому багатому домі.

Теж бажаючи всістися зручніше, Діана мимохіть зсунула полу халату, оголивши ноги вище стегна. Під халатом, крім ризикованої білизни, нічого не було: сидячи в чотирьох стінах та не маючи змоги кудись вийти, полонянка вирішила взагалі не одягатися. Незнайомець сприйняв її жест по-своєму.

— Тільки не намагайтеся тут мене спокусити. Ви — вродлива жінка, але зараз, вибачте, для мене це зовсім нічого не означає. Мене ловлять, бо я застрелив багату та впливову людину. Кинуту машину зі слідами крові скоро знайдуть біля дороги, проведуть прості математичні вирахування, оточать це дачне селище… Коротше, чим швидше я злиняю звідси, тим краще для всіх.

Діана вже не чула його. Мозок шалено запрацював.

— Ресторан… Ви вбили людину в ресторані… Який майже в центрі…, — вона повторила цю фразу кілька разів, наче мантру, і незнайомець уже подумав, що його полонянка почала втрачати глузд з переляку, та раптом молода жінка вигукнула, подавшись уперед: — Як називається ресторан?

— А хіба…

— Як. Називається. Ресторан.

— «Нова Європа», — вичавив із себе гість, наче розкривав страшну таємницю.

— Правильно, — кивнула Діана швидше сама собі, ніж співбесіднику. — Один із ресторанів мого чоловіка. Він дзвонив, попереджав, що затримується, виникли якісь проблеми. Ось вони, проблеми! — молода жінка кивнула на гостя, ніби показуючи його невидимим глядачам, мовляв, полюбуйтеся: — Знаєте, ми останніми днями мало спілкуємося, так уже склалося. І якби він просто затримався, через звичайні робочі заморочки, то не обмовився б у телефонній розмові про якісь там проблеми. Затримався — і все, має право. Це доля, знак. Я забобонна і вірю в знаки.

— Тобто? — гість уже нічого не розумів і про всяк випадок міцніше стиснув руків’я пістолета.

— Людина, яка скоїла злочин у ресторані мого чоловіка, затримала його, таким чином, на роботі. А сама прийшла сюди, в його дім, погрожує пістолетом його дружині. Додому господар цього дому прийде пізніше, ніж завжди, і — через вас. Таким чином, він дає нам час.

— Час — для чого? — незнайомець зовсім заплутався.

— Для того! Заберіть від мене пістолет! Взагалі — обережніше зі зброєю!

Діана підвелася. Чоловік теж встав, і молода жінка зрозуміла: він налаштований рішуче, не дивлячись на загнаність і втому. Все ж таки вона боялася, не треба себе обдурювати та заспокоювати. Та саме страх надав їй рішучості. Запхавши руки в кишені халата, Діана пройшлася по спальні, намагаючись не помічати пістолетного дула, котре рухалося за нею.

— Хочу, аби ви знали: я не можу виконати ваших бажань. Навіть якщо ви раптом озвірієте, почнете мене катувати чи прострелите мені коліно, домовитися неможливо. Так, у гаражі стоїть авто. Так, воно моє. Ось тільки ключів у мене нема. Так само, як нема ключів від будинку. Зв’язку з зовнішнім світом — жодного. При бажанні я можу вибратися через кухонне вікно, тільки куди піду і як далеко зайду? Якщо чесно, бажання вибиратися через вікно і тікати в мене нема. Ви залізли в тюрму. З усіма вигодами, затишну, але — в’язницю. Харчів у холодильнику досить, більше бранці нічого не треба. Таким чином, грошової готівки тут теж не знайдете. Чому ситуація саме така, вам, — молода жінка націлила на незнайомця вказівний палець, — знати не обов’язково. Отже, — Діана розвела руками, — можу запропонувати вам вибратися тим самим способом, як зайшли, хіба поїсти перед дорогою. Але, — палець завмер, націлившись тепер у стелю, — ви можете лишитися і вислухати ділову пропозицію від бранки. Чому не запитуєте, яку?

— Бо, думаю, ви все брешете, — глухо відповів чоловік.

— Думайте, що хочете! — відмахнулася Діана. — Я сказала правду. Почекаю, поки перевірите, але це — даремне витрачання часу. Тому перейдемо відразу до угоди. До речі, це буде друга угода в моєму житті.

— Яка ж перша?

— Одруження. Мені здавалося — вдале. Сьогодні я так не думаю, останній тиждень — так точно. Тепер я хочу стати вдовою. Дужехочу. І ви мені допоможете. Присядемо?

4.

Діана знову сіла на розібране ліжко.

Страху зовсім не було, випарувався. Лишився азарт від можливості вирішити свою проблему, а заодно — помститися. Вірніше, інший порядок: помста спочатку, вирішення проблеми — потім. Молода жінка похлопала рукою поруч із собою, і озброєний чоловік слухняно сів поруч. Від нього пахло талим снігом.

— Слухайте уважно. Мій чоловік рано чи пізно повернеться додому. Мило бесідувати з вами, ось так, як я, він не буде. Стріляйте відразу, і постарайтеся, аби було так, як у ресторані. Тоді в ментів голови заболять: спочатку застрелили багатого відвідувача ресторану, потім — самого власника ресторану в його заміському будинку. Він приїде на машині — ось вам і ключі. При собі в нього завжди трохи готівки, менше тисячі баксів, якщо перевести в гривні, та вам вистачить. Мене ви зв’яжете, але так, аби за пару годин я звільнилася. З чоловікового мобільника викличу міліцію. Далі кожен робитиме свою справу: ви — тікати, поки машину не оголосили в розшук, міліція — шукати вас, юристи мого чоловіка — думати, як вирішити проблему зі спадщиною вдови відомого бізнесмена. І якщо вас не спіймають, за півроку можете шукати мене: отримаєте невеличку фінансову подяку. Годиться?

Тепер озброєна рука гостя звисала донизу.

— Щось не так? — поцікавилася Діана.

— Мені… — чоловік ніби заковтнув велетенський ком. — Мені треба все обдумати.

— Ви не сказали «ні». Вже обнадіює, — рука Діани лягла на обтягнуте джинсами коліно незнайомця. — Давайте спустимося вниз, на кухню. Там поруч ванна кімната, в ній — аптечка. Рану треба промити і перев’язати, навіть якщо вона не серйозна. Заодно познайомимося. Я ж навіть не знаю, як звуть мого рятівника…

5.

— Прямо в голову. Наповал.

Рудий оперативник в турецькій куртці брудно-зеленого кольору підвівся з колін, зробив крок убік від трупа. — Він навіть не зрозумів, що сталося.

— Що там із жінкою? — діловито запитав вусань середніх років у міліцейській формі з погонами полковника.

— Істерика, — зітхнув рудий. — В спальні, нагорі. Там зараз лікарі і наш Колян. Цей, — він кивнув на чоловічий труп із простреленною головою, — поки почекає. Йому медицина вже не допоможе.

— А цей Робін Гуд, влучний стрілець — де?

— Теж там, — опер кивнув нагору, — тільки в іншій кімнаті. В наручниках, як положено…

— Зовсім же подуріли! — гаркнув полковник і кинувся нагору, стрибаючи через дві сходинки дерев’яної крученої драбини. Метушня лікарів у спальні його не цікавила — пішов відразу в кімнату для гостей. Оперативники в цивільному, побачивши його, підхопилися, та полковник лиш махнув рукою: — Антоне Даниловичу, заради Бога, вибачте! Зняти негайно!

Зап’ястки Антона Сальського миттю позбавили від кайданок. Ресторатор без особливого ентузіазму потиснув полковнику руку.

— О’кей, нема проблем. Я, все ж таки, убивця…

— Необхідна самооборона. Можете навіть не напружуватися, все видно неозброєним оком. Одна деталь… гм… Дозвіл на носіння зброї в порядку?

— Перевіряйте. Все перевіряйте, — Сальський зробив широкий жест. — Взагалі-то пістолет завжди лежить у мене в офісі, в сейфі. Але після того, що сталося в моєму ресторані сьогодні, ну, розумієте, після стрілянини, я вирішив прихопити зброю з собою. Нічого такого, лише дивні передчуття, — Сальський скреготнув зубами. — Заходжу в будинок, і замість дружини на порозі бачу наставлене на мене дуло. Реакція в мене завжди була гарною, в Афгані не раз рятувала життя.

— Та знаю, знаю, про вас писали…

— Бачите, скільки років минуло, а навички бійцівські збереглися. Кидаю, значить, різко кейс у бік. Злочинець голову машинально повертає, я ствол з кобури — бабах! Навіть не цілився. Потім — в спальню. Дружина на підлозі, зомліла. Мабуть, ударив її чи що… Вона в стані говорити?

— Поки ні.

— Взагалі — вона хоч у нормальному стані? Бо, крім неї, у мене, пане полковнику, свідків і нема…

— Поки що, пане Сальський, все на вашу користь. Ви прийшли, застали вдома вбивцю, якого розшукує міліція, він кинув машину при дорозі, бо бензин закінчився, забрався в перший-ліпший будинок, де світилося вікно, вимагав грршей чи хотів взяти заручника — але це деталі. В нашій роботі, Антоне Даниловичу, і не такі збіги трапляються.

— Всі ж таки адвокат мені потрібен, — зітхнув Сальський. — Гаразд, ви мене майже заспокоїли. Треба ще дружину все ж таки послухати. Як вона, до речі? Порядок?

Відсторонивши полковника, бізнесмен пройшов у спальню, став у дверях. Істерика вже припинилася, Діана дивилася на чоловіка відсутнім поглядом.

— Нічого, — промовив Антон. — Вже все позаду, сонце. Ти багато пережила, але я з тобою.

Від цих слів Діана Сальська знову голосно розридалася, затремтіла всім тілом, і лікар потягнувся за черговим шприцем.

2008 р.

Content

Андрій КОКОТЮХА
СНІГОВИЙ ГІСТЬ
Оповідання