Кудрицький Валентин Олександрович

Планета Х

ВАЛЕНТИН КУДРИЦЬКИЙ

ПЛАНЕТА Х

Лірика, сатира, гумор

2013 рік

СЛОВО ВІД АВТОРА

Шановні і дорогі мої друзі! Книга - «Планета ікс», яка лежить перед вами, це моя сьома книга поезії. Вона написана не лише для українців, а для всіх тих, хто любить Україну. Ні! Я не націоналіст, але свій народ люблю більше від іншого, бо це мій народ, який мене народив, який мені передав свою генетичну пам’ять, досягненнями якого я пишаюсь. І моя любов до народу, це як відзнака моєї вдячності. Бо, як говорив наш великий пророк Т.Г Шевченко: «Нема на світі України, немає другого Дніпра». Але, це не значить, що я не шаную і не поважаю інші народи світу і їх культурне надбання тільки тому, що вони мають різні з моїм народом відтінки, інший мовний та релігійний бар’єр, бо, вважаю, що кожна нація і кожна людина має право на своє самовизначення, тобто на свою власну думку, якою б вона не була, якщо вона не принижує гідності людей іншої національності та іншого віросповідання, хоч я за єдину віру у всьому світі, так як єдина віра, це єдиний Бог-Творець, який об’єднує всі народи світу. А то, як подивитися зі сторони, то ніби Богів було багато і що не знаєш, якому Богу молитися і коли відзначати дату його народження, так як євреї, католики і християни справляють Пасху в різний час, що в якійсь мірі налаштовує віруючих задуматись над тим, чи таке може бути насправді, адже Творець Світу був один і в той же час його день народження всі релігії відзначають в різний час? Але це інша тема про яку ми поговоримо в інший час. А тепер про книгу.

Все, що я написав в даній книзі, я адресую тобі, мій народе, хоч і не упевнений, що все написане сприйметься однозначно, так як у багатих одна думка, а в бідних інша. І це цілком закономірно, як і судження про християнство, або якусь іншу релігію, скажемо, мусульманство. Отож і судження про мою творчість буде неоднозначним. До цього потрібно бути підготовленим, а оскільки я людина похилого віку, то часу для викладання своїх думок-переконань залишається обмаль, тому приходиться дещо поспішати, щоб встигнуть викласти свої думки на тому рівні, на якому вони визріли і закарбувались в моєму розумі. Тому вирішив друкувати все, що я думаю, так, як я це розумію, а вам надаю право судити про мої думки з позиції свого бачення.

Я не стараюсь вам нав’язати свою думку, як хрестоматійну. Я хотів би, щоб МІЙ НАРОД (я це підкреслюю), як говорив Й. Кобзон про свій народ, щоб кожний з нас - прокинувся, і тверезими очима подивився навколо себе на нашу дійсність під тим кутом, під яким він є насправді. Бо в розумінні деяких людей, які крадуть, той народ, який цього не робить, є ніби неповноцінний, бо він, мов,- сам не краде і іншим не дає. Звідси, як я зрозумів, і йде те зневажливе ставлення до МОГО НАРОДУ, створивши для нього релігію раба. Як тут не згадати про Юрія Луценка, якого осудили лише за те, що він осмілився для своїх підлеглих влаштувати концерт за рахунок так званої «держави». Як тут не вигукнуть: - Якої держави? А де ви бачите ту державу? Оте олігархічно-бандитське угрупування ви називаєте державою? І чи варто, виходячи з таких висновків портить життя чоловікові? А тепер і за Юлію Володимирівну не гріх обмовитись. І якщо її вважати за злочинницю, то покажіть мені, хто в нас з високих посадовців не злочинець, і чим же від неї кращий пан Президент? У кожного в них рильце, як кажуть, у - пушку. То чим же він кращий від неї? Хіба лише тим, що він - Президент? А як так, то чому він не поруч з нею? І хто йому дав право вершить суд над кожним, як йому заманеться?Хто йому дав таке право? Невже Юлічка вкрала більше від нього? Я не вірю, бо якби більше вкрала, то я певен, що вона б у в’язниці не сиділа і давно б вже відпочивала десь на теплих морях.

Так, наша християнська релігія проти того, щоб красти, вбивати, грабувати, а учить бути гостинними, услужливими і я пишаюсь цими принципами і цим надбанням нашої цивілізації, хоч і не з усім згоден, чим зокрема вміло скористались наші поневолювачі, певно вважаючи нашу гостинність за нашу слабкість. Отож, і почувають себе ці хижаки, як щука в наших ставках і озерах. От якраз я проти таких щук, проти таких хижаків-бандитів, незважаючи на їх національну і майнову приналежність, будь то жид, еврей чи ізраїльтянин, українець чи росіянин. А так як на Україні ніколи не було евреїв, то я такого народу не знаю. Тому і не вважаю, що слово жид це є образа для нації. Це якраз те, що вони заслужили. Ні, я не проти євреїв, бо це розумні і тямущі люди, вони по суті такі як і всі інші люди, тільки ж хай не роблять шкоди. Я проти тих жидів, які грабують Україну і не лише Україну. Але про це вже хай говорять інші народи. Отож, скільки можна потурати цим хапунам? А якщо ви вже стали українцями, то давайте разом будемо будувати нашу цивілізовану державу, хай навіть і жидівську, але ж не бандитську. Як можна народ, який тебе приютив, тебе вивчив і тебе годує - грабувати, і так зневажливо до нього відноситись, називаючи бидлом та іншими метафоричними порівняннями?

А, для прикладу, ви лише придивіться до ділків з 95 кварталу. Про те, що в них світлі голови - тут уже не скажеш нічого, але ж це не значить, щоб за один і той же вечір вони могли виступати ледве не на всіх каналах одночасно і брати ужинок. То це те, що ми бачимо наглядно, а чого ми ще не бачимо? А придивіться до наших - не наших депутатів. На кого вони працюють? Ви подивіться на ті антинародні закони, які вони приймають собі в угоду. Хіба цього мало, щоб визначити, хто вони і посадити кожного з них за антинародність їх дій? При Сталіні їх би всіх до одного розстріляли, а ці ще живуть, і, як видно, зовсім непогано. Поки живуть. Ось як вони про нас думають, і як вони про нас «дбають». От якраз за що вони і люблять Україну, що вона дозволяє їм грабувати себе. Кожний з них, як мінімум - міліонер, а то і побільше, чого не скажеш про наших рабів. Де вони набрали стільки грошей при заробітній платі 120-220 крб? Заробили? Яким чином? Чому ж тоді інші цих грошей не мають, які працювали не менше від цих окупантів? То ж не будемо соромитись цього слова і скажемо прямо: бо - крадії. Та коли ж вони вже наїдяться?

Ви зараз поїдьте в любий район, область, в село, то на всі керівні посади вони уже майже скрізь пробрались. Скрізь одні жиди. Якщо не голова, то секретар. І вже по суті хіба що залишилось переіменувать Україну і дати їй якусь жидівську назву, якою неофіційно вона вже є. Цікаво, як її назвуть? А наші турки дивляться. І мовчать. Мовчать раби колгоспні. І невже ми не маємо права бути господарями своєі землі, своєї держави? Де таке є і в якій державі? А дурний Їван (а він таки дійсно дурний), лупає очима і мекає, як тільки що новонароджене теля.

Що чекає український народ, саме корінний український народ, а не цих хапуг-кровососів, які наводнили всю мою державу? І хоч я чоловік старий, але я не хотів би, щоб мої нащадки були рабами і обслуговували оцих безсоромних переношених бандитів. Саме - бандитів, бо іншими словами я їх назвати не можу. Ви тільки придивіться,- всі грибні місця вже зайняті ними, а хіба вони туди хоч одного нашого пустять? Ви тільки подивіться, що вони витворяють з нами! І це на нашій землі. Чому ж Бог (якщо він і справді є) - такий немилосердний до нас, до - українців? То чому ж на своїй землі ми повинні все це терпіти і не можемо жити так, як це подобає всім цивілізованим людям? А чи багатьох українців ви бачили на тих концертах? Так на кого працює Україна? Хто ми? Мені соромно за вас, брати мої, тобто, за нас - українців. Невже тепер і нам, як і жидам, треба буде згруповуватися в общини, щоб боронить свою незалежність, як це роблять жиди? Отож і запитую цих голохвостиків, за що вони люблять Україну? І словами ще одного нашого пророка Івана Франка відповідаю: «За хліб і кусень сала». Та і поприлипали до нас оці голохвостики.

От якраз я проти такої любові і таких братанів, які називають себе українцями і, навіть з гордістью виголошують це слово. А що вони зробили для цих українців? Хіба що борделі по всьому світу. Ви подивіться, у кого з наших голохвостиків немає власної дачі ще десь за океаном, або в іншій облюбованій ними країні. Навіщо? Що? Наша гірша? А щоб українці не чули, як вони - ті нещасні, перевтомлені перевертні, виношують нові плани як грабонути ще й те, що залишилось, і крім того, що грабують та ще й називають мій народ зневажливим словом типа «бидло». А ви запитайте хоч одного жида, чи хоч один з них про нас думає по-іншому?

От тому я - як громадянин цієї держави і не маю права мовчати. А, можливо, вони мають рацію? Бо якщо відверто, то я вже і сам починаю сумніватися у правильності своїх переконань. Отож, чи варто захищати тих, кого влаштовує такий образ життя? Отож і вдумайтесь ви в це, Богом названі, і пора вже НАШУ УКРАЇНУ, якщо ви себе вважаєте українцями, - спільними силами піднімать цю державу з руїн окупаційно-жидовського режиму, а потім вже й говорити про так названих евреїв-жидів.

Ні! Я не проти євреїв, якщо ви вже хочете так називати себе в майбутньому, але спочатку виясніть, хто ви такі?- євреї, ізраїльтяни чи жиди? Бо народ, про який ми говоримо, це - тямущі прекрасні організатори, у їх скрізь зв’язки. Це не загравання. Одним словом - скрізь свої люди, з якими є про що поговорити, чомусь повчитися. Вони, на відміну від наших дурнів, навіть, мову українську вивчили набагато краще, ніж деякі представники мого народу. Я проти тих жидів, які організувавши рейдерські загони - захоплювали всі насидженні місця, дякуючи своїм дядечкам - покровителям. Мені соромно і огидно за тих президенттів, які для свого збагачення відкрили кордони лише для того, щоб грабувати Україну і з неї вивозити все те, що на їх дивиться, і що можна ще поцупить, а зараз вже стараються присвоїти чини графів, купців і тому подібних, щоб відділити себе від народу. Просто ганьба.

Соромно за ту полову-бакси, які увозять мільярдами з-за океану в обмін на живу продукцію. Можливо, вони і праві, що називають нас бидлом, бо хіба розумні люди стали б продавати свою державу за якісь папірці, за гречку та цукор, і не розуміти того, що там, де земля, там - і достаток, а гроші то - полова, яка розійдеться миттєво. Бо гроші, це як говорять в народі - « навоз, сьогодні їх нема, а завтра - воз». Невже ми знову будемо жити по законам Петра Першого, коли в країні панувала політика меркантилізму, тобто політика нагромадження грошей. То Петро їх нагромаджував золотом, а не половою. А навіщо вони потрібні оті папірці, які не сьогодні-завтра втратять свою номінальну вартість, в той час як золото з кожним роком дорожчає, а папірці з’їсть інфляція?

Я не можу собі, навіть, уявити, як могло так статися, щоб в державі, яка колись годувала майже третину людей на землі, кожен рік піднімались ціни на хліб. Це що робиться для народу? Де ще є таке, щоб трудова людина, яка годує, оце так би мовити з вашого дозволу, всю цю наволоч - сама так бідно жила? А чому? Бо їх грабують. Хто? А ті, люди, які про них «думають» разом із тими прихвоснями-запроданцями, які пішли з першими на угоду? Як, скажемо, в одних руках могли з’явитися мільярди, трильйони і...? І невже про це не знали і не знають наші президенти, які відпускали за кордон абрамовичів, березовських, лужкових, черновецьких, лазаренків і їм подібних? Отож, недаром говорять, що риба псується з голови. Тому ото і преться ота свита в депутати, як Микита до корита, бо знають, що нові українські закони - це їхнє спасіння, бо за тими законами вони будуть недоторканими, їх не судитимуть, і вони житимуть як в Бога за пазухою, бо маючи таку зарплатню, яку вони самі собі назначили, вони можуть грабувати, убивати і їм нічого не буде, ну хіба що заплатить там якийсь примітивний штраф, який для кожного жида - то мізер. А «бидло» хіба то людина? То чого його і жаліть? Чому ж наші президенти так ненавидять і так бояться свого власного народу, що навіть свої награбовані мільярди тримають у швейцарських, та будь-яких інших закордонних банках в баксах, марках, стерлінгах, тільки не в гривнях, бо знають, що вони награбовані і колись за все прийдеться відповідати, а наші гроші їм потрібні для маніпуляцій, а тому і бояться свого народу, що коли-небудь він може прокинутись, а, маючи іноземну валюту в іноземних банках, вони - недосяжні.

Я не можу дивитись на те, як ці глитаї, прихопивши незаконно гектари угіддь, руками наших рабів висаджують сьогодні на них троянди, щоб завтра їх поміняти на тюльпани, або на інші якісь екзотичні забаганки, які кожен рік міняють одні і ті добротні доріжки на інші лише тому, що вони щойно десь побачили інші, бо ці, бачте, якійсь Сарі вже набридли, аби лише не поділитись з бідними. Я не заздрю їм, бо, як можна заздрити тій людині, якій завжди щось недовподоби? Які вже самі не знають, чого вони хочуть. Ось уже куди ми прийшли, і куди ми всі біжимо, ніби на нас напала невідома психічна тропічна хвороба - «амок», про яку колись описав геніальний австрійський письменник - Стефан Цвейг. Як тут не пригадаєш слова відомого поета дев’ятнадцятого століття - Павла Грабовського (1864-1902 рр.):

Кров висисає оте остогиджене

Прокляте нишком шиття,

Що паненя вередливе, зманіжене

Вишверне геть на сміття.

Або слова іншого поета - Миколи Холодного (1938-2007 рр.):

Сьогодні ґвалтують рації

Про СНІД і шлункові болі,

Сьогодні вмирають нації,

А світ очманів на футболі.

Сьогодні жива колекція -

Побільше по той бік грат,

Сьогодні у клубі лекція:

Людина людині - брат.

Ви подивіться, хто пише нашу історію, ви подивіться, хто в нас міністр освіти? Чи потрібні і ще якісь коментарі? І, головне, що він так високо забрався, що до нього і не доберешся, бо навколо нього майже скрізь свій народ. А свої своїх не здають. А де ж наші українці? А наші придурки будують їм храми, обслуговують їх перебірливих прочовганих красунь.

Мені соромно, люди, що ми з висоти царства світла знову премось у царство темноти. Мені соромно, що люди, які знають, що таке Інтернет, багато з них не прочитали ні жодної живої книги, а лізуть у його глибини і читають не те, що потрібно для нормальної людини, а те, що їм запропонує та всесвітньо- ідеологічна машина по руйнації душ. Я не проти, читайте, але ж і свого не цурайтесь. А тому мені не хочеться писати оди нашим відомим бандитам, які разом з природою нівечать все, що попадає їм під руки, і в тому числі душі наших дітей, роблячи з них - зомбованих, зваблюючи їх горілкою, пивом і так названим райським життям, щоб прислужувати тому вельмишановному панству, путаючись у нього між ногами час від часу, роблячи людей такими, що вони уже ні в що не вірять, перетворюючи їх у бомжів, щоб за безцінь заволодіти їх житлом і вже тоді поправу стати «українцями». Коли люди забувають про честь, про справедливість, а жадоба наживи доходить до того, що так названа людина стає страшнішою за удава, бо знаючи повадки любої тварини, ми можемо від неї захиститись, чого не скажеш про наших двоногих хижаків. Та і тварина бере від природи рівно стільки, щоб не померти з голоду, а ви подивіться на цих хижаків. Хіба видно, що вони голодні?

З великою любов’ю і повагою до тебе, український народе, з надією в твоє світле майбутнє і в твою Незалежність. Слава Україні! Твій вірний слуга. Автор книги.

КРИТИКИ В МІЛІЦІЇ

Попали критики в тюрму.

Кому жалітися, кому?

Під голову дали тюхтяк,

Ну, а на нарах можна й так.

Їсти дають і пить дають...

Який же треба ще уют?

От би ще пива й рибки б з фунт,

То вже було б й зовсім зер гут*.

Всі сидимо. Надворі ранок.

– А тут уже не так й погано,

Та ще й до всього,– Гриць киває, –

Й міліція оберігає.

Хтось закричав: – Я хочу с...ать,

І став шерінку розстібать.

Сержант показує на кашу:

– Поїв і – топай на парашу.

Ось тут пробудеш діб із п’ять,

То може навчишся мовчать.

А то, дивись, як розпустились

І так нічому й не навчились.

– Де ж демократія, скажіть? –

Почав і я уже шипіть.

Тут капітан мене як вріже,

І бачу, знов до мене лізе:

– Ну як філософе, не мало? –

І глянув, ніби кіт на сало.

Піднявсь з підлоги я й мовчу:

А він на мене поглядає,

Кров з морди витер рукавом

Й мене «люб’язно» знов питає:

– Ти, ніби щось хотів спитать?

І став руками він махать.

– Де демократія? – питаєш,

Ось в мене зараз це узнаєш...

І знов у вухо приліпив,

Що ледве вовком не завив.

І зрозумів у той я час,

Що ті закони не для нас,

Бо як зустрінеш ти ту братію,

Забудеш вмить про демократію.

21.9.1958 р.

* зер гут – дуже добре, з німецької.

ВЧИТЕЛЬ І УЧЕНИЦЯ

Якось вчитель ученицю

Завів у поле у пшеницю

І їй сказав: – Відповідай,

Як по латині буде гай?

Як буде слово по латині

Оте, що преться з плавок в Грині?

Очі в дівчини загорілись,

Що і не знала, що казать?

Але за плавки так схопила,

Що вчитель мусів ставить п’ять.

2.2.1957 р.

МОЄ СОНЦЕ

Моє Сонце ще не загорілось,

Та душа вже схожа на меча,

Коли ти на мене подивилась,

Як пантера чорна з-за плеча.

З того часу обміліли ріки,

Ніби хтось їх просто осушив,

Як же я хотів тебе, Марічко,

Та, нажаль, Грицько перехватив.

1.4.1966 р.

СВОЇМ ДРУЗЯМ

ДВОМ ВАСИЛЯМ…

Моїх товаришів ти не шукай на пляжі

У жаркий день, як Сонце, ніби жах,

І не шукай на фермах, і будовах

Із молотком, і цвяхами в руках.

Бо всі вони здебільшого на зоні,

У тих краях, де не живуть й щури,

Що посадили бовдури в погонах –

Від імені царів і шантрапи.

Їх не шукай у полі, на просторах,

Там, де нема комбайнів, тракторів,

Бо всі вони на рудникових горах.

Подалі від беріз і яворів.

15.7.1960 р.

ХАЛУЇ!

Я не багато ще зробив,

Але, щоб все те, що зробив я

Та хтось в будинки скласти зміг,

То б не один трьохповерховий

Був би будинок, а що мав,

Що мав, скажіть, я в нагороду?

Ірпінь мені житла не дав

Бо я для них не того роду.

Київ, як дурня обсміяв,

Роззявивши по вуха рота,

Мов, чи не з неба ти упав,

Що прешся, як морська піхота?

Я подививсь на те пискля,

Що стало тут же гірко в роті,

Бо верещало, мов теля,

Немов трамвай на повороті.

І язиком весь день метля,

Немов коза в чужім городі.

Я на ту гниду подививсь,

Хотів до морди «притулиться»,

Та своєчасно спохвативсь,

Але ще більше засмутився,

Бо недоторканий. Його

Руками просто не візьмете,

Отож й питаю в мужиків:

– Де ви таких козлів берете?

«Слуга» той глянув із-під брів

І так поніс на мене матом,

Що мов кілком мене огрів,

Словами, ніби автоматом.

Я не стерпів. Схватив за пояс

Й того чиновника підняв,

Й біля відкритого віконця

Хвилинки зо дві потримав.

Й сказав: – І ще раз матюхнешся,

То понесуть тебе бай-бай.

І нагадав: я теж людина,

Досить залякувати нас,

Я не чувак. Перед тобою

Стоїть твій робітничий клас.

Сказать відверто, він злякався

Й переді мною тут же став,

Бо до дзвінка він не добрався,

І мов обкаканий стояв.

Він кричав й булькотів, ніби кратер,

Хоч дурний був, як боже теля,

Він би став неабияким катом,

Щоб побачив – боюсь його я.

Він підстрибував тут же, як цуцик

І хапав за штанці, як щеня,

І за те мене ладен був з’їсти,

Що себе поважаю я.

Він хотів мене здати в міліцію,

Щоб забрали мерщій в ті краї,

Де розгулюють бурі ведмеді

І пасуть їх такі ж халуї.

16.10.1960 р.

ГАРНО З ТОБОЮ!

Боже, як гарно у полі

Там, де ромашки цвітуть,

З вітром шепочуть тополі,

І бджоли на квітах гудуть.

Холод надворі пекучий,

І дні якісь надто сумні,

Та враз стає тепло, мов, літом,

Як ти посміхнешся мені.

Чому у той час я хвилююсь? –

Бо варто твій голос почуть,

Неначе мені десь сімнадцять,

А поруч десь бджоли гудуть.?

О, скільки, моя чарівничко,

Тебе я по світу шукав,

Що згриз би тебе, як суничку,

Якби на те право я мав.

3.11.1962 р.

ОЙ, ЦІ ЖІНКИ!

Ой, ці жінки! То виганяють, то доганяють.

І чого вони хочуть, того й самі не знають.

3.2.2012 р.

ПРИСВ’ЯЧУЮ ВОЛОШИНУ

ІВАНУ ОЛЕКСІЄВИЧУ – ПОЕТУ

Ой, старина, старина,

Годі тобі прибіднятись,

Бо вірші твої, як весна,

Немов для діток рідна мати.

Так чому ж, ти брате, мовчиш?

Як рими твої неповторні,

А ти свою душу гнітиш,

Мов рибку, що мучиться в човні.

Чому ж Ліру твою до цих пір

Ще й сьогодні не знають в народі?

Де ж заривсь той непроханий звір,

Що весь час каламутить всім воду?

Може, думаєш, три віки жить,

А тому ти і не поспішаєш?

А, можливо, тебе хочуть вбить,

Ну, а ти, що робити ? – не знаєш.

Може думаєш, ждучи отак,

Люди зможуть тебе зрозуміти,

Що зумів ти діток народить,

Та не зміг ти їм дать порадіти.

Друже мій любий і добрий,

Хочеться вірить мені,

Що голос твій щиро-народний

Запалить над світом вогні.

Так досить же, друже, в болоті

Душу блаженну томить,

Голос твій мусить в народі

Вічно дзвеніти і жить.

Ти заслужив нагороду,

І годі вже, друже, мовчать!

Час вже сказати народу,

Про що в нас роками мовчать!

Хто ж, як не ти про це скаже?

Хто ж знає більше, ніж ти?

Хто ж нам всю правду розкаже? –

Скажи мені, брате, скажи!

Гордий ти надто і щирий,

Знаю, не легко тобі

Жить в цьому страшному світі,

В вічній пекучій журбі.

Все ж наберись ти геройства,

Й навіки забудь ти про страх,

І грізним натхненням прозріння

Зроби ти панам Карабах.

Щоб люди тебе пам’ятали,

Як грізний в степу ураган,

Що є десь на світі Волошин

Із іменем добрим – Іван.

Й сьогодні, в хвилину ранкову,

Коли наші люди ще сплять,

Закинь в кожну душу підкову,

Щоб ті перестали дрімать.

Щоб люди завжди посміхались,

Як зорі нам з неба ясні,

І дітки щоб нас шанували,

За наші козацькі пісні.

Щоб кожний гордивсь своїм родом,

Хоч ми, як мурашки малі,

Щоб, врешті, ми стали народом

Й своїми на власній землі.

13.8.1958 р.

ЯК БЕЗ ТЕБЕ ЖИТЬ?

Без Ірпеня, як без повітря

Мені,– я знаю,– не радіть,

Ну як же я, скажи, кохана,

Куди я зможу сум подіть?

Куди діватиму неспокій

І силу ту, яка бурлить?

Скажи мені, моя кохана,

Ну як мені без тебе жить?

Ну як, скажи, могло так статись,

Що вкрала ти мої пісні?

Куди ж мені тепер податись,

Куди ж подітися мені?

26.10.1960 р.

БОГ – НЕ ТЕЛЯ

Бог – не теля,

Він бачить все із відтіля.

27.1.2012 р.

ВЕЧІР ЗОРІ ВИСИПАВ

Вечір зорі висипав

На міста і села,

Україно, моя нене,

Ти така весела!

Ти весела і щаслива,

Бо квітучим садом

Поросли Карпатські сливи

З Кримським виноградом.

В твоїх селах стільки світла

Не було ще зроду,

Бо усе те, чим багата,

Дякувать народу.

Чую голос я комбайнів,

Тракторів і кранів,

Як крокує Україна

Посеред курганів.

Бачу ріст твій, чую дзвони,

Славних ветеранів,

Та мішають ще погони

Підлих генералів,

Що воюють не за мене,

А за шоколади,

Їм до попи наша Ненька

Їм давай оклади.

Може б ми жили і краще,

Щоб не ті падлюки,

Що все тягнуть, та все тягнуть

Ніби чорні круки.

Може б ми жили і краще,

Щоб не ті гармати,

Що націлені на Київ,

Крим та на Карпати.

Бачу день твій, свої мрії

Й прагнення народів,

Аби менше свиней паслось

В нашому городі.

Україно, рідний краю,

Мій куточок раю,

Як же я тебе не терплю,

І тебе – кохаю.

10.6.1961 р.

ВІРИТЬ ЛЮДЯМ ТРЕБА

Ти прийшла і сіла на м’яку постіль,

А в моєму серці появився біль.

Ти така рум’яна, ніжна, молода,

Навіть, ще й не відала, що таке життя!

Жить би, веселиться, та співать пісні,

Тільки ти мовчазна, навіть, в літні дні.

І встаєш, й лягаєш у чужу постіль,

Скоро заспіває в вікнах заметіль,

Ну, а ти з синочком – ні вдова, ні дівка,

Вийдеш за ворота, скрипне глухо хвіртка.

Станеш і постоїш. А навкруги зорі,

Й зашумить пшениця, ніби хвиля в морі,

Глянеш і згадаєш постіль в гуртожитку,

Посмішку юначу і нічну задишку.

А, згадавши, скажеш... Що скажеш? – не знаю,

Тільки я сьогодні вже все те вбачаю.

А тому і серце біллю налилося,

Як тебе з синочком бачить довелося.

Вірить людям треба, та не буть сліпою,

Якщо буть не хочеш в двадцять літ «вдовою».

22.5.1961 р.

ЩОБ ЦВІВ БАРВІНОК

Ти ідеш і думаєш, щоб прийти додому,

А, прийшовши, «вмазать» гарну чарку рому.

В ромі живе смілість і веселий настрій,

А як гарно вмажеш – скрізь квітують айстри.

Ну, а я то, правда, більше п’ю горілку,

Щоб не тільки айстрам, а цвісти й барвінку.

22.5.1961 р.

ПОКИ ДУША МОЯ ГОРИТЬ

Чомусь усе в мене болить,

Та коли я на вас погляну,

То хочеться ще більше жить,

Хоч серце з кожним роком в’яне.

20.10.1967 р.

ДЕ ВОДА ХЛЮПОЧЕТЬСЯ

Де вода хлюпочеться

Й шепчуться гаї,

Цілу ніч виспівують

В лузі солов’ї.

Як тебе побачу –

Десь біля води,

Так сказати й хочеться:

– Ну, прийди, прийди.

Й де вода хлюпочеться,,

Й там, де льон цвіте,

Боже, як же хочеться

Обійнять тебе.

Знала б ти, що твориться,

У моїй душі,

А вода хлюпочеться

Й шепчуть комиші.

17.11.1960 р.

О, ЯК ЖЕ Я ХОТІВ ДО ТЕБЕ!

Я знаю добре: все найкраще

Уже в минулому давно,

І з кожним днем все важче й важче,

Що вже й не хочеться в кіно.

І вже не хочеться в діброви,

Й про все вже хочеться забуть,

Бо вже мої сивіють брови,

А мертві бджоли не гудуть.

Бо вже не хочеться в діброви,

Й до тебе ноги не несуть,

Хоча твої чудові брови,

Ще й досі спати не дають.

Й куди не глянеш – небо й небо,

І скрізь шепочеться трава,

А серце тягнеться до тебе,

Немов, до матінки дитя.

А Місяць плаває по небі,

Немов, по морю Посейдон,

О, як же хочеться до тебе

Хоча би на один сезон.

26.11.1964 р.

КРАНІВНИЦЯ

Земля, пісок, а серед поля – ясен.

Кладеш цеглину – виростає дім.

Піднявсь з руїн наш гордий Київ-красень,

І посміхається усім.

Поїдь на Нивки, на Відрадний,

На Воскресенський ти масив,

І ти побачиш як там крани

Тягнуть панелі зі всіх сил.

Побачиш ти і зрозумієш,

Навіщо кожний з нас живе?

А кранівниця рум’яніє,

І Сонце з неба в дім кладе.

І дім відразу молодіє,

Зникає холод, сніг і лід,

Бо кранівниць таких в нас сотні,

Які дарують людям – ЦВІТ.

Ідеш по вулиці й радієш,

І майстрам хочеться сказать:

– Привіт вам наші добродії,

Отож, і далі так держать!

Ми вдячні вам за руки ваші,

За вашу щедрість і добро.

Спасибі вам за вашу працю,

Яка дарує нам тепло,

17.1.1964 р.

КОЛИ СНИТЬСЯ ЩАСТЯ

Тебе захоплює, – я знаю,–

Жіночість ніжної душі,

І я дівчаток поважаю.

Тому, ото, й пишу вірші.

Та тільки щастя, а ні стільки

Від них не маю я: – ні, ні.

Хіба, як ляжу та присниться

Мені те щастя – уві сні.

4.11.1961 р.

ПОЛІГАМ

Ну як ти можеш двох любить,

Якщо не вмієш ще й ходить?

11.9.1973 р.

ЛЮБОВ І ЩАСТЯ

Навіщо ти себе ховаєш,

Скажи, у склепах майбуття,

Саму себе ти обкрадаєш

І називаєш це – життям.

Природа всіх нас так створила,

І всім дала таку красу,

Що, навіть, щоб і не хотіли,

Ми не залишим ту росу.

А ти в сльозах. За чим ти плачеш?

Радій, що Гриць тебе узяв,

І що твоє біленьке тіло

Всю ніч до ранку цілував.

Чи може того ти не бачиш,

Яка це радість щастя мать,

Яка це радість буть щасливим,

І людям щастя дарувать.

А ти, немов, на вітрі сливи,

Замість, щоб Гриця обійнять,

І щоб зробить ще більш щасливим! –

Ти стала Гриця проганять.

А він же дав тобі кохання,

Вогненну пристрасть почуття,

Щоб виконать всі ті бажання

Що нам довірило життя.

Та хай говорять всі, що хочуть,

А ти іди, іди у гай,

Й дивись сміливо хлопцям в очі,

І, тих, хто просять – розважай.

Нехай працюють, не волинять.

І, якщо чесно всім сказать,

Вони для того і родились,

Щоб вас – чарівних – розважать.

Бо почуття дані людині,

Щоб ними душу солодить,

Отож, і кланяйсь їм віднині,

Й радій, що хочуть вас любить.

Брехня! Не вірю, що не хочеш,

Бо знаю точно – хочеш жить,

Бо не підскубувала б брови,

Щоб не хотіла ти любить.

По днях перуки б не крутила,

В міні-спідничці б не пішла,

Якби життя ти не любила,

Якби одною буть могла.

Брехня те все, що говорила,

Бо небо – вічно голубе,

І не мене ти обдурила,

А обдурила ти себе.

Якщо ховалась від кохання,

І не бувала ти в гаю,

Щоб хтось не вліз в ту Божу скриньку

Де носиш радість і біду.

Бо надто дуже вже боялась,

Що взнає все це твій папан,

То ж краще ти іди в чорниці,

І бережи свій ураган.

А тих, які життя бояться,

Я б посадив всіх в «чемодан»,

І хай самі там веселяться,

А разом з ними їх папан.

Люди! Не все ви вірте, що говорять,

А трохи думайте й самі,

Адже живуть ще мухомори

На вигляд ніжні й надто злі.

Росте на світі ще й шипшина,

І кропива, і лобода,

Тому працює та машина,

Що називається «БІДА».

Існує в нас ще скільки хочеш –

І павуків, та ще й вовків,

Які полюють ніч на здобич,

А вдень нагадують братків.

Отож й про це ви пам’ятайте,

І незавжди всім довіряй,

А трохи й свій ви розум майте,

Як хочете попасти в рай.

24.11.1966 р.

НА ДВОРІ ОСІНЬ

Уже давно на дворі осінь,

Ну, а тебе нема ще й досі.

24.9.1973 р.

ВИ ДАЙТЕ СЬОГОДНІ!

Можливо тіло й постаріє,

І посивіє борода,

А от душа все більш світліє

Хай би хоч там яка біда.

Проте, яка від того користь,

Як слава прийде вже тоді,

Якщо мене й моїх потомків

Уже не буде на землі?

І що із того, що колись,

Хтось людям скаже: ним гордись!

Бо невідомий цей «піїт»

Тягнув із прірви цілий СВІТ,

І, дивлячись на наше небо,

Думав про всіх він, як про себе.

29.11.1966 р.

НА СТАВКУ В ОБУХОВІ

Як купались на ставку ми в Обухові,

Там зустріли ми красунь вдвох з Андрухою,

Подивились ми на них – підсідаємо,

Ніби їх давним-давно ми вже знаємо!

Почесали ми затилки, довго думали,

Та толкового нічого – не придумали.

Вже і Сонце над горою приземлилося,

Тільки щастя нам в той вечір не судилося.

Десь і карти в нас взялися, мов приманочка,

Потім лише ми узнали, що одну звуть Танічка.

А коли роздали карти ми тим панночкам,

То за картами ми взнали, що і друга – Танічка.

Вже і радість, мов весна, нас осяяла,

Тільки Таня та і друга, мов – розтанула.

28.6.1966 р.

Я ІДУ, ІДУ...

Я іду, іду, іду

В сторону до річки,

Як Оксану не знайду,

Піду – до Марічки.

29.9. 1973 р.

ПЛАНЕТА ІКС

Мої ріднесенькі земляни,

Це я звертаюся до вас,

Не будьте ж ви, як ті «бажанні»,

Що в кріслах «думають» про нас.

І це потрібно пам’ятати,

Що бомби атомні не ті,

Які спалили Херосіму

В останній світовій війні.

Тому давайте пригадаєм

Життя і смерть планети Ікс,

Яка була нам, як сестрою,

Поки з’явивсь там комуніст.

А як було? Давно страшенно,

Коли і нас ще не було,

Жила і ще одна планета,

Яку, як м’ячик, рознесло.

А як було? Жили там люди,

Якщо їх можна так назвать,

Які створили стільки зброї,

Що вже й не знали, де дівать.

І стільки бомб тих натворили,

Оті, так названі, пани,

Що всю планету розвалили

Разом із тими, що жили.

Й коли ми бачимо, що з неба

Летить до нас метеорит,

То старші люди так і кажуть,

Що, мов помер якийсь бандит..

Отак наказує тих доля,

І так у світі буде всім,

Хто народився руйнувати,

І убивати Херосім.

О, ви правителі бездарні,

Та будьте ж, врешті, ви людьми,

Тоді і вас лякать не стануть

Такі ж недоумки, як ви.

Товариші, мої земляни,

Якщо із вас кто хоче жить,

То сійте жито і пшеницю,

А бомби нічого творить.

8.12.1966 р.

ЛЮБОВ І ГІПНОЗ

Як поглянув на дівчину,

Так очима і прилип,

А вона іде, сміється,

Як по вулиці Пилип.

Як відійду, ніби – пава,

А підійду, як – оса,

Й верещить ота лукава,

Як погане порося.

Й щоб ви їй не говорили,

Вічно йде вона в штики,

Не людина, а горила,

А попробуй щось скажи.

А попробуйте, щось проти

Тому чуду ви сказать,

То закриє так вам рота,

Що й забудеш, як вас звать.

Отака вона та діва,

А ще кажуть, що жінки –

То найкращий витвір світу...

Звісно, після – сатани.

22.5.1961 р.

БІЛЕ ЩАСТЯ

Я йшов додому із роботи

Через садок, де ріс паслін,

І так хотів знять з тебе боти,

Щоб доторкнутись до колін.

А ти, нацупивши спідничку,

Тут же зробила свій уклін,

Що всі, немов до чарівнички,

Прилипли до твоїх колін.

О, як тоді хотів підкрастись

До тебе, люба, я в той гай,

І обійнять те біле щастя,

Що обіцяло вічний рай.

І, як спаде роса у полі, –

Віднести в свіженький покіс,

І там тебе, у білій льолі,

Всю цілувати з ніг до сліз.

8.7.1964 р.

ЛЕКТОР

Присв’ячую Андрусенко В.І.

Найкращому товаришу

Мене навчали в школі мислить

І свій навчали розум мать,

А потім ті думки десь зникли

І ледве стали виживать.

Нас в школі вчили працювати,

І менше ляпать язиком,

Це повторяв мені і тато

Частенько разом з батогом.

Нас в школі вчили всіх любити,

Та в першу чергу тих людей,

Яких давно тре’ було вбити.

З-за догматичних їх ідей.

Я пам’ятаю, як з району,

Лектор приїхав у село,

І став нам лекцію читати,

Що жить ми будем, як в кіно.

Що комунізм то – грізна сила,

Що люди рівні на землі,

І жити будемо, як в казці,

І про космічні кораблі.

Тоді ніхто не знав з нас правди,

Й кожен, поправивши, свій чуб,

Й аби почути про ту правду –

Попрямували прямо в клуб.

І я також те слухав й думав,

А щоб той лектор нам сказав,

Якби в той час, як він старався,

Та хтось йому взяв дулю дав.

І сам із себе став сміятись…

А як ще й друзям розповів,

То всі за боки стали братись,

А через мить весь клуб ревів.

І всі ревли, і всі сміялись,

А з чого? – і самі не знали.

А зараз, як Сююз на Штати –

Дивлюсь на себе і сміюсь:

– Ну як міг лекцію зірвати?

Хоч і молов той лектор чуш.

16.10.1967 р.

ДО І ПІСЛЯ ЗУСТРІЧІ

Хлопець дівчину цілує,

Ну, а та брикається,

А сама ж аж стогне – хоче,

Аби з ким побавиться.

Посміхнувся він до неї,

Бачить, що зачахне,

Якщо він оту дівчину

Вибачте, не трахне.

Став він жінку цілувать,

О, рятуйте, людоньки!

А вона: – Ой, почекай,

Бо болять вже губоньки.

Взяв її, аби вона

Не могла брикатися,

Й став творить таке, що й хата

Почала хитатися.

А поблизу, над лісочком

Десь сороки торохтять.

– А чи будеш, коли трахнеш,

Ти мене тоді кохать?

– Брехуном я буть не хочу,

Та як хочеш правду знать,

Чи не краще б нам з тобою

Це до ранку зачекать.

Бо, коли душа палає,

А в штанах моїх горить,

Можна все наобіцяти,

Ну, а потім що робить?

Тож, як хочеш знати правду? –

Краще вже не поспішай,

Хай ось… зробимо роботу,

Ну, а потім і питай.

11.3.1972 р.

МІСЯЦЬ ДЕСЬ ХОВАЄТЬСЯ

Коли Сонце в небі сходить,

Місяць десь ховається,

Так ото вони, як дітки,

Все життя і граються.

10.11.1973 р.

ЩОБ НЕ ГОНОРИЛАСЯ

Я знаю, мови ти моєї

Не зрозумієш, як життя,

І ти ще довго в цьому світі

Будеш гасати, як теля.

Однако з гідністю мужчини,

(Хоч я – звичайний робітник!)

Скажу тобі, що я людина,

Бо до подачок я не звик.

Й хоч світом я не володію,

Та сам себе я вчу, кормлю,

Не жду, щоб дав хтось на олію,

Хоч подарунки теж люблю.

І будь, як лялечка ти ніжна,

І будь ти сама краща з фей,

Але ж такі, як в тебе ніжки

І в інших також є людей.

То чим ти, власне, гоноришся?

Що вчися в ВУЗі, п’ятий курс,

Що маєш попу агресивну,

Як самий більший свій ресурс?

Та ти на себе подивися,

На ті опеньки замість ніг,

На очі ті, немов, колючки

Й на ніс, немов, козиний ріг.

Давно в житті вже так ведеться,

І це давно потрібно знать,

Дівча, що вам не піддається

Його потрібно сміхом брать.

26.7.1964 р.

ДУША І ТІЛО

Руки зробили дім і лом,

А голова моя – диплом,

А ноги скрізь мене носили

Скільки було на те в них сили.

То, як же можна, щоб це тіло

Колись у вогнищі згоріло?

Нехай в житті те палять тіло,

Яке нічого не хотіло.

31.3.2012 р.

ЛЮБОВ – БЕЗКОМПРОМІСНА

Любов завжди безкомпромісна,

Як гра в козирного туза,

То, або є у тебе шанси,

Або у тебе їх нема.

Любов завжди безкомпромісна,

Як гра в козирного туза,

Або тобі повісять даму,

Або сам схопиш гарбуза.

В карти програв, то все – дурниця,

Потасував і знову грай,

А от, коли любов ти втратиш

То вже назавжди – пам’ятай.

3.11.1972 р.

У КОМПЛЕКСНІЙ БРИГАДІ

В нашій комплексній бригаді

Іменинник бригадир.

Тож і каже Коля Наді:

– Йди й купи російський сир.

– А щоб ти не нудьгувала, –

Він до Олі промовля,

Привези ти із колгоспу

Хоч маленьке порося.

Будуть шніцелі, котлети,

Й, головне, що салтисон,

Ну, а я – як іменник

Обіцяю самогон.

1.11.1972 р.

СПРАВЖНІЙ РАЙ

Захотілося старому

Молоденьку взяти в гай,

Бо у пазусі у неї

Він побачив справжній рай.

Взять так взять, сказав і крапка.

Та не так то просто взять?

Як із нею п’ять бойфрендів

Й всі красуню ту хотять.

31.8.1973 р.

МІЙ НАСТРІЙ

Мій настрій ось він перед вами,

Неначе я попав в лайно,

Там, де ворони табунами

Своє вишукують їдло.

Мій настрій, як химерна жінка,

То вона хоче вас, то ні,

Що схопить вас двома руками

Й буде кричать, що ви її…

Мій настрій, ніби, чорне п’ятно,

Яке пече мене всі дні,

Ну побрикалась трохи й ладно,

Й приємне щось зроби мені.

Чому такий поганий настрій?

Невже дівча те того варте?

Щоб я в садку зірвав всі айстри,

Й подарував їй всі за жарти.

Скажи мені, моя кохана,

Чому? – коли ідуть дощі

То біля тебе вічно варта,

Немов над вербами хрущі.

24.7.1959 р.

ВІТЕРЕЦЬ І БУЛЬВАРИ

Вітерець підмів бульвари,

Освіжив садки дощем,

І, сховавшись в шаровари,

Причаївся під кущем.

І чекає перехожих,

Щоб когось схопить за ніс,

Ну, а тих, хто чинить опір,

То мітлою всіх під хвіст..

2.9.1987 р.

ХОТІВ ЛЮБИТИ І КОХАТЬ

Хочу любить я все життя,

І все життя кохать,

Бо жар душі і блиск думок

Одному їх не подолать.

17.2.1973 р.

В ПАЛАТІ

Ну і «музика» в палаті

Цілу ніч наперебій,

Ніби трактор на бригаді,

Розкидає перегній.

Цілу ніч такі співанки,

Що куди уже той сон,

Ніби хрюкають вухаті,

Що підуть на салтисон.

Ну, а як хропить Володя,

Що приїхав з Дивина,

То, здається, що на фермі

Душать хлопці кабана.

А його сусід – Микола

Теж свій храп рішив ввімкнуть,

Аби хлопцям всім довести,

Що не гірший їх – ні чуть.

Тут романтика і поле,

Як же тут і не радіть?

Та, якби ж не наш Микола,

Що бурчить на всіх, як дід.

Бо коли ото проснеться,

Та як гляне у вікно,

То йому весь час здається –

Що попав в смішне кіно.

16.12.1972 р.

Я ДИВЛЮСЬ У ОЧІ МИЛІЙ

Я дивлюсь в дівочі очі,

На її руде лице,

І не против би, їй-богу,

Та воно ж таке худе..

7.7.1972 р.

ЛЮБЛЮ ГРОЗУ

Люблю, коли гроза надворі

І з гір стікає каламуть,

Коли ідуть дівки, як зорі,

І кожну хочеться… чуть-чуть.

19.10.1967 р.

ПРО КРАСУ ДІВОЧУ

Про яку, скажіть, тут скромність

Можна нині говорить? –

Якщо хто кого не стріне –

Того й хоче зупинить.

Вже такі всі соромливі,

Що ти, дядьку, не сміши,

Сам до неї не залізеш,

То сама стягне труси.

27.8.1973 р.

ВІТЕР У ДІБРОВІ

Плаче і голосить вітер у діброві,

Дівчині він снігом обновляє брови,

В очі їй в’їдається дротиком колючим,

Я його штовхаю, щоб не був він злючий.

28.11.1972 р.

ЗОЛОТІ ЛИСТОЧКИ

Умертвляє Дід Мороз

Золоті листочки,

І складає спочивать

У вірша рядочки.

Спіть, гарнесенькі мої,

Баю, баю, баюнькі,

Щоб, проснувшись на весні,

Знов були ви жвавенькі.

17.9. 1973 р.

В НЕБО ПОДИВІТЬСЯ

Теплий вечір синьоокий

Із небес спускається,

І закоханим у очі

Пильно придивляється:

– Хто тут Геля, хто тут Кет,

Миттю відгукніться,

Бо іде до вас брюнет,

Хоче щоб погріться.

21.9.1973 р.

КОЛИ ПРИХОДИТЬ ЗИМА

На павутинці бабиного літа

До нас з небес спускається зима,

І в білий шовк вона одівшись,

Стала, як жінка снігова.

Ось завітала вже в Ставище,

Омолодила всі поля,

А зараз крутиться і свище,

Що аж ворушиться земля.

23.9.1987 р.

ОДНА ДОЛЯ

Коли ідеш ти з іншим в поле,

То хоч діток не забувай,

Бо в них одна з тобою доля,

І це ти вічно пам’ятай.

Бо то твоя одвічна слава,

Бо там де дітки, там – сім’я,

І їх лишать не маєш права

Де б ти, і з ким би не була.

26.9.1973 р.

ЩО ЛЮДИ СКАЖУТЬ?

Ні хвилювання, ні кохання

У ваших віршах не знайти,

Навіщо ж їм оті зітхання,

Щоб вічно плакать і ревти?

Навіщо, ти скажи, Балда,

Ті вірші, де одна вода?

А, якщо висохне вода? –

То що ж залишиться, Балда?

24.11.1973 р.

НЕЗРІВНЯННА

Ні з одною зорею, ні з Місяцем

Я не можу тебе порівнять,

Бо вони всі ночами лиш світяться,

В тебе ж очі постійно горять.

20.9.1973 р.

ОСІНЬ

Осінь, як люди у повній красі,

Ось вона в лузі сидить на росі.

Осінь вона, ніби жінка примхлива,

Трохи сердита, а трохи криклива.

Осінь, вона, ніби наша душа –

Ніжна, простора, химерна й проста.

Осінь, це – квіти, це мудрість, краса,

Хоч і буває, неначе оса.

В осені вчусь я, як треба нам жить,

Щоб їсти було, і було нам що пить.

Осінь, це книга про розум, життя,

І, навіть, найкращі людські почуття.

Осінь, це совісті, ніби мірило,

Звісно, якщо ти не зовсім дурило.

Осінь, вона, як людина багата,

Та, у якої є погріб і хата.

Осінь говорить, що свято Оксані

Можуть принести лиш очі кохані.

Очі ті сині, що душу бунтують,

Ті, які збуджують, манять, хвилюють,

Ті, що приносять і щастя, і горе,

Варто їх лише повезти на море.

10.10.1973 р.

МИ ЛЮБИМО СТАВАТЬ У ПОЗУ

Ми любимо ставати в позу

І один одного тусать,

А ще якщо хильнемо дозу,

Що і не можемо стоять.

І чи із нас хоч хто задумавсь,

Звідки до нас іде весна?

Звідки до нас ідуть ті думи,

Що заборони їм нема?

А ми, неначе, ті Іуди,

Що вже, аж соромно сказать,

Що й забуваємо, що люди,

Коли приходить час кохать.

30.8.1973 р.

ДОВГИМИ ХОЛОДНИМИ НОЧАМИ

Ти його вже, певно, обіймаєш

І його вже стала запевнять,

Що в житті нікого ти не маєш,

І без нього вже не можеш спать.

І так само будеш обнімати,

І так само будеш цілувать,

І в той час на інших поглядати,

Так як це твоя робила мать.

Й будеш так же само, як раніше

Вечорами стегнами крутить,

Й довгими, веселими ночами

Запізнілих хлопчиків ловить.

І, нарешті, після всіх походів,

Трепетом солодких почуттів,

Ти і їхні душі насолодиш

Медом тим, що Хтось ще не доїв.

19.9.1973 р.

СОНЯХИ ЦВІТУТЬ

Може вже життя моє й кінчається,

Та ж мені не віриться ні чуть,

Як іде дівча і посміхається,

І його ще хочеться сіпнуть.

10.4.1973 р.

СПОДОБАЛОСЬ

Молодик зустрів дівчину

Й згвалтував десь біля тину,

А тепер вона тупцює

І сама вже всіх гвалтує.

26.8.1973 р.

АЙСТРИ І ДЖМІЛЬ

В білі айстри Джміль влетів

Й підбілив голівку,

З того часу хиляться

Айстри на долівку.

18.9.1973 р.

НОВІ «УКРАЇНЦІ»

Люди веселяться, і сміються люди,

І куди не глянеш – верещать ті всюди.

У людей і час є, у людей і гроші,

І завжди веселі оті Сари, Гоші.

Чом би й не кохатись, чом би й не любитись,

А тобі, як рабу треба вік трудитись.

В неї кавалери все нові, та нові,

Бо вона не може жити без любові.

Бо на них працює вся моя держава.

Слава Україні! Слава! Слава! Слава!

7.9.1973 р.

ДВА ЗАРЯДИ

Сила мужчини і слабість жіноча

Поруч завжди, так як мінус і плюс,

Так, як ідуть паралельні заряди,

Ті, що з’єднавшись, нам щастя несуть,

То все – раді чого усі ми живемо,

То все – раді чого всі люди живуть.

Отож і самі на людей не налазьте,

І вас не загонять тоді в глухий кут.

30.10.1973 р.

НЕВБЛАГАННА

Як же так воно, скажи,

Ти моя, кохана? –

Кого схопиш – той і твій,

Ну ж і – невблаганна.

31.8.1973 р.

ХТО КОГО ДУШИТЬ?

Ой, чи він горілку душить,

Чи вона його гризе?

Бо графин як не осушить –

Хрін від нього він піде.

12.9.1973 р.

НАЙКРАЩА ПАМ’ЯТЬ

Я твій лист отримала, коханий,

І спішу дать відповідь тобі,

Ти мені прости за всі ті рани,

Що я заподіяла тоді.

Як навколо жито хвилювалось

Й бігало з одного краю в край.

Ніби нас з тобою доганяло,

І пропонувало нам свій рай.

Але ти пішов тоді з другою,

І до ранку з нею був в гаю...

Ніби таку саму я не маю,

І не так я, як вона –даю.

Ну, а зараз вже думки, як хмари,

Від яких, аж соромно мені,

Що тебе ще й досі я кохаю,

З тих часів як стрілись в Ірпені.

Пам’ятаю, як ти посміхався,

Тільки знать я не могла тоді,

Чому ти так рідко появлявся,

І сидів, як качур на воді.

Ні, коханий, я уже не плачу,

Та забуть не можу я ті дні,

Коли я, скрутившись у калачик,

І тебе чекала в Ірпені.

Й хоч нема давно вже того гаю,

І пройшла давно вже та любов,

Та чомусь ще й досі я чекаю,

Бо при згадці – шаленіє кров.

Та нехай ті зорі не тривожать,

Й солов’ї не тьохкають в гаю,

Хоч тебе ще й досі я чекаю,

Як найкращу пам’ять про весну.

21.5.1973 р.

У КОГО Є ХОРОБРІСТЬ

Той, у кого є хоробрість,

Той завжди – за правду, й гордість.

30.1.1973 р.

ЯК Я БУВ ХОЛОСТЯКОМ

Як я був холостяком

Жив і не журився,

Та нечистий спокусив,

Щоб я одружився.

– Бо, як женися,– сказав,

Будеш в шоколаді,

Чи тобі ще не набридли

Ті дешеві… леді?

Що тут, брате, говорить, –

Спокушав чорт Даля, –

Просинаєшся й лежить

Біля тебе краля.

Ти до неї – лап-лап-лап,

А вона ворушиться,

Й під тобою цілу ніч

Ойкає та крутиться.

І не треба вже тобі

Бігти на долину,

І не треба вже шукать

Дівку на годину.

То ж послухався я чорта, –

Дідько б його взяв! –

Та й привів у дім я кралю

Ту, що чорт вказав.

Та, як тільки ми зійшлись:

– Де ж були ви очі?

Як у мене почались

Судні дні і ночі.

То не так обід зварив,

То не так побрився,

То не так поцілував,

То не так умився.

То не так щось десь сказав,

То не так щось вийшло,

То не там за попу взяв,

Так би її в дишло.

Одним словом, все не так,

Все вогнем палає,

Ось воно буває як!

Як нормальний чоловік –

Чорту довіряє.

16.4.1973 р.

НАВІЩО ЖЕНИТИСЬ?

Я у світ заглядаю –

Стільки в світі дібров,

Ну, а я все шукаю

Невгамовну любов.

Скільки рибок на світі,

Де не глянь – золотих,

Ну, а я все шукаю

Невідомо яких.

Так ото і тиняюсь,

Я по світу, як барс,

Та як гарно попросиш,

То якась, гляди, й дасть,

Там скубну, а там вкраду,

Ніби справжній пірат,

Так ото і обходжусь,

Я без зайвих розтрат.

Та й навіщо женитись? –

Якщо хлопці всі п’ють,

А дівчата в нас щедрі

І самі вже дають…

Ой, дівчата, дівчата,

Та хіба ж давать гріх?

Дай вам Боже здоров’я,

Щоб хватало на всіх.

Ой, дівчата, дівчата,

Звідки в вас та краса?

Що завжди з мужиками

Творить скрізь чудеса.

ХОДИТЬ МІСЯЦЬ НАД ПОЛЕМ

Ходить Місяць над полем,

І сміється собі,

Стільки їх надивився,

Що й не снилось тобі.

Так було, і так буде,

Й хочу всім нагадать:

– Що роса тих чарує –

Хто ще вміє кохать!

16.2.1972 р.

НА ПРОВАЛЛІ

Я прийшов до провалля

І на хвильки дивлюсь,

– А що ж буде? – жартую –

До дівчат, як втоплюсь.

А одна подивилась:

– Не топись, я прошу,

Краще підем зі мною

Щось тобі покажу.

А як та показала,

Я забувсь про весь світ,

І став думать про те я

Що побачив в ту ніч.

Бо у новому сяйві,

Я побачив красу,

Бо зустрів в ній незайману

Ще дівочу красу.

Тій красі вже сімнадцять,

Й тому буде хвала,

Хто зірве її перший

Й приведе до двора.

Завтра прийде день новий,

Бог дасть нові сліди,

То ж чи варто топиться

З-за якоїсь... біди?

МОЯ ДЕРЖАВА

Я один в переповненім домі,

Наді мною світи і світи,

Спав на сіні колись, на соломі,

Зараз й сіна ніде не знайти.

Де не глянеш – ріпак і пшениця,

Аж від Ялти, Карпат і до Крут.

От держава моя, як дівиця,

Всі, хто хоче, її вже – беруть.

19.10.1972 р.

ЩОБ ТІЛО РАДІЛО

Більш яснішої зірки від тебе

Я не бачив ще в світі ніде,

Бо вона мене вічно по світу,

Як маленьку дитинку веде.

Тільки ти, тільки ти, моя люба!

Волошкова моя ти краса,

І хоч я вже давненько без чуба,

Та для мене ти вічно – свята.

І коли ми блукали по полю,

В літній день між ланами пшениць,

Знала б ти, як хотів я добратись

До дівочих твоїх таємниць.

Щоб тобою напитись, наніжитись,

Насолодить себе перед сном,

І тобою завжди кайфувати,

Як найкращим у світі вином.

1.10.1973 р.

ДОЖИЛИСЬ

Був час, що ми у хвіст і в гриву

Могли вам хоч яку кобилу,

А зараз ми даємось диву,

Бо вже не можемо і милу.

24.71973 р.

ПРИМАНОЧКА

Душа, немов, аеростат,

Ніби настала в ній розруха,

Що хочеться тебе узять

Й тебе підняти вище вуха.

І хочеться ще більш любить,

Й тебе – свою паняночку,

Хоч краєм пальчика схопить,

За ту… твою приманочку.

Піти десь в поле, де жита

Всю ніч шепочуться з вітрами,

І ті сосочки цілувать,

Що не дають нам спать ночами.

16.10.2011 р.

НА КРАЮ ЗЕМЛІ

Сонечко вмостилось, мов на голові,

Прямо серед степу на м’якій траві,

І сміється весело людям з далени,

Ніжно поглядаючи, ніби з глибини.

Визирнуло Сонце десь із-за дібров,

І жбурнуло променем у юначу кров,

І тепер у жилах в юнака бурлить,

І на котру гляне, хоче всіх любить.

5.11.1973 р.

ХТО КОХАЄ

Хто кохає – той співає,

Не діждеться ночі,

Той до дівки поспішає,

Щоб їй глянуть… в очі.

Як теплом від жінки віє –

Навіть хата молодіє,

А як в міні ще пройдеться,

Щось із хлопцями стається,

Очі в хлопців, як в сови,

Вмить – від ніг до голови.

А як вгледять ще шиньйон,

Ніби виграли мільйон,

А тому ото блукають,

Й лізуть ті – куди не знають,

Й щоб отой мільйон знайти,

Кожну дівку зупиняють.

А як та наставить роги,

То хапайте в руки ноги,

І мерщій тікай ти з хати,

Як не хочеш горя мати.

Бо страшнішої тварини

Не знайдете в ті хвилини.

13.10.2011 р.

СОНЦЕ ГРАЄ

Сонце грає в кожнім серці

Струнами життя,

Бо воно людей об’єднує

Ритмом почуття.

5.11.1973 р.

ПРО ЩАСТЯ

В нас говорять всі про щастя,

Тільки, де воно, скажіть?

Бо ти поки знайдеш Настю,

Зможеш, навіть, постаріть.

А тому шукайте в полі,

Де джмелі весь день гудуть,

Де стоять стрункі тополі,

Й рідну землю бережуть.

8.9. 1974 р.

ЩО КРАЩЕ?

Що є краще? – я не знаю:

Осінь, літо чи зима.

Та коли тебе стрічаю,

Цілий рік тоді весна.

8.9.1974 р.

КОЛИ НЕМА КВАРТИРИ

Любов – це те, коли спокою

Нема вночі вам, а ні вдень,

Коли вона іде з тобою

І вас обпалює вогнем.

Коли той бюст вас вічно коле,

І не дає ночами спать,

І вас всю ніч гукає в поле

Щоб вам ту казку показать.

9.9.1974 р.

ОСІНЬ – ПЕРУКАР

Осінь всі дерева поголила,

Що були в веселому вбранні,

Залишила лиш плоди дозрілі,

Що горять під Сонцем, як вогні.

А зима уже не за горами,

Дід Мороз на білому коні

Мчить із подарунками ярами,

Щоб роздать їх діткам і мені.

15.9.1976 р.

КОЛИ НА МЕНЕ ПОДИВИЛАСЬ

Теплим літом з твого личка

Полум’ям війнуло,

І від того моє серце

Жаром спалахнуло.

З того часу, моя мила,

Спокію не знаю,

Бо тебе і вдень, і вночі

Як з віків чекаю.

З того часу з моїм серцем

Щось неначе коїться,

Ой, як хочеться до тебе,

Десь в гаю пристроїться...

5.7.1979 р.

ПІТИ Б ДЕСЬ В ПОЛЕ

Від вас нічого я не хочу,

А всього лише обійнять,

І в ваші очі волошкові

Всю ніч, як в небо – заглядать.

Піти б десь в поле, де діброви

З вітрами вічно шепотять,

І зняти з тебе всі обнови,

Що зможуть щастю заважать.

11.10.2011 р.

ЩО ТО ЗА ЛЮДИ?

Ось уже і прийшли. Наша хата.

Та не можу жінок розгадать,

З чого ж зроблені наші дівчата,

Що не можем очей відірвать.

22.10.2011 р.

КОЛИ СТРІЧАЮ ФЕЮ

Кожен раз як стріну фею,

Хай це буде, навіть гріх!

Та за нею, їй же Богу,

На край світу я б побіг.

21.10. 2011 р.

КОЛИ ПРИХОДИТЬ ДІД МОРОЗ

Ти подивись, моя кохана,

Ніхто не сперечається,

Навіть, як прийде Дід Мороз –

Берізка роздягається.

У всіх свої закони є,

А ти усе брикаєшся.

21.10.2011 р.

ТАКУ ЯК ТИ!...

Таку як ти, я б без вагання,

Злизав би з ніг до голови,

Тому ото я і питаю,

Куди ж дівалась ти, куди?

Куди не глянеш – скрізь красуні,

Очі трояндами горять,

І кожна жде, щоб хтось їй всунув…

Цукерок три, чотири, п’ять.

Сідай, посидь тут біля мене,

І хоч до мене пригорнись!

Бо я без квітів тих, що в тебе

Уже не можу обійтись.

25.10.2011 р.

ДУША НА ВЗЛЕТІ

Душа моя давно на взлеті,

Бо важко ношу їй тягать,

Бо вже нагадує котлету,

Яку пора вже викидать.

Хоч я, якщо сказать відверто,

Не можу згоду на це дать.

Душа зрадлива,– мовлю сміло,–

І тут вже нічого казать,

Бо їй потрібне нове тіло

То як їм можна довірять?

20.10.2011 р.

КОЛИ ПОГЛЯНУ Я НА ТЕБЕ

Як твій побачу шарф на шиї,

То й забуваю, що вже сивий.

21.10.2011 р.

МОЯ СОБАКА ПОСИВІЛА

Моя собака посивіла

І зуби випали в її,

А там – в гаю, де ми сиділи –

Співають й досі солов’ї.

12.10.2011 р.

НЕХАЙ ЛЮДИ ЦІЛУЮТЬСЯ!

Як би я хотів всю Неньку,

Від краю до краю,

Всю засіяти добірним,

Ніжним урожаєм.

Нехай люди кохаються,

Хай всю ніч цілуються,

Нехай в щасті купаються,

Тільки не лінуються.

5.5.1975 р.

ЯК ВАС НЕМА

А по душі, мов топчуться лукаві,

Така печаль, хоч тут же пропади,

Бо ви такі чудесні і яскраві,

Немов травневі луки і сади.

Тільки куди поділись ви, куди?

5.10.2011 р.

ХВАТАЮ МУДРІСТЬ

Вибачайте, люди добрі,

Що шукаю труднощі,

Бо хотілось, як побільше

Нахвататись мудрощів.

15.10.2011 р.

РОДОМ З ДИТИНСТВА

Я хлопець родом із дитинства

Люблю я мрії голубі,

Та всю свою любов і вміння

Дарую, Києве, тобі.

Хапаю зором твою вроду,

Душею п’ю твою красу,

І вік служив би я народу

З яким спілкуюсь і живу.

Та покоряюсь тій лиш силі,

Що нам усім несе весна,

Бо знаю, розум там безсилий,

Де ти з’являєшся одна.

А до життя я надто жадний,

Бо знаю, що життя, це – мить,

Тому його ні в якім разі

Не маю права пропустить.

Не можу я пройтись спокійно,

Проз те гарнюсіньке дівча,

Бо варт на нього лише зиркнуть,

І піднімається душа.

5.6.1976 р.

СКІЛЬКИ ПОСМІШОК...

О, скільки посмішок навколо,

Що хочеться ще жить і жить,

І всі ті посмішки шовкові,

Немов метеликів ловить.

Й забуть про всі небесні страхи,

Які над нами тяготять,

І слухать, як співають птахи,

І верби з полем шепотять.

20.10.2011 р.

ОТ БИ ЦІ СТЕГНА…

От би ці стегна, ці сідниці

Та десь літ в сорок у пшениці.

22.10.2011 р.

ДІВОЧА КРАСА

Я прийшов на те поле, де квіти

Дозрівають дівочих сердець,

Де цвітуть білі айстри, як діти,

І димить серед поля чебрець.

На тім полі квітки на всі смаки,

Яку хочеш, таку й вибирай,

Особливо пишаються маки

І гукають закоханих в гай.

В тому полі весна дозріває

Й набухають в дівчат грудоньки,

І вони свого часу чекають,

Поки прийдуть до них парубки.

Бо коли та краса дозріває,

То дівчата якісь не свої,

Вони, навіть, і спать не лягають,

Поки будуть співать солов’ї.

А сьогодні і я в тому полі,

Де волошки й ромашки цвітуть,

Де шепочуть веселі тополі,

Що з вітрами по полю ідуть.

Довго там я стояв і дивився,

Як над озером дощик ішов,

Й перший раз там я перехрестився,

Що свою врешті квітку знайшов.

15.11.1983 р.

ТАКОГО Б РОТИКА ЛЮБИТЬ

Такого б ротика любить,

А з нього, мов з труби коптить.

22.10 2011 р.

ВАРТО ФЕЇ СТАТЬ НАВПРОТИ

Варт пройтись дівчині в ботах,

Як вже вистроїлась рота,

Бо таку красу дівочу,

Тільки дурень не захоче.

22.10.2011 р.

МОГУТНЯ СИЛА

Мчиться Льоня з нівеліром,

А за ним Марія,

Здать садочок достроково

В них завітна мрія.

Перерили всі під’їзди,

Всі шляхи-дороги,

Що не лише можна ноги,

А звернуть і роги.

То ж бідняги так старались,

Так уже спішили,

Що з розгону у ту яму

І самі звалились.

А там наші виконроби

Стали Машу бити:

– Як могла ти всі підїзди

Взяти перерити?

– А ви мене не лякайте,-

Блиснув з Маші вогник,

Бо у мене чоловік

В КеДеБЕ – полковник.

5.11.1976 р.

КОЛІНКИ І ЛІНЬКИ

Ну й колінки в пані Лінки,

Глянеш, – вмить зникають ліньки.

22.10.2011 р.

ОЙ, ВЖЕ ЦІ ГУБКИ!

От, вже ці губки, що казать,

Як прийде ніч – не можу спать.

22.10.2011 р.

Я ТАК ХОТІВ, ЩОБ ПОСМІХНУЛАСЬ

Я так хотів, щоб посміхнулась,

Вона ж пройшла і матюхнулась.

22.10.2011 р.

РОЗДУМИ БІЛЯ ОЗЕРА

Жовтим листям липа загорілась,

Залишивши скрізь свої плоди,

Й раптом вона з зайчиком зустрілась,

Що прибіг напитися води.

Горобці цвірчали в винограді,

Що аж задивились ясени,

Й повсідались, ніби на параді,

Мов веселі вісники весни.

Я дивлюсь, як поле посіріло,

Слухаю, як шепчуть камиші,

Хто ж тоді зігріє наше тіло,

Якщо ми позбудемось душі.

Хто ж тоді долюбить нас, доніжить,

І в туман окутає, як в шарф,

Хто ж тоді погладить наше тіло,

Й поведе гуляти в Гідропарк?

12.10.1976 р.

ЯКЩО НЕМА ШЕФА

Варто тільки відійти

Шефу десь з дільниці,

Як дівчата те і роблять –

Щипають зіниці.

А зайдіть у той ви відділ,

Враз такі всі ділові,

Не підходьте, бо ще можуть,

Навіть дать по голові.

Я не стримався, завівся:

– Де,– скажіть,– начальник,

А одна звернула кукіш

Й показала – пальчик.

Я постояв, подивився:

От так трудівниці!

Та таким, як ці, не жалко

І вліпить по пиці.

27.11.1976 р.

ГРУДИ ПОЛУМ’ЯМ ГОРЯТЬ

Груди в тебе так горять,

Що боюсь аж в руки взять.

22.10.2011 р.

ЗОЛОТЕ МЕРЕЖИВО

Золоте мереживо

Осінь натягла,

На ліси, на стежечки,

На поля лягла.

Пов’язала стрічечки

На стрункі тополі,

Й ті горять, як свічечки

Вогниками в полі.

І стоять пишаються

Всі садки шовкові,

Мов сільські дівчата

В золотій обнові.

Я дивлюсь на золото,

Що аж очі коле,

Ой, до чого ж хочеться

І мені в те поле –

Де стоїть пишається

Явір із вербою,

І гукає голосно

В гай мене з тобою.

5.9.1988 р.

Я – САМ СОБІ ДЕРЖАВА

Я сам собі – і брат, і сват,

І сам собі – держава,

Бо знаю, що ніхто не дасть,

Ні хліба, а ні сала.

А листя падають, летять,

Де кожний вірш, як поле битви,

Так, що ж і ще оті хотять? –

Які нас голять і без бритви.

Ти тільки, друже, в суть ту вникни!

13.11.2011 р.

ЩОБ ДО ГРУДЕЙ ТВОЇХ ПРИПАСТИСЬ

Як би хотів до вас припастись,

І в вашій пазусі «попастись».

22.10.2011 р.

НАША БІДА

Наша біда у тім, що ми державні,

І що свого нічого в нас нема,

Хіба що муки сьогоденні й давні,

Які й понині мучать нас сповна.

Наша біда, і в тому наше горе,

Що трутнів більше в нас, як бджіл,

І всі вони над нами, ніби оси,

Ніби вовки, бо кожний з нас, як віл.

Наша біда, що всі ми несміливі,

І день від дня зникає – совість, честь,

Що, навіть, захистить себе не вмієм,

І що панує над суспільством жесть.

Наша біда, що всі ми, як примати,

І що ліси, та квіточки в гаю,

Наш вождь зумів до рук своїх прибрати,

І нас усіх тримати на… мовчу.

Наша біда в довірі, і в покорі,

І в тім, що нас привчили плазувать,

Тому ото ми всі такі і хворі,

Що боїмось за себе постоять.

Наша біда, що думать перестали,

І кожен з нас готовий раком стать,

Тільки б за те – аби їх не чіпали,

Ну, а на все, й на всіх їх всім начхать.

19.4.1988 р.

СХАМЕНІТЬСЯ, ЛЮДИ!

Тобі ніщо в державі не належить,

Бо гори ті, поля – вже не твої,

Тому їх можна вже як хочте гадить,

Або спалить в якому хоч вогні.

І чий то ти? Звідкіль такий припхався?

З яких країв приплентавсь ти в мій край?

Що, ніби гнида в наші душі вп’явся,

І тільки ждеш, що все тобі давай.

Пора вже встать і вирівнятись, люди,

І банді тій сказать – МОГУТНЄ НІ!

Нехай у себе те, що хочуть роблять,

Але не в нас, не на моїй землі.

20.4.1988 р.

ЯКБИ Я УМІЛА ЛІТАТИ

Якби я літать уміла,

І могла щоб птахом стать,

То тебе б я перестріла,

І стала б вічно цілувать.

Перестріла б тебе, мій коханий,

Як русалка в ставку юнака,

І до ранку б тебе лоскотала,

Як матуся свого малюка.

Цілувала б твої милі очі,

Як цілують берізок вітри,

Щоб від мене ніколи, ніколи

Ти не зміг ні до кого піти.

Цілувала б, як вітер тополю,

Й віддалася б таким почуттям,

Коли всі забувають про волю,

Коли вас зустрічає «Сангам».

Цілувала б твої милі очі,

Твої губки, як дощик пальто,

Бо такого від тебе я хочу,

Чого в світі не відав ніхто.

13.4.1988 р.

СИДИ І НЕ БІЙСЯ

Коли сиджу в своїй квартирі,

То страх ще в мене може буть,

А от, коли я там, де грати,

Тоді – нікого не боюсь!

Бо знаю, наша охорона,

Мене, як свято – бережуть,

І там вже можу все сказати,

Одначе більше не дадуть.

3.2.1967 р.

ЩОБ ВИ ВАРТІ БУЛИ!

Щоб ви варті були, баби,

Щоб не ті всі ваші... зваби?

22.10.2011 р.

ПРО ПРАВДУ

Я часто думаю, який же ти насправді:

Чи сучий син, чи символ чистоти?

Бо я не хочу вірить в твою правду,

Хоч знаю, що говориш правду ти.

За інформацію твою тобі я вдячний,

Але не знаю, плакать, чи радіть?

Бо після тої правди хочу плакать,

Й не знаю сам, куди себе подіть?

Кому, скажи, така потрібна правда,

Яка висить, немов Домоклів меч,

Яка вбиває в першому вас раунді,

Так, як торнадо, або так, як смерч?

Кому така, скажіть, потрібна правда,

Якщо вам скажуть, що кохана – б…дь,

Ну підеш писк наб’єш ти тій принаді,

Й кого прикажеш далі ти кохать?

Я часто думаю про правду і неправду,

Чого в ній більше – доброти чи зла?

І хоч за правду ладен сам померти,

Але й не хочу бути за козла.

А вам скажу, кого не вчила мати,

Як хтось комусь підставив свій живіт,

То краще вже лягайте мовчки спати,

І про той гріх нікому не кажіть.

14.12.1979 р.

ЧУДО – НЕЗНАЙОМКА

Ну ж і чудо незнайомка,

Це не просто описать,

Як пройде вона в колготках,

Хлопці всі, як штик стоять.

22.10.2011 р.

МОЯ СЛАВА

Біля Гриця дівка стала

Й притулилася пупком,

Що в Грицька піднялась слава,

Ніби меч, що над Дніпром.

22.10.2011 р.

ФАРАОНИ – ТОРГАШІ

Ми всі в цім світі торгаші,

І що ж то далі воно буде,

Як в нас не стане вже душі,

І десь подінуться в нас люди?

От світ настав: купи-продай,

Людей не чують, і не бачать,

Тільки шумить тихенько гай,

Та солов’ї ночами плачуть.

Світ від кінця йде до кінця,

Усе, як в Божому писанні,

І знов кричать за жеребця,

Кому гормони ті бажанні.

Село, мов, вимерло – мовчить,

І скрізь уже нові закони,

Навіть бекасик не кричить,

Бо звідкись взялись – фараони.

Над нами носиться війна,

А люди рвуться, ніби з зони,

І вже не можуть без вина,

Як без гаремів – фараони!

7.9.2011 р.

Я ВСЕ ДЛЯ ТЕБЕ НАПИСАВ

Те місто, що побудував,

І всі вірші, які я маю,

Їх всі для тебе написав,

Моя знедолена ти, мамо.

Хочеш, прийми їх, прогони,

Та їх дарую я від серця,

Щоб ними ти могла пекти

Усіх бандитів дужче перця.

19.10.2011 р.

УКРАЇНІ

Люди нагліють «на очах»,

Тому природа й безсердечна,

І на людей нагонить страх,

Немов на кролика овечка.

19.10.2011 р.

НЕБО ХУЛІГАНИТЬ

Цілу ніч світилось небо

Блискавками тут і там,

Ой, як я спішив до тебе

Аби твій відчути стан.

Над полями ходить осінь

І гукає всіх в садок,

Ну, а серце ласки просить,

Щоб прийшла хоч на часок.

А дощі не замовкають

І ще більше загули...

Як же так, що ми проспали

Те, без чого не могли?

Цілу ніч дощі гуляють,

Де не глянеш – там біда,

А по вулиці збігає

Ручайками скрізь вода.

По садку гуляє вітер,

В вікна преться, як удав,

Ну й погода! Де ж ті квіти? –

Що прем’єр нам обіцяв.

2.6.2011 р.

ЩЕ СКРИПКА ГРАЄ

На серці скрипка зиму грає,

Морозним голосом співа,

А осінь душу роздирає,

Мов вимовляє вам слова:

– Прийди, прилинь, моя кохана,

Пора вже збавить пил душі,

А скрипка грає, скрипка грає

Неначе втомлені вірші.

20.10.1978 р.

ЛЮБЛЮ БУЗОК І БУЗИНУ

Люблю бузок і бузину,

І чарівну гнучку калину,

Яка не скаже ту бузу

Що може вам сказать – дружина.

20.6.1976 р.

ТОВКУЧКА

– Ви чому оце, дівчата,

Робите товкучку?

– Бо це учимо вітатись

Ми свою Сердючку.

– А хіба вона не вміє? –

Запитав я Іру.

– Запишалась, бо сьогодні

Стала бригадиром.

– А в нас так,– всі засміялись,–

Як піднімуть в «званні»,

То чомусь стають відразу,

Всі, мов – ненормальні.

5.11.1976 р.

ОЙ, У ПОЛІ!

Ой, щоб мав я ту дівчину

З карими очами,

Я б її кохав до віку

І не спав ночами.

Ой, якби ж мені ту жінку,

Що йде по алеї,

Я б всю ніч,

Ось слово честі! –

І не злазив з неї.

Вона б мене не сварила,

А всю б ніч любила,

І зі мною по гайочку

Кожен день ходила.

Ой, у полі, де тополя

Горнеться до дуба,

Ой, як хочеться з тобою

Покохатись, люба.

6.9.2011 р.

ДЕ Ж ВИ БУЛИ?

– Де ж ви були тоді, красуні,

Коли не знав, що з ним… робить?

Коли ще міг я Валю й Дуню,

Й хто скільки скаже – повторить.

19.10.2011 р.

ВЕСЕЛОМУ ФІЛОСОФУ

Який Хома – такі і діти,

І в цьому, брате, не вагайсь,

І будуть всі вони радіти

Так як і ти колись, згадай.

Кожен живе, як того вартий,

Чиє б дитя то не було,

Та тим, хто не сприймає жарти,

В житті найменше повезло.

Отож, чи варт когось повчати?

Краще про свій час пригадай,

Як не приходив ти до хати,

І десь тікав від жінки в гай.

Отож, як йде невістка з іншим,

І син додому не спішить,

Значить хтось кращі пише вірші,

Й чи варто в цьому їх винить?

Отак було, отак і буде,

І жити їм не заважай,

Й тебе за це судить не будуть,

Й собі ти нерви не мотай.

Судить і я тебе не стану,

Бо в мене прав на це нема,

Та якщо син твій кине Таню,

То це, пробач, твоя вина.

Ну хай він жінку цю покине,

А певен? – кращу він знайде,

Яка чуть менше буде пити,

Ніж та, з якою син живе?

Буває ж так, гляди, спіткнулась,

А хто із нас не спотикавсь?

Отож, чи варт судить їх тому,

Хто сам усе життя прошлявсь?

Ти сам на себе подивись,

А потім вже й судить берись.

28.12.2011 р.

ЩОБ НЕ СТАРІТЬ

У книгах люди не старіють,

Якщо вони живуть і діють.

7.10.2011 р.

ДУДОЧКИ І ШПИЛЬКИ

Я жить хотів, як справжні люди,

Тому і думав про той час,

Коли прийду колись до клуба,

Й, нарешті, там зустріну вас.

О, як набридли фіндиклюшки,

Які не можуть без гулянь,

Де кожна з них – весела шлюшка,

Й не потребує умовлянь.

Що ходять на високих шпильках,

В спідничках, аж по саме ось,

Щоб кожен міг красу ту штрикнуть,

Як припече комусь авось.

Коли дивлюсь на їхні рожі,

То бачу просто – пустоту,

І ніжки, мов із огорожі,

Що схожі на царівну ту.

Їм би фокстроти, твісти вили,

Й як више ноги задирать.

І не лякали їх бацили

Що світ не знав – куди дівать.

Я міг би теж, як ті, кривлятись,

Та честь дана, щоб берегти,

Отож і вирішив податись,

Як можна далі від ганьби.

Ну хто б із нас не міг стрибати,

Або співати, як цвіркун?

Але ж пора і міру знати,

Щоб не казали ви – дикун.

А от попробуй польку збуцать,

Або відбуцать гопака,

Це вам не курочку пощупать,

Що вам підставила задка.

І хоч у нас дівчат немало,

І всім нам хочеться гульнуть!

Та, видно, всім одного мало,

А трьох за ніч не обійдуть.

13.3.2011 р.

ХОЧ УБИЙ!

Хоч убий, та не можу, кохана,

Без твоєї прожити краси:

Без твоїх грудоньок, що так манять,

І без того, що ти заховала в труси.

21.10.2011 р.

ТУНЕЛЬ

Сидить Нінель,

Під міні-юбкою – тунель,

І я пройти ті хочу далі,

Що є – у Олі, Каті, Галі.

ЩОБ ГРІЛИ ГУБКИ?

Ой, голубки ви голубки,

Які очі, які губки.

А щоб вам ті гріли губки,–

Ширше ніжки, вище юбки.

25.10.2005 р.

ВІЧНИЙ МАГНІТ

Ой, ці стегенця, Боже мій,

Спать не дають душі моїй,

Такий від них іде магніт,

Немов колись – в сімнадцять літ.

26.10.2011 р.

ЯКЩО ВИП’Ю ЧАРКУ–ДРУГУ

Я як вип’ю чарку-другу,

То на всіх… хватає духу.

Та й люба, усе, що скажеш,

Вам за чарочку покаже.

ОЧІ, ЯК ГИРІ

Очі у неї сірі-сірі,

Як глянеш, мов спортивні гирі.

29.3.1976 р.

ОЙ, ВИ ДУМИ МОЇ, ДУМИ...

Гляньте ви на це звірятко,

І на цей гарненький грот,

Та завжди холонуть п’ятки,

Як воно відкриє рот.

Ой, ви думи мої думи,

(Й досі з себе ще сміюсь!)

Ну хіба ж я міг подумать,

Що на цій козі женюсь?

Над ставочком небо й небо,

Гуси тихо гелготять,

Як же я спішив до тебе!

Де ж тепер тебе дівать?

24.2.2010 р.

КАТАМ МОГО НАРОДУ

Йдуть кати мого народу

Йдуть у наступ, йдуть,

Й де пройдуть ті божі люди –

Куряву здіймуть.

Та і в наших добродіїв

В кожного – відкритий рот,

Ви погляньте на їх дії,

То хіба уже народ?

Кожен з них, немов, лопата,

На що гляне, те й – гребе,

А саме ж таке пузате,

Аж земля під ним гуде..

В Кадаффа більш було синів,

І той одначе посинів,

Пригадали брата й свата,

Й, навіть сина-депутата.

17.9.2011р.

В ІНТЕРНЕТІ Я БЛУКАЛА

В Інтернеті я блукала,

Хто прохав, тому й давала.

21.1.2012 р.

ПРО ВОРОНУ І СОЛОВ’Я

Цілі дні наш соловейко

Всіх охочих розважав,

Поки шефу в укрконцерті

Хтось на нього нашептав.

Всім співець давав уроки,

Всіх ночами веселив,

А за те його прогнали,

Що з начальством не дружив.

І хоч краще всіх співав –

Спать Вороні заважав.

От і пісенька уся:

Скоротили Солов’я.

17.5.1976 р.

БРАВИЙ ШВЕЙК

Як виходить Вітьок з дому,

Хлопець – ніби Швейко,

А як йде з корчми додому,

Ніби – соловейко.

– Мій девіз,– Вітьок Павлу,–

Пити – поки не впаду.

24.11.2011 р.

ХОЧУ ТЕБЕ ПОЦІЛУВАТЬ

Я не знаю, хто ваш батько,

І не знаю, як вас звать!

Та чим більш на вас дивлюся, –

Більше хочу цілувать.

15.6.1976 р.

ВСІ ВЖЕ СТАЛИ ПИСАТИ

Всі вже стали писати пісні,

Всі вже стали у нас поетами,

Що вже навіть співають й півні

Кукурудзяними куплетами.

28.1.2012 р.

ЩОБ НЕ СУДИЛИ

Ну хіба ж не чудеса? –

Хай вам скажуть небеса.

«Справку» взяв, що ти дурний,

Й кого хочеш – ріж і бий...

Та як ти не добродій,

То занадто й не радій,

Бо, щоб довідку ту взяти,

Вам прийдеться жидом стати.

А жиди скоріше вмруть,

Ніж хохлу таку ж дадуть.

Бо, щоб довідку ту мать,

Треба вміло дурня грать.

Бо хохол хоч би й побрився,

Жидом бути б не навчився.

Де ж ви бачили хохла

Щоб брехав – й на вас дивився?

20.11.2011 р.

Я ВСЕ ВІДДАМ ТОБІ

Я все віддам, що забажаєш,

За ту неписану красу,

Яку від мене ти ховаєш,

Коли до тебе я іду.

Бо та краса – то як натхнення,

Моє тяжіння неземне,

Яке ще більше, як варення,

Завжди до себе всіх тягне.

15.11.1983 р.

ЯКЩО ХОЛОДНО

Якщо ви замерзли тілом,

Тіло можна розігріть,

Закрутить його в пірину,

Самогоном напоїть.

А якщо душа замерзла,

І зіщулилась в клубок,

Помахай ти їй злегенька,

І скажи: – Прощай, браток.

30.8.1974 р.

ПРИДИВІТЬСЯ ДО СЕБЕ

Придивіться ви до себе,

Чи ви не такії?

З виду, ніби янголята,

А насправді – змії.

Бо ж нема в житті, я певен,

Більш ніде такого,

Щоб хто міг би вас заставить

Приклад брать з дурного.

8.12.1976 р.

ШЕПЧЕ ПОЛЕ

Ой, як гарно Місяць світить,

І гуляє вітерець,

Я ж, коли тебе побачу, –

Мчусь, як песик навпростець.

30.8.1974 р.

ЩО ГОНИТЬ З ДОМУ?

Що вас гонить, люди, з дому? –

Вибрики погоди,

Чи самотність, ніби кара,

Чи нові пригоди?

24.5.1976 р.

КОЛЯ ГРИШІ

Гей, ти, тихше! Моя пише,

Не лякай моїх думок,

Аби ті, неначе миші,

Не розбіглися, браток.

9.6.1976 р.

КОЛИ КВІТУЮТЬ АЙСТРИ

Весь час якийсь грипозний настрій,

Весь час хтось душу тормошить,

А під вікном квітують айстри,

Та вітерець в кущах шумить.

10.6.1976 р.

ОЙ, ГАЙ, ГАЮ, ГАЙ

Я своєму Петрусеві

Була дуже вірна,

А він мене за ту вірність

Покинув негідний.

Ой, гай, гаю, гай,

А в гаю тополя,

Чи це в мене, чи в усіх,

Нещаслива доля?

12.12.1976 р.

СКОРІШЕ Б НА ПЕНСІЮ

Я – солдат! Служитель клану,

І єдиній версії...

Відслужить би років з двадцять

І піти б на пенсію.

25.10.1976 р.

ЗЕМНОВОДНІ

Скоро люди, певно, стануть,

Мабуть, земноводними,

Бо кормитися харчами

Стали вже підводними.

6.11.1976 р.

АВТОРИТЕТНА ПРОФЕСІЯ.

Хоч ти, брате, і з дипломом,–

Та мені не рівня,

Бо вожу я депутата,

Як рудого півня.

15.11.1976 р.

ЯК ЖИВЕШ, МАВРИКІНА?

Якось в Али Гриць питає:

– Як живеш, Маврикіна?

– Живу добре, бо працюю

Водієм в Косигіна.

15.11.1976 р.

СВОЇЙ СУСІДЦІ

Ви погляньте на ту мимру,

Що іде і кривиться,

Бо, як став муж генералом –

Й на людей не дивиться.

Ви погляньте, як та жопа

Йде і коливається,

Та як вгледить гарних хлопців –

Як коза – кидається.

24.11.2011 р.

ДОЖИЛИСЬ

От до чого дожились!

«Люди мають рацію!»

Бо, куди ти не поткнись,

Скрізь вже – радіація.

10.11.1976 р.

КОЛИСКОВА

Прилетіли гулі

З другої півкулі,

І привезли діткам

Величезні дулі.

15.11.1976 р.

ЗНАЙОМСТВО – СИЛА

– Хто ти є, скажи відверто,–

До Петра знайома,

– Хто тобі відкриє двері,

Як нема диплома?

15.11.1976 р.

ПОДИВИВСЯ НА МАРІЮ

Подививсь я на Марію,

Й посміхнувсь до Ріти,

Бо одній дарую мрію,

Ну, а другій – квіти.

27.11.1976 р.

ПОСМІШКА ПО ВУХА

Як прохає щось Петруха,

В нього посмішка – по вуха,

Такий файний, ледь не скаче,

Хоч клади від всіх болячок.

А скажи, щоб дав насоса,

То лице, як в кровососа.

26.12.1991 р.

ЯЗИКАТА ХВЕСЬКА

Якщо хочеш, щоб тебе

Поважала Леська,

То не будь же ти, як в казці:

«Язиката Хвеська».

8.12.1976 р.

ЯКЩО Я НЕ ДОСПЛЮ

Не чіпай мене, коханий,

Дай мені поспати,

Бо якщо я не досплю,

Будеш горе мати.

8.12.1976 р.

ТАКА РОБОТА

Цілі дні про секс, повій

Майже в кожнім слові,

От вони тепер які

«Українці нові».

4.10.1976 р.

ЯНГОЛ

Ну ж і Янгол Олексій, –

Каже Варка Гальці, –

А попробуйте йому

В рот засуньте пальці.

1.12.1976 р.

НОГИ МЕРЗНУТЬ

Ноги мерзнуть, губки тоже,

Хто ж мені зігріть їх зможе?

13.11.2011 р.

ПЕРЕДОВА

Я ходжу в передових,

Бо з начальством в змові,

А тому й при орденах,

Й кожен рік на морі.

2.10.1976 р.

ЯК НЕМА ТАЛАНТА

Як варить борщі не хочеш,

І нема таланта,

То виходь, подружко, заміж

За офіціанта.

6.12.1976 р.

ЯК НЕМА РОБОТИ

Ти чому це з бару в бар

Топчеш свої боти,

Ну, а що ж мені робить? –

Як нема роботи.

2.12.1976 р.

САМИЙ КОРОТКИЙ ВІРШ

Вова! Я – готова!..

21.11.2011 р.

ЦІЛУЙ МЕНЕ!

Ти цілуй мене, кохана,

Балуй тою грою,

Як не хочеш, аби я

Не блукав з другою.

7.12.1976 р.

ЗА ШУБУ І ВІТРИЛА

Я б за шубу і вітрила,

Навіть чорта б полюбила,

Ще й тебе б завжди любила,

Якби був ти не… Гаврило.

7.12.1976 р.

ПЕРЕСТАРАЛАСЬ

Гарбузи, гарбузи,

Кому не давала,

А сьогодні гарбуза

І сама спіймала.

12.12.1976 р.

НЕ ПЕРЕГРАВАЙ

Опанас дививсь на жінку,

Ніби на картинку,

За що вона показала

Опанасу спинку.

12.12.1976 р.

МІСЯЦЬ СВІТИТЬ

Місяць світить, Місяць світить,

А Грицько сторониться,

Я його гукаю в поле,

Ну, а він – соромиться.

Світить Місяць, світить Місяць,

А зорі підсвічують,

Через ніченьку ту світлу –

Вже й сама у відчаї.

14.12.1976 р.

БІЖУ В ПОЛЕ

Біжу в поле, біжу в поле,

Де людей немає,

Може, думаю, хоч в полі

Про любов спитає.

14.12.1976 р.

ПОГЛЯД

Є такі, що лише глянуть –

І не знаєш, що сказать,

Навіть очі прилипають,

Що не в змозі відірвать.

І, якби ж саме шикарне,

Тож – манюсіньке, як гном,

Та віддав би за той погляд

Геть і дачу, і диплом.

Ой, душа моя, душа,

Годі задивлятися,

Вже б давно тобі пора

І за розум братися!

9.11.2007 р.

РОЗКИДАНА СОВІСТЬ

Коли людина йде і смітить,

Вона нагадує свиню,

Що йде і совість розкидає,

І тут же топче на ходу.

І хочеться гукнуть у простір:

– О, ти, невідана краса!

Чому ж ти знову туди прешся,

Звідки недавно ти прийшла?

14.4.1988 р.

ЧОРНЕНКУ С.

Цей по Виставці гасає,

Амазонок дивиться,

А як вчитель щось спитає,

То стоїть – і кривиться.

5.10.1988 р.

КОЛОМИЙЦЮ В.

Цього учня запитав я

За учнівським столиком:

– Ну, а ти ким стать хотів би?

Просто – алкоголіком.

5.10.1988 р.

КОЛИ ЙДЕ ДОЩ

Блискавиці в небі

Звечора до ранку,

Небо хуліганить

І, немов, гримить,

Як же я хотів би

Взяти парасольку

І тебе, як йтимеш,

Від дощу прикрить.

2.6.2011 р.

РОЗДЯГАЮТЬ ЛЮДЕЙ...

Роздягають людей, щоб раділи,

Щоб стрункіші були і не пріли.

29.9.1997 р.

ШКРЕБУТЬ КОТИ

А на душі шкребуть коти,

Журба, мов, вівцю вовк дере,

Що тут же хочеться втекти,

Але куди, і хто нас жде?

5.9.1988 р.

ЖИЛИ, ЯК ХОТІЛИ

Жиди жили всі, як хотіли,

А люди падали і мліли,

За що й схопили ті дебіли

По місцю тому, що сиділи.

27.12.1991 р.

НЕ МОЖУ ЗАСНУТЬ

Як дівчина посміхнулась,–

Вся душа, мов стрепенулась,

І не може вже заснуть,

І не знаю: – в чому ж суть?

10.11.2011 р.

А ТИ ЩЕ Й ДОСІ НЕ МОЯ

Немов магнітом – своїм бюстом –

Весь час до себе ти тягла,

І так на серці стало пусто,

Що ти, ще й досі, не моя.

А вже летять із дуба листя,

І птахи в вирій вже летять,

А ти така, як небо – чиста,

Але ще й досі – не моя?

17.9.2011 р.

ДО ЛІТА

Вкрила осінь клени під лісочком,

І ліси у – золото сосни,

І веселим ніжним голосочком

Всім сказала: – Чао, до весни.

21.10.1966 р.

МИХАЙЛОВІЙ О.

Ця дівчина, руки в боки,

Й – хоч кому з вас рот заткне,

А спитаєш: як уроки?

То, як пень – ні «бе», ні – «ме».

5.10.1988 р.

КІТ І МАША

Запитав у Маші Кіт:

– Що сьогодні на обід?

Посміхнулась тут же Маша: –

І сказала: – З м’яслом каша.

6.7.2011 р.

ВСЬОМУ СВІЙ ЧАС

Щоб твої схопив сунички,

Згриз би їх, як хліб синички,

І пройшла б журба юнача,

Бо вони п’янкі, як чача.

21.8.2011 р.

ДЕ ПОЛЯ РОСОЮ ВКРИТІ

Де поля росою вкриті

Я іду з дівчам по житі.

Жито хвильками гуляє,

Мов, до себе нас гукає.

На дівочий гляну стан –

В серці справжній ураган,

І, аби їй глянуть в очі,

Не діждусь ніяк я ночі.

Де росинки сонцем сяють,

І сміються небеса,

Там хлопчина щастя просить,

А дівчина, як оса.

3.9.2011 р.

СКАРБНИЦЯ

Ну й скарбниця в тьоті Нони,

Є куди зливать гормони!

21.8.2011 р.

«ВЕЛИКИЙ ЧОЛОВІК»

Він був великий – чоловік – ростом,

І мав живіт, немов – кавун,

Бо він не знав ніколи посту,

Й крутивсь на кухні, ніби в’юн.

7.9.2011 р.

БОГ ПРОДИКТУВАВ

Себе розумним не вважаю,

Хоч і багато написав,

То не моє все, вибачайте,

То Бог мені продиктував.

4.9.2011 р.

ЦВІТ МОЄЇ НАЦІЇ

Ви погляньте на ті грації,

Так то ж цвіт моєї нації.

4.9.2011 р.

ДІД ПОМЕР

– Дід помер. Коли б ще й батько –

То було б усе моє, –

Крикнув Гриць й в ту ж мить схопився

Він за серденько своє.

6.9.2011 р.

ЩОБ НЕ ТА... КВІТКА

Ми обожнюємо жінку,–

І це скаже будь вам хто,

Та не будь в них тої квітки –

І не глянув би ніхто.

9.11.2007 р.

НА ВИПАДОК ВІЙНИ

Якщо на випадок війни,

Куди ж втікатимуть жиди?

Бо стільки бід ті натворили,

Що вже й терпіть нема їх сили.

9.11.2007 р.

ХІБА ЦЕ ЛЮДИ?

Ну що сказать про депутатів?

Хіба то люди? То ж – пірати.

Він тільки й дивиться, той кнур,

Як би йому побільше – дур,

28.10.2010 р.

ЩОБ СВІТ БУВ ЩАСЛИВИЙ

Я хочу світ цей насмішить,

Поки ще з чого є сміяться,

Хоч ті, що тягнуться до втіх,

Ті вже нічого не бояться.

17.2.2010 р.

ТВОЇ КІЛЬЦЯ

Оті кільця, що в тебе в блузі

Манять ще більш, як квіти в лузі.

О, як би їх хотів схопить,

Щоб з них кохання вічне пить.

Оті кільця, що в блузі в тебе

Манять ще більш, як луг і небо,

Бо жить без лугу я б ще зміг,

А от без них я, як без ніг.

28.9.2011 р.

ЖІНКА, ЯК МОРЕ

Моя дружина, ніби – море,

Яка те й робить, що шумить,

І як би ви вже не старались,

Як розійдеться – не спинить.

10.9.2011 р.

ТАКУ, ЯК ТИ

Якби таку, як ти, я мав,

Певно, б ніколи не дрімав.

Й на килимі весняних трав,

Я б кожен день тебе кохав.

24.2.2010 р.

ЯК ЗІЙДЕ СНІГ

Так як сніги зійдуть з травиці,

Я знаю, прийде такий час,

Що всі дівиці таємниці

Повиставляють напоказ.

24.2.2011 р.

ВІДСМІЯЛИСЯ ВУСТА

Віддивились очі карі,

Відсміялися вуста,

І на кого вже не гляну –

Той не той, і та не та.

9.9.2011 р.

НА ОКРАЇНІ ЛІСУ

Усівся Місяць над лісочком,

Й за хлопцем ніч спостерігав,

Як той у дівчини з чубочком

Чогось всю ніч в гаю благав.

Вона ж впиралась, не давалась,

Й не відпускала ні на крок,

Та, видно, щось під ранок сталось,

Бо хлопець все-таки замовк.

А в стороні сосна з сосною,

Де протікав лісний струмок,

Одна одній поміж собою:

– Ти подивись, юнак замовк.

7.5.1957 р.

МОЯ КРАСА

Я всіх вас в пам’яті несу,

Мої шановні, Галі, Нелі,

І вашу зоряну красу

В серці ношу, немов в портфелі.

24.2.2010 р.

СВОЇМ КОХАНИМ

У свій би час, я всіх би вас...

Й, повірте, навіть не скривився,

Та тільки жаль, пройшов той час,

Яким я тішивсь і гордився.

28.9.2011 р.

ЛЮДИНА І ВОВК

Вовку паспорт дай людини,

Й зникли б звірі всі й тварини.

ХТО КРЕДИТУЄ

Хто кредитує, той і диктує.

ЛЮБЛЮ ТРОЯНДИ

Люблю троянди, люблю діброви,

Люблю я чорні дівочі брови,

Люблю кав’ярні, веселий гомін

І твій жіночий щасливий стогін.

28.9.2011 р.

НАТА І САША

Ната так схопила Сашу,

Ніби кіт із м’яслом кашу,

І гукає всім дівкам:

– Хріна вам його віддам.

28.9.2011 р.

ЗАЙВІ СЛОВА І ВОДА

– Що робить нень? – питаю Оду.

– Каже, з віршів зливає воду.

– Як так з віршів зливає воду?

Такого я не чув ще зроду.

– Він так мені відповідає,

Коли свої вірші справляє.

19.12.2011 р.

КІТ І ДЕРЕВО

Кіт так наївся і напився,

Що впав із дуба й ледь не вбився.

21.12.2011 р.

СОБАЧОМУ КОМАНДИРУ

Сусіду по дачі

Розведу я хортів із десяток,

Огорожу до неба зроблю,

І нехай тоді хто мені скаже,

Що сусідів своїх не люблю.

7.5.1957 р.

ДРУЖЕ!

Куди надумавсь, туди йди,

І не звертай нікому в світі,

Якщо ти хочеш побувать,

Так, як Гагарін, на орбіті.

12.4.1961 р.

НАЙБІЛЬША МРІЯ

От би і ще дівчину ту…

І можна б вже було – ту-ту.

26.12.2011 р.

ДІВЧАТА БУЛИ ПРИТЕРТІ

Всі підготовчі роботи були зроблені,

Ніби поля, що оброблені,

Всі дівчата були заміновані,

Бо всі хлопці були не – зомбовані.

29.1.2012 р.

ЩО ТАКЕ ДЕРЖАВА?

Держава, це як два

Ворогуючі клани:

Де з однієї сторони – леви,

А з іншої – барани.

6.12.2011 р.

ЯКЩО ТИ ТВАРЮКА!

Навіщо треба тих кохати,

Кого пора давно вбивати?

9.11.2007 р.

ПРО ХОТІННЯ ТА ПРИТЯЖІННЯ

Чим більша сила притяжіння,

Тим більш несуть жінкам «насіння»,

І будь та фея хоч з Кореї,

А будуть липнуть і до неї.

26.11.2011 р.

КУДИ Ж ХОХЛИ ДІВАЮТЬСЯ?

Я думаю, Карпатський сир,

Похвал не потребує,

Але, як їсти кожен день,

Й дитя завередує.

А ви послухайте ефір,

Як скрізь жиди стараються,

Як не Зеленський то Кобзон,

Куди ж хохли діваються?

Куди не глянеш, не підеш –

Кругом одні кросворди:

Який канал ти не ввімкнеш –

То скрізь одні і тії ж морди.

О, Україно, ти моя!

Мої ви українці!

Коли ж це нас в полон взяли,

Оті усі чужинці?

27.12.2011

НЕПЕРЕДБАЧЕНА ІСТОТА

Жінки порою так нагліють,

Що можуть вбить найкращу мрію,

І якщо їх не зупинить,

То будуть кров, як воду пить.

Та, щоб не пили кров ті сучки,

То не сидіть ви, склавши ручки.

А пийте, хлопчики, колган,

Щоб кров не випили всю з ран.

25.12.2011 р

ТАЇНА

У всіх дівчат своя є квітка,

Так, як і власні імена,

Та поки взнаєш ти те ім’я,

То може вам прийти – хана.

У всіх дівчат своя є квітка,

Як в кожній хаті є диван,

Та для одних вона, як клітка,

А от для інших – ураган.

28.12.2011 р.

КОЛИ ТЕБЕ ПОБАЧИВ ВПЕРШЕ

Як тебе побачив вперше,

Як палила багаття,

З того часу й виглядаю,

Ніби мрію з Майбуття.

Але ти того не знаєш,

І не взнаєш, ясна річ,

Чом тебе завжди шукав я,

Як гуляла в полі ніч.

І хоч знав, що не прийдеш,

Але я тебе чекав,

Бо тебе єдину в світі

Все життя своє кохав.

Але вічно ота спішка,

Де не глянеш, світ – тюрма...

Де ж та посмішка, як квітка,

Що як Сонечко цвіла?

І ніхто не відгукнеться,

І як пам’ятник життю,

Ворон каркне, як проснеться,

Про любов – твою й мою.

13.10.1966 р.

НА ПРОВАЛЛІ

Я ще не стрів юначу мрію,

Тому тебе й не цілував,

Ходив по полю й тільки мекав,

Як іншу мамочку стрічав.

На лузі паслися телички,

Корівок ціла череда,

А я шукав свою спідничку,

В якій була б моя біда.

7.7.1964 р.

СВОЇЙ СУСІДЦІ

Вуста у жінки, як тюльпани,

А от слова, немов – герань,

І хоч сміється та, як пані,

Але, насправді, жінка – дрянь.

26.12.2011 р.

ЯКЩО НЕ ДАВАТЬ НІКОМУ

Нахріна нам світлі сіті,

Й гуркіт грому, так сказать,

Якщо в цьому Божім світі

Заборонять ще й кохать.

31.12.2011 р.

СВОЇМ СУСІДОНЬКАМ

Більш завидющої тварини –

Нема на світі від людини.

6.10.2012 р.

ЩОБ ВІРШІ ЧИТАЛИСЬ

Щоб кожен вірш усім подобавсь,

І міг всім душу веселить,

Тоді потрібно кожне слово,

Взять через серце пропустить.

27.12.2011 р.

СУСІДУ ПО ДАЧІ

Дурнішої людини в нас на дачі,

Як мій сусід – ніхто не бачив.

То з виду, ніби він – Адам,

Насправді ж він – із хамів хам.

Бо, як його творили Нень,

Видно, спіткнулись десь об пень.

3.1.3012 р.

МОЯ ЛЮБОВ

Давно уже моя душа

Зеленим гаєм відшуміла,

Коли ти пальчиком руки

Якось мого торкнулась тіла.

І з того часу кожен день

Я того дотику чекаю,

І жду твоїх нових пісень,

Коли я спать один лягаю.

10.4.1965 р.

ДО ВАС ЗВЕРТАЮСЯ Я, ЛЮДИ!

Якось життя людське проходить,

Немов літак в холодну даль,

І за собою залишає

Вузеньку димчату вуаль.

Даремно так людина б’ється,

Все чогось хоче, все спішить.

Життя два рази не дається,

Тому спіши хоч раз прожить.

Але ми часто винуваті,

Як винуваті ми самі,

Що сидимо самотньо в хаті,

Немов індики на сідлі.

Що сидимо, або шукаєм

Пригод на голову свою,

А потім всіх підряд ми лаєм,

Замість, щоб ніжитись в гаю.

Хіба для того я родився,

Хіба для того я живу?–

Аби тягнути з брата жили,

І душу мучити йому.

Бо він вже ніг носить не може,

А ти здоровий, як бичок,

Бо він трудився дні і ночі

А ти тинявсь, як дурачок,

Бо влаштувався десь в конторі

Якимсь придурком, ніби лом,

А сам й двох слів зв’язать не можеш,

Зате у тебе є диплом.

Хіба для цього ми родились?

Й якщо відверто вже сказать,

Чому ми вічно просим милість,

У тих, кого пора вбивать?

Ні! Не для того ми родились,

Щоб за паркан дітей ховати,

Щоб ті бува не закохались

У тих, в кого немає хати.

28.11.1966 р.

ЧОГО ТИ ЖДЕШ?

Чого ти ждеш, кого шукаєш,

Чому блукаєш без пуття?

Невже і досі ти не знаєш:

Грім не буває без тертя.

І хоч ти віриш й ще співаєш,

Але пісні твої сумні,

Бо ти і досі ще не знаєш,

Чому так сумно в Ірпені?

Дивлюсь на тебе і не знаю:

Ну чим тобі допомогти?

Бо біль і сум твій відчуваю,

Бо й сам такий же, як і ти.

І в мене теж душа, як рана,

І так, як в тебе – теж болить,

Бо як твоя спішить до мене,

До тебе так моя біжить.

2.4.1966 р.

МОЄ СОНЦЕ

Скільки вогню в очах дівочих!

Скільки в них літа і весни!

І всі вони так само хочуть,

Все того самого що й ми.

З ними пройшло моє дитинство,

Але зайти не міг в той сад,

Бо старші хлопці не пускали,

Щоб не відбили в них той скарб.

24.10.1966 р.

НАЙБІЛЬШЕ БАГАТСТВО

Відкрила акація чари свої,

І квітами, мов грудоньками,

Киває із лісу бентежно мені,

Щоб цвіт той погладив руками.

Що вмить забуваєш про старість, про біль,

Душа аж вирує від щастя,

І в душу вривається ніжності хміль –

Найбільше у світі багатство!

17.5.2012 р.

НАЙБІЛЬШЕ ЗЛО

Життю з історії відомо,

Що жінка то – найбільше зло,

З яким, як тільки б не боролись,

Однак ніщо не помогло.

Ламали дух могутніх армій

За їх не писану красу,

Навіть самі царі в кокардах,

Аби погладить їх косу.

Адама Єва полонила,

І той пішов смолу варить,

А когось зовсім розлюбила,

Що став сердега з горя пить.

З-за жінки вбив Тарас Андрія,

А корабель не йде у рейс,

З-за жінки іншої Марія

Стала крутить ще дужче прес.

Жіноча ніжність і підступність

Це теж,– хто хоче знати,– зло,

Тому отак-то невідступно

Хлопці і грають в «доміно».

А якщо жінка гляне в пляшку,

Або гороху з’їсть відро,

А потім біля тебе ляже,

То то хіба, скажіть, не зло?

А як ще свій шиньйон натягне,

То – все збігається село,

Що хлопці кидають роботу,

А то хіба, скажіть, не зло? –

Коли про скромність забувають

І так відкриють свій бульвар,

Що хлопців, навіть і стареньких,

І тих кидає тут же в жар?

То що вони дипломатичні,

То цього в них нам не віднять,

Але тоді це все буває,

Як в хлопців бакси шелестять.

І, головне, що все це знаєм,

Що всі жінки, як індюки,

Але ми все їм пробачаєм,

Тільки за те, що ті – жінки.

29,11.1966 р.

НЕ СВІТІТЬСЯ, ЗОРІ!

Не світіться, зорі, ви у цю хвилину,

Як лишаю з болем я свою дівчину.

Щоб ніхто не бачив ту на серці рану,

Про яку ще й думать не хотілось рано.

Вітре! Вій же, вій же на мою ти душу,

Вивій мій неспокій, протряси, як грушу.

Дощ іди потопом! Потопи те горе,

Бо воно безмежне, як велике море.

Щоб я більш не думав про кохання ясне,

Бо була надія і остання гасне.

Бо нема на світі вірності в любові,

То ж, нехай живе хоч та любов у – слові.

Я ж своє кохання підніму на небо,

Хай хоч іншим людям світить так, як треба.

Й понесу, як вимпел в – простір, в світ широкий,

Бо ж лишаю з болем облік кароокий.

Як мені це важко, до безтями страшно

З почуттям єдиним розійтись назавжди,

Бо ж я добре знаю: більш кохать не зможу,

І в житті ніколи не знайду пригожу.

І навіщо хлопці свої юні роки

Тратять на троянди, беручись за боки?

О, ти не постійна, нерозумна юність,

Де твої дотепи і стареча мудрість?

Де твоя відвага, і твоя порядність,

Оріони-зірки та далекоглядність?

Але сили волі досить все забути,

Щоб ті п’яні оргії більше вже не чути.

І не чуть й не бачить – ні троянд, петиній,

Краще бачить вишню, цвіт картоплі синій.

Він хоч не духм’яний й перлами не грає,

Та ж зате, пробачте, плід він смачний має.

7.6.1959 р.

ЯКБИ Я МАВ СВОЮ ХАТИНКУ

Якби я мав свою хатину

Та ще в ті роки молоді,

То не шукав би я дівчину,

Вона б сама прийшла тоді.

8.6.1957 р.

НА ПЛЯЖІ

Пішов і я одного разу

На пляж, аби позасмагать,

А там такі шикарні фрау,

Очей не можна відірвать.

Якось до них злегка підкрався,

Очима всіх пороздягав,

А сам за кущиком сховався,

І їх ганчір’я там сховав.

Ото сиджу й спостерігаю,

Словами це не розказать,

Як всі оголені дівчата

Стали по пляжі крокувать.

Дослівно все не описати,

Надто емоцій і іксів,

Як всі зібрались йти до хати,

А тут ні блузок, ні трусів.

Скажу одне, що збив оскому:

Дивився – скільки вже хотів,

Як через міст ті йшли Патона

Усі – без блузок і трусів.

27.7.1957 р.

КВІТИ ДІВОЧІ

Ген, бачите, в полі дівчина біжить,

Що бантик червоний на ній майорить,

Ви лише приглянтесь, чого тут язвить?

На ній же усе, як на Сонці, горить.

Повірте, не кожна так вміє ходить,

Вона ж, як погляне – то хочеться жить.

Така-то вона ота дівчина Ліза,

Як гляне на тебе, мов в душу залізе.

Що хочеться все з теї дівчини знять,

Й, простіть за зухвальство, – всю ніч цілувать.

3.8.1957 р.

ЯКА ГРАЦІЯ!

Ви погляньте, який цвіт,

Ой, якая грація!!!

У садку під старість літ –

Розцвіла акація.

17.5.2012 р.

НА КОТРУ ГЛЯНУ

Як подивлюсь я на дозвілля,

Як гай із річкою шумить,

То скільки б фей в гаю не стрів я,

Стількох й хотілося – любить.

А як погляну я на Азу,

Й на ту красуню, що сидить,

То кожну б з них і ще б по разу...

Був би не проти повторить.

Чи це у всіх таке буває,

Не знаю, що і говорить?

Бо як погляну – гай співає,

І всім їм хочеться служить.

6.12.1966 р.

ЧОМУ ВІН П’Є?

Чому він п’яний, чому п’є-ридає?

На нього кожний очі укладає...

– П’яниця підлий! – скаже і не знає,

Що горе п’є, і горе заставляє.

Чи хто спита його, чи приголубить,

Чому він білим світом нудить?

Бо варто вам ото спіткнуться,

Скажуть – живи собі і нудься.

Так кожен думає про того,

Якщо тут мова не про нього.

Тут нічого, щоб зупиниться

І в очі хлопцю подивиться.

І як важливо у ту пору,

Дать руку, як повзе під гору,

І витягнуть із того зла,

В яке система затягла.

Дать хлопцю чарку похмелиться,

Ну скільки можна вже жлобиться?

І щоб не ліз туди, де дяді,

Ходять, як бомби, на параді,

Бо всі вони з одної кухні,

Ото й сміються на всі кутні.

25.6.1957 р.

СОРОК ПЕРШИЙ

Були колись і дівчата,

Були й молодиці,

Одним словом, тільки глянеш –

Просто чарівниці.

Так й прилипнеш, як до меду,

Й що сказать не знаєш,

Бо кохання завірюху

З їх сердець черпаєш.

Було колись в полі косиш

Жито раннім ранком,

І води в її попросиш,

Щоб принесла склянку.

Не відмовить, посміхнеться,

Дасть і хліба й сала,

І сметани й молока,

Й ще спита: – Не мало?

Було колись дівка смажить

У печі ягницю,

Ну, а друга через хату

Скажем, паляницю.

А зберуться всі до гурту,

Та як «вмажуть» шмурдяка,

То у кожної підбори

Вибивають гопака?

Поговорить із тобою,

Аж в очах ясніє,

А як ще і посміхнеться –

Аж душа радіє.

А як пісню заспіває,-

То куди тим з міста?

Що не можеш вже заснути,

А ні зрушить з місця.

А як гляне, ніби душу

Чарами напоїть,

І хоч будь ти тричі хворий,

Рани всі загоїть.

А як кине на вас оком,

Та цяцьки покаже,

То будь ти хоч тричі мертвий –

Біля неї ляжеш.

А коли вона сміється,

Ніби сяють зорі,

Що, здається, в ту хвилину

Шторм почався в морі.

Було колись важко жити,

Важко працювати,

Та зате дівчата вміли

Хлопців шанувати.

Зараз глянеш на ту кралю,

Вже не ті підходи,

Ще й не встигнеш в дім привести

Як у неї роди.

Стегна вивалить з-під міні,

Це все, що та вміє,

Що від того видовиська

Аж в очах рябіє.

Візьмеш дівку, підеш з нею,

Й що робить не знаєш,

І не дасть сказати й слова,

Поки не зіграєш.

І йде пара славна-славна,

Випадок не перший,

Йому сорок, а їй двадцять,

І він – сорок перший.

22.6.1957 р.

ДЕ БАТЬКІВ БАТІГ?

Куди ж я старався, куди ж я спішив?

Мабуть тоді марив, як в місто ступив.

Казав мені батько: – Мій сину, там рай,

Де батьківська хата, де батьківський край.

А я не послухавсь, бо слухать не вмів,

І лише сьогодні це все зрозумів,

Як сам вже став батьком, як став жити сам.

Ні хати, ні двору, день – тут, а день – там.

Від ранку до півдня шукаєш ночліг,

О, де моя мати, де батьків батіг?

Та тільки сьогодні батіг не поможе,

Бо батько старий уже став і негожий.

Отож, з кожним днем більше згадую батька,

І матір стару, що була, як загадка.

8.8.1957 р.

ПАМ’ЯТАЄШ, ВІРА?

Пам’ятаєш, Віра, зоряну ту ніч,

Коли ти стояла, як гаряча піч,

Ти чомусь дивилась десь у далечінь,

Звідки визирала невідома тінь.

Я тебе за плечі щиро обійняв,

І не пам’ятаю, що тоді сказав.

Тут же притулився до твоїх грудей,

І відчув, як серце стало грать в хокей.

Я відчув, що з серцем стало щось не те,

Щось таке незаймане і привабливе.

Губи повні Сонця й ніжної краси,

Що у мене здибились у штанах труси.

Я стояв і думав, як про те сказать,

Щоб тебе під зорями взять поцілувать.

І дивитись в очі, де життєвий сум,

Переплутавсь з вогниками заповітних дум.

Що, як тінь стрибають, і мовчать, мовчать...

Як тобі, кохана, все про це сказать?

Тільки ти калиною, ніби розцвіла,

– В тебе ж є дівчина,– так відповіла.

І вона чарівна, ніжна, молода,

Але, що ж робити, дівчинко моя?

Як тебе кохаю більше, як її.

Всі ті поцілунки ніс одній тобі,

А коли тихенько серед хати став,

І що ти не дома – навіть і не знав.

Підійшов до ліжка – ніби там хтось спить,

Я перехрестився, хай вже Бог простить.

В хаті було темно, ти також прости,

І тоді подумав, що була там – ти.

Я лап-лап за попочку, ну, а та – мовчить,

Що ж мені лишалося вже тоді робить?..

Ну пробач ти, зоре, дівчинко моя,

Ти така чудова, ніжна, молода.

Очі зайнялися й стали більш блищать,

Що її я губки тут же став шукать.

Ну навіщо мочиш очі ти свої?

Якщо дуже хочеш? – хватить і тобі.

Ну пробач, пробач же, ну не лай мене,

Глянь, яке чудесне Сонце весняне!

– Що ж, тобі прощаю, можеш штурмом брать,

А дівчата мусять пробачать, мовчать.

8.5. 1959 р.

ВІДПЛАТА ЗА ЛЕГКОВАЖНІСТЬ

Тихим вечором гулять дівчина спішила,

Руки в неї променять і легкі, як крила.

Як подивися – гориш, ну до чого ж мила!

А придивися – біжиш, як нечиста сила.

І за що? – не зрозумів, для її старався,

А листи, які писав, миливсь, прибирався.

В неї ж, як у павича – посмішка по вуха,

І до мене: – Йди поклич мені головбуха.

Для її поеми, оди я складав ночами,

А вона біля колоди з іншими очами.

Але час минав, пройшла масниця кицюні,

І вона, як тінь брела, як верблюд по дюні.

Бо, як вияснив сам факт, вся причина в тому,

Що дівчина та, як мак, віддалась другому.

Й той, котрому вірить все їй хотілось в муках,

Він поїхав, а тепер жениться в Прилуках.

І, як бачите, такий, як закон природи

Невблаганним голосом мовить – будуть роди...

І дівчина чарівна крутить собі руки,

А тим часом роки, юнь мчалися в Прилуки.

А за ними все життя, всі дівочі мрії,

Роки ж ви мої, літа, роки молодії.

Тихим вечором гулять вже не йшла дівчина,

Бо в хатині, де жила, плакала дитина.

Стали в дівчини вже інші і думки, і мрії,

Роки ж ви мої літа, роки молодії.

Роки ви мої літа, де ви? – їх не стало,

Бо в колисці, де жила – дитинча кричало.

Він, поїхав і забувсь батьківську повинність,

То ж хотілось би спитать: – Ну, а син, що винен?

Що ти думав, коли їй – в щасті присягався,

Як співали солов’ї, Місяць посміхався.

Як вона тобі усе віддала, що мала,

Ти від неї нишком втік, бо дитя кричало.

27.6.1958 р.

ЩОБ ДО ТЕБЕ Я ПРИПАВСЯ

Щоб до тебе я припався –

То весь світ всю б ніч хитався!

16.2.1983 р.

І ЧОМУ ТАК?

І чому так? – як щиро любиш,

Кохаєш ніжністю душі,

До безкінечності їй віриш,

Поеми пишеш їй, вірші –

Вона від тебе відвернеться,

Немов водою набереться,

І піде геть в простір полів

Шукати знаю – віслюків.

Чому, чому в нас так ведеться?

Саме ж нікчемне і мале,

Нема ні гострого розсудку,

А ні краси, ні прямоти,

Таланту б трохи хоч би в «шутку»,

А як побачиш ти її –

Співають зорі, солов’ї.

Яка причина? Де шукать?

Чому так хочеться співать?

Чому, чому в нас так ведеться?

11.10.1958 р.

НЕ ВМІЮ ГОВОРИТЬ

Хоч вже мені й за сімдесят,

Та говорить я не навчився,

Що, навіть, соромно сказать,

Хоч й не зовсім погано вчився.

1.1.2012 р.

РАНКОВА РОСА

Дивлюсь я на Київ, аж серце радіє,

На кожнім провулку дім новий видніє,

На кожнім провулку будови такі,

Що світ,– запевняю,– не бачив і в сні.

І люди прекрасні, душевно-прості,

І духом величні й самі чарівні.

На кого не глянь – і внизу, і вгорі

Усі, ніби з епосу – богатирі.

А ось, подивіться, на наших красунь,

То де ж ви знайдете таких, як в нас – Дунь?

Це ж гордість епохи, це ж наша краса,

Бо кожна із них, як ранкова роса.

3.8.1957 р.

ПРОЩАЙ!

Я все обдумав як потрібно,

Тому й пишу тобі листа,

Правда і соромно, й противно,

Що ти зустрілася не та.

Я не таку шукав подружку,

Яку мої лякають дні,

За те що мав я іншу шлюшку,

Яка подобалась мені.

Я все врахую і відвикну,

Адже хто ворог сам собі?

І вже якщо колись я гикну,

То вже, пробач, не по тобі.

Ну, а якщо тебе й згадаю,

Тоді прошу тебе, прости,

Не ти придумала кохання,

То й не відмінеш його ти.

Я не збираюсь тебе гудить,

І не збираюся хвалить,

Хоч ті твої шовкові груди

Хотів би вічно їх любить.

Але сьогодні запевняю,

І свідком стане всім вам Русь:

Я краще вже женюсь на мавпі,

А ніж до тебе повернусь!

19.11.1958 р.

ЇЇ ОЧІ

Так і хочу обійняти,

Алі губки цілувать,

Задушевне щось сказати,

І коханою назвать.

За її чорняві брови,

За гнучкий дівочий стан,

За приємний тон розмови,

Що приносить ураган.

І, мабуть, чорняві очі –

В темноті не роздививсь,

Цілував би дні і ночі,

Все б життя на їх дививсь.

29.7.1958 р.

ПОМОЖИ ТИ, ТРАВЕНЬ!

Небо – скільки зору без кінця і краю,

Я ж стою над річкою, а чого? – не знаю.

Я дивлюсь на зорі, що над лісом світять,

І на землю променем світло-ніжним мітять.

Може вони хочуть серце моє вкрасти,

А тому і мітять, щоб у ціль попасти?

Може вони хочуть серце застрахати,

Щоб воно не сміло зразу трьох кохати?

Тільки я й понині сам, чому? – не знаю,

Очі карі, сірі й голубі кохаю.

А тому й веселий і сумний, як хмара,

Ну навіщо треба ця безмежна кара?

Поможи ж ти, Травень, зорями над полем,

Як розвіять смуток і розстатись з болем?

Щоб одна по-справжньому зіронька світила,

І на всіх не тратив свій неспокій, мила.

Тільки Травень з поля квітами клянеться,

Що у всіх та ж доля, хто в маю знайдеться.

Я пішов над річкою, а куди? – не знаю.

Ну чому так ніжно й досі трьох кохаю?

Тільки верби голосно на весь гай шепочуть,

Я стою і думаю: що й вони ще хочуть?

Небо скільки зору без кінця і краю,

Я ходжу по березі. А чому? – не знаю.

Річка хвилі кидає, мов грозить грозою.

Зрозумів я, зіроньки, врешті, що зі мною.

І пішов, де зимують білі ведмедиці,

Хай мене скупають в крижаній водиці.

Серце мені кригою щоб вони натерли,

Почуття надмірні зникли, або вмерли.

Тільки серце кригою й трішки не взялося,

Крига вся розтанула, серце – зайнялося.

І горить, й палає, і болить, й щемить.

Так, скажіть, хто знає ?– як надалі жить?

Щоб я міг, нарешті, з трьох одну кохати,

І отій – єдиній щастя дарувати.

7.5.1959 р.

ТРОН І СЛОН

Поки в кріслі Барс сидів,

Трон стояв, хоч і скрипів,

А як Слон туди забрався,

Трон відразу захитався.

18.1.2012 р.

КОЛИ НАБЛИЖАЄТЬСЯ ВЕСНА

Як в гаю проснеться Сонце,

І сріблиться скрізь трава,

Кожен раз в моє віконце

Повертається весна.

І завжди радіє серце,

То замовкне, то кричить,

Бо вона ніби і близько,

Та не надто в дім спішить.

То, як тінь промчить проз мене,

Посміхнеться і мовчить,

То сидить в гаю зеленім

І дерева молодить.

19.9.1958 р.

КОЛИ Я ДУМАЮ ПРО ТЕБЕ

Чому, як я дивлюсь на тебе,

Ніби пливу по морю я,

То я пірнаю, виринаю,

То, ніби знов на хвилях я.

Чому в той час так жити хочу

І слухать вічно солов’я?

Немов знайшов підкову щастя,

Щоб ти завжди була моя.

Чом, як на тебе подивлюся,

То ніби хтось приворожив,

І я тоді – реву і злюся,

Ніби я тільки що ожив.

Чому, чому? – одні питання.

Де на їх відповідь шукать?

А роки йдуть, роки минають,

Й не знаю, де себе дівать?

21.4.1959 р.

ФАНТАЗІЯ ПРО ІРПІНЬ

О, ви не знаєте, є дім

Десь в Ірпені біля базару,

А в тому домі щастя всім,

І хмари димного угару.

О, там зійшлись богині всі –

Красуні вічного кохання,

І хто в той палац попадав –

То міг здійснить любе бажання.

Там ясний Місяць по ночах

Чарує смілих і вродливих,

О, знали б всі ви скільки там

Дівчат веселих і сміливих.

О, ви не знаєте, о ні

Куди іти на вечорниці,

Де хлопці в бутсах, як півні,

Де шелестять в кущах спідниці.

Отож, зберіться і підіть,

Підіть хоч оком подивиться,

І ви побачите тоді,

Чи нам на світі жить годиться.

І я там був. Мед, пиво пив,

Всю ніч до ранку розважався,

Й дививсь, як Місяць в небі плив

І ніби п’яний спотикався.

А на галявці, де паркан,

Гармонь частушки награвала,

І вся краса зібралась там,

І каблучками вибивала.

Я став, аж рота розтулив,

От, де фантазія, де сила!

І цілу ніч там ніжність пив,

Поки душа мене носила.

О, ви! – хто буде в Ірпені –

Заходьте, не минайте,

Заходьте краще на весні,

Й спішіть, часу не гайте.

А я з думками завжди там,

Бо там живуть земні богині.

Колись не вірив чудесам,

Тож, хоч повірте ви віднині.

7.5.1959 р.

Я ПОЧУТТЯ СВОЇ ПУСТИВ

Я почуття свої пустив на самоплив душі,

Чому,– не знаю я, чому? Ще й досі в цій глуші

Зі мною дівчина моя задумливо сидить,

І, мов голубонька в гаю – все дивиться й мовчить.

І вся в зажурі, вся тремтить, а горя – повні сліз,

Яких, мабуть, всіх не вмістить

В простий селянський віз.

Весняне Сонце із-за хмар їй в кучері вплелось,

В грудях вогонь, і біль, і гнів – усе переплелось.

І враз схопилася вона, хотіла утікать,

Навіщо людям цвіт, весна, як нікого кохать?

Кохану хутко я догнав в зеленому гаю,

За плечі білі обійняв я дівчинку свою.

Чому, – не знаю я, чому, – не віриш ти мені?

Поглянь, як хороше в гаю у нашім Ірпені.

6.5.1959 р.

ЗА ДВОМА ПОГОНИШСЯ

Буря пронеслася степовим бураном,

Й серце моє стало, ніби хтось поранив.

Зрозумів я врешті, з трох котру кохаю,

Й до якої ніжність більшу проявляю.

Світять в небі зорі: раз, два, три – багато,

Я на їх дивлюся, як баран на свято.

Ну, а зорі пильно заглядають в очі,

Ніби мені тут же щось сказати хочуть.

І одна з них: – Друже, трьох красунь ти маєш,

За всіма блукатимеш й жодну не спіймаєш,

Та, якщо ти хочеш весело прожити,

То в житті потрібно з трьох одну любити.

То ж, поки не пізно – кинь ти панську звичку

І гукай одну із них у весільну бричку.

Потім вже до іншої повернулась з них

Й почала повчати, як діток малих:

– Ну, а ти, дурнесенька, – й глянула на Язю,–

Не кохай тих хлопчиків, що на кожну лазять,

Бо Жуїр обдурить, і не засміється,

Й хоч би як брикалася, а свого – доб’ється.

9.5.1959 р.

ОБЦВІТАЮТЬ ВИШНІ

Присв’ячую Воровській Стасі

Обцвіли вже вишні, яблуні і сливи,

А чомусь згадав я дівчину з Оливи,

У якої очі, ніби в небі зорі,

Рад які всяк бачить у добрі й в покорі.

Але чорні хмари зорі обступили,

Тільки до дівчини я направив крила.

Бо мене кохати мила завагалась,

Хоч колись кохати вічно присягалась.

Й біля мене днями пурхала й літала,

Поки ще про іншого з «Волгою» не знала.

В мене очі сині, в нього синя «Волга»,

А тому й розмова в нас була недовга.

Мої сині очі вже не до вподоби,

Бо яких же радощів можна ждать від роби?

Та й навіщо справді їй такий потрібен,

Як для неї «Волга» то – її вже рівень.

То ж співай же, кельмо, ти сильніше нині,

Щоб й мої світитись могли очі сині.

Щоб могли світитись, ще й сліпити «Волгу»,

Ту, що з глузду зводить в нас людей надовго.

Обцвітають вишні, яблуні і сливи,

А тому й згадав я дівчину з Оливи.

Вже пройшли і роки, і життя проходить,

А до неї й досі ніжність моя ходить.

Ходить кожен вечір, тільки Сонце ляже.

Що ж мені робити ? – може хто підскаже.

9.5.1959 р.

ГОЛОС І ВРОДА

Ніби по гіпнозу йду на твій я голос,

Він лоскоче душу, як у полі колос,

Він такий приємний, ніби в спеку море,

Що забудеш тут же про біду і горе.

Він такий красивий, чарівний і дужий,

Що й зимою голий побіжиш по лузі.

Через яр і поле, у вогонь, і в воду –

По любов, по щастя, по дівочу вроду.

7.6.1961 р.

БОЛОТЯНА ЛЮБОВ

Ти мене заставила

Думать дні і ночі

Тільки вже по іншому

Про кохані очі.

Бо вони хоч світяться,

Та зовсім не гріють,

Жабою в болоті,

Про болото й мріють.

Тільки я не знаю

Й сам, чого блукаю?

І в болоті й досі

Жабу ту шукаю.

7.6.1959 р.

ЩО МЕНІ РОБИТЬ?

– Ой, порадьте, людоньки,

Що мені робить?

Мене мила кинула,

Як без неї жить?

– Йди,– каже,– до іншої,

Нащо ти мені? –

Як таких красунчиків

Повно в Ірпені.

Я пішов зажурений,

Світ хитавсь в очах,

І, якщо відверто,

Звідкись взявся страх.

Став собі і думаю:

– В чому ж та вина,

І жінок не «пробую»,

І не п’ю вина?

Розповів знайомому,

Ну, а він мені:

– Йди й принось «Шампусік»,

Ром і відбивні.

З того часу й дійсно

Повезло всім трьом:

І вина напилися,

Й став я – мужиком.

24.6.1959 р.

ТИ Ж ПРИСЯГАЛАСЯ

Ти ж бо присягалася,

Що мене кохаєш,

Чому ж, так як вечір,

Іншого шукаєш?

Чому ж, як з роботи

Я прийду додому,

То тебе ніколи

Не знаходжу в ньому?

Ти, мабуть, вважаєш,

Цього хоче небо,

І що бути вірною

Зовсім і не треба.

Й поміняла вірність

На життя на панське,

Почуття сердечні

На вино «Шампанське».

Так живи і радуйся,

Як ведмідь росою,

Тільки вже, красунечко,

Більше не зі мною.

8.6.1959 р.

ЗАПОВІТ ЖОНАТОГО

Де жалість є – нема любові.

Й жаліть не варто взагалі,

Адже ці фрази побутові

Відомі в кожному селі.

А ми, буває, своїй волі

Йдемо, як є – наперекір,

Сміємось в очі рідній долі,

Потім самі смішні без мір.

І плачемо: – О, Боже, де ти?

Чи чуєш нас? Нащо карать?

Навіщо нам такі дуети,

Де в серці, мов коти кричать?

О, не женіться без любові!

Краще байстря, дівки, родіть,

А ви, орли, на добрім слові,

Хто попадеться, тих й – любіть!

8.7.1959 р.

А КАЗКА З НЕБА ВСЕ ЛЕТІЛА...

Ішла зима, біліли луки,

Летіло листя із дерев,

І під морозні білі звуки

Здійнявсь над лісом дикий рев.

Всіх, як могла, зима «зігріла»

Під вальс п’яніючих вітрів,

А потім на берізку всілась,

Що визирала з-за дубків.

Я підійшов, вона тремтіла,

Ну геть зовсім, немов жива,

А з неба казочка летіла

Як зорепад що в нас, в – жнива.

20.11.1958 р.

ЖИВА КАЗКА

Ти спала так ніжно,

І чомусь тремтіла,

Я довго дивився

Й всю ніч милувавсь,

Аж поки злегенька

Торкнувсь твого тіла,

І сам твоїм настроєм

Враз перейнявсь.

Воно таке звабливе,

Ніжне, кохане,

Пропахле коханням,

Пропахле життям,

Й чим більше на тебе

В ту ніч я дивився,

Тим більше відмовить

Не міг почуттям.

27.7.1959 р.

ЩОБ НАБРАТИСЬ МУДРОЩІВ

Щоб набратись мудрості,

Я забувсь про зручності,

А тому обрав я Ліру

І пішов на труднощі.

27.1.2012 р.

ДОГОДИЛА…

Якось п’яний чоловік

Повернувсь до хати,

Жінку з печі ізволік

Й став її страхати

– Ах, собача ти душа,

Лізь під стіл і нявкай.

Жінка лізе, догоджа,

А тепер там гавкай!

А як гавкнула вона,

Він її як дзизне.

– Що? Й своїх не впізнаєш,

Порося капризне?

19.2.1959 р.

ЛЮБЛЮ ЛЮДЕЙ

Я люблю людей правдивих,

Бо як їх стрічаю я,

То душа моя, як диво,

Як і вся моя рідня.

Я люблю людей відвертих,

Щоб, як кажуть, пить так пить,

І, якщо в житті прийдеться –

Було з ким поговорить.

Я люблю людей сміливих,

Що вже там і говорить!

Бо хіба із боягузом

Хто осмілиться дружить?

Я люблю людей чарівних,

Що й очей не відірвать,

Й щоб, коли до вас прийде вже,

То було за що і взять.

Я люблю там, де тополі,

І гуркочуть трактори,

Слухать, як співає поле,

І шепочуть явори.

Світ чудовий! Все в природі,

Все для нас – людей дано,

Але де оте, що кажуть?

Хто нам скаже, де воно?

11.5.1960 р.

ПРОКИНСЬ, КОХАНА

Літа проходять, юність в’яне,

А ти ще й досі, як дитя,

Якщо хтось бубликом поманить –

Стаєш, неначе не своя.

А час іде, літа не ждуть,

І вже ніколи не вернуться,

Хіба десь вітром прогудуть,

І десь у полі розминуться.

Ось вже і осінь над полями,

То тут вона іде, то – там,

Отож, прокинсь, моя кохана,

І дай фантазію літам!

10.10.1960 р.

ЛЮБЛЮ, ЯК ВІВОЛГА СПІВАЄ

Люблю, як віволги співають,

І вишні сяють у садку,

Коли дівчата дозрівають

І нам несуть свою красу.

Дивлюсь, які вони щасливі,

Як появляються соски,

Які в них посмішки вродливі,

Що видно ледь не до Москви.

Люблю, як в них очата грають,

І нас заманюють туди,

Де найцінніший скарб ховають,

Та так, щоб ми його – знайшли.

Люблю, як Місяць пильно стежить,

І в серці музика гуде,

І нам показує ту стежку,

Яка до дівчинки веде.

25.10.1960 р.

НЕ ТРЕБА ПЛАКАТЬ!

Треба сміятись і кохатись,

І треба діло своє знать,

А тих, хто буде заважати,

Всіх посилать… Куди? – Сказать?..

13.5.1961 р.

РОЗПОВІДЬ ПРО ЮНІСТЬ

Луковській В.П.

Ні! – Не запевняю, що тебе кохаю,

Та не мав до тебе я ніколи зла,

Днем ходжу, гуляю і тепла шукаю,

Того, що мені ти, люба, не дала.

Я не знаю, мила, що зі мною сталось?

Чом розхвилювалась так моя душа,

Чом тривожне серце, розум, навіть воля,

І чому так дишеться, ніби в комишах?

Ніби я на морі, ніби на просторі,

В полі, в кукурудзі, мов герой стою,

І пісні співаю про степи безкраї,

Про Вкраїну-Неньку і любов свою.

Що зі мною сталось? – Може збожеволів?

Може починаю? – але ні, о ні!

Радість може бути раз в житті людини,

Та і то не в кожного, навіть у ві сні.

І мені та радість снилася ночами,

Не давала спати, мучила всі дні.

Мучила без жалю чарівними снами –

Боже! – як хотілося ніжності мені.

Я згорав ночами без вогню і диму

Не в угарі п’янім, ні в обіймах рук,

Я згорав без ласки, всіми позабутий,

Від своїх великих почуттів і мук.

Солов’ї співали по ночах в діброві,

Хлопці і дівчата на краю села,

Ну, а я мов тінь та що гуляє в полі,

Що кому до того? – як мої діла.

Так було порою, так було між нами,

Щоб забуть про муки – падав в забуття,

Віддавав я тіло, віддавав я силу,

Та не дав нікому свого почуття.

І сьогодні, мила, Бог ти мій єдиний!

Де на моє щастя, звідки ти взялась?

Все віддам для тебе: розум, тіло, душу,

Роздуми вечірні, все своє життя.

Все віддам, бо більше вже терпіть не в силах,

Зовсім без вагання, все – тобі, тобі,

За твої чудові, за чорняві брови,

За найкращу посмішку, очі голубі.

Бо набридло розум тратить на ідеї,

І не мати щастя власного в житті,

Краще без ідеї жити в білім світі,

Та зустріть ідейну на своїм путі.

19.10.1961 р.

ЖИТТЯ НАВЧИТЬ

Можливо й ти безсонними ночами,

Або прокинувшись раненько до зорі,

Будеш шукати сонними очами

Своїх знайомих в кручах на Дніпрі?

Можливо, так нікого й не знайшовши,

Ти засумуєш більш, як будь коли,

Може тоді й про мене ти згадаєш,

Але мене до себе вже не жди.

Бо там де був – залишилися вірші,

Бо вирішив, усе своє роздать,

Бо все, що ніс тобі, те розхватали інші,

Бо більше вже не міг все те держать.

25.11.1961 р.

ТИ ВИХОДЬ!

Ти виходь, дівчинонько,

В поле до калиноньки,

Ти виходь тоді:

Як вечірня зіронька,

Там, де наша річенька,

Заголивши ніженьки –

Миється в Дніпрі.

6.6.1961 р.

КОЛИ ЩЕБЕЧУТЬ ДІТИ…

Як верби з травами шумлять

І поруч з вами ваші діти,

То як же можна не співать? –

І як же можна не радіти?

6.6.1959 р.

НІЧОГО НЕ ЖАЛІЙ!

Луковській В. П.

Для щастя власного в житті

Нічого не жалій,

І з тих, хто стане на путі,

Ти глузувать не смій.

Не смій із власних почуттів

Глумитися в журбі,

Бо то найбільший гріх в житті

Буде лише тобі.

Не слухай тих, хто запевня,

Що можна вік прожить,

Як вийти заміж навмання

І мужа не любить.

То не життя, Валюша, вір,

То гнів людський, то крик,

Що буде бавитись без мір

Як, над козою, бик.

Тоді побачиш, вас обох

І небо прокляне,

За те, що в полі, де горох,

Колись він стрів тебе.

І ти побачиш, що і муж,

Проживши рік чи два,

Не взнавши щастя у житті,

Другі скаже слова.

Обдумай все! Тобі з ним жить,

Нащо тобі ті люди?

Людям, аби горілку пить

І дертись на всі груди.

Ти будеш з ним. Люди підуть,

Й ні брат тобі, ні мати

Дівочих сліз твоїх не здмуть,

Та й звідки їм те знати?

Звідки їм знати, що тобі,

В твоїх очах дівочих –

Давно вже очі голубі –

Яких ти ждеш щоночі.

23.10.1961 р.

МОЯ ЮНІСТЬ

Луковській В.П.

О! Якби ти знала, що в моєму серці,

Що в думках юначих коється всі дні,

Ти б мене ніколи не колола перцем,

Й вічно б посміхалася, киценько, мені.

Серце в мене стало черстве, як шкоринка,

Жалю ні до кого в ньому вже нема,

Бо душа холодна, як з піском торбинка,

А тому й лютує, як лиха зима.

Ти не знаєш, мила, що мене тривожить,

Чому я похмурий, як зимовий день,

Чом ходжу-тиняюсь, і ні з ким не знаюсь,

І сумую, ніби зірваний жень-шень.

Юність відшуміла, як хліба весняні,

І літа рахують мій давно кінець.

Ти не знаєш, мила, чом душа марніє,

То ж нехай підкаже цей хоч папірець.

Що? Чого я хочу? Кого виглядаю?

І невже я щастя й справді зможу дать

Тій, що невідступно я про неї мрію,

Ту, яку так хочеться вічно цілувать.

Я сміюсь порою, йдучи по бульвару,

Ніби божевільний, без причин і мір.

Люди стороною... кажуть: Бог з тобою!

Христяться побожні і втікають, – вір.

Сам того не знав я, сам того не бачив,

Просто, раз знайомий випадково стрів,

І на подив власний, випадок не гласний

Він мені, як брату, мила, розповів.

Що зі мною сталося, що з мене лишилось?

Ой, незряча юність! Суперечки, гнів.

Правда, людська правда, радісна і славна,

Вічно з мене хлюпала, як вода із гір.

Обізвись, бо більше вже шукать не в силах,

І не в силах більше я себе тримать,

Бо і так зосталась не душа, а жалість,

Та тобі не знаю, як про це сказать?

Від думок про щастя зовсім збожеволів,

По ночах питаю, що його робить?

Як надалі жити, чи тебе любити?

Чи узяти палицю і себе побить?

Бо забуть не в силах, так говорить серце,

Так говорить розум, ніжні почуття,

Бо у них єдина вся моя надія,

Щастя, справедливість й зміст мого життя.

За любов, за щастя варто поборотися,

А, можливо, навіть й не доспать ночей.

Якщо вить не хочете вовком на болоті,

Й сумувать ночами без отих очей.

Очі ви дівочі, як волошки сині!

Ви неначе мрія: тут були й нема.

Де ж дівались чари із твоєї скрині

Ті, які для мене, ніби берегла?

28.10.1961 р.

ЗАВЖДИ З ТОБОЮ

Серце без серця – душа не на місці,

Звідки ж чекати тебе або вісті?

Ти на одному кінці, я другому,

Все ж відчуваю тебе в світі цьому.

Хочеться ближче до тебе підсісти,

Взяти тебе, обійняти і «з’їсти»,

Довго дивитись, мовчать до безтями,

Поки твій погляд заграє вогнями.

Поглядом, мила, тебе я цілую,

Навіть тепло твоє з відстані чую.

Хочеться, люба, тобою дихнути,

Тільки боюсь, як завжди, ворухнутись.

2.12.1961 р.

ЕНЕРГІЯ КОХАННЯ

О, якби все те старання,

І енергію всю ту,

Яку тратим на кохання –

Вкласти в працю будь-яку.

То суспільство б з того мало,

Мабуть, користь не малу,

І уже б давно жили ми,

Всі, як в Божому раю.

16.7.1961 р.

ПРИЙШЛА НЕДІЛЯ

Прийшла неділя – день звичайний,

Такий як всі буденні дні,

Але в буденний день на серці

Чомусь приємніше мені.

Чому? – не знаю, а, можливо,

Тому, що ніде час дівать.

Можливо тому, що самотній,

І серцю нікого обнять?

Проходять хлопці і дівчата,

Приходять всі, кому не лінь,

А я своє шукаю свято,

В дівчат ледь вище від колін.

30.11.1961 р.

ПРОЙДУТЬ ЛІТА

Пройдуть літа, а спогади ніколи,

Бо в серці їх хоч відбавляй,

І, де колись ми бігали по полю,

Сьогодні там вже виріс справжній гай.

Шумлять діброви й сосни, ніби пані,

І вітер з поля крадеться в їх стан,

Де вперше я освідчився Оксані

І обійняв її вогненний стан.

Тремтить осика листям світло-білим,

Спадала ніч зірками на поля,

А я стояв й задумливо дивився,

Коли ж, нарешті, упаде й моя.

Шумлять гаї, шепочуться діброви,

Шипшина колеться, а хочеться зірвать,

Невже дівчат більш любимо за брови,

Але про це соромимось сказать?

Шумлять гаї, з шипшиною шепочуть,

Шипшина колеться, а хочеться зірвать,

А я іду й на кожну поглядаю,

Бо в кожній з них хотілочки сидять.

Шумлять гаї, з шипшиною шепочуть,

А я іду, по полю тому йду,

І впевнений – не всіх ще розхватали,

І я свою – однаково знайду.

7.12.1961 р.

Я ТЕБЕ КОХАЮ

Як дівчат багато й всі смачні, як сливи,

Полюбив би всіх я вас, та замало сили.

От, наприклад, перша, глянь, яка чарівна,

Та ж такій у світі не знайдете рівні.

Гляньте на ті грудоньки, і на тії губки,

І на ті колінки, що горять з-під юбки.

Як же не побавитись тими вогоньками,

Що жінки ховають вічно між ногами?

І в цей час припастись до грудей дівочих,

І до тих сосочків, що усі їх хочуть.

Цілувать, кохана, поки буде сила,

Щоб сама до мене ти щодня ходила.

4.11.1961 р.

ДИТЯЧИЙ СПОГАД

Ніби сон неповторний дитячий,

Ніби відзвук далеких віків

Залишився один лише клячий,

Та і той, як стіна побілів.

Він стояв біля мене й дивився

Прямо в очі мені і іржав,

Може він про далеке дитинство,

Як лошам був, той час пригадав.

Як він нюхав годинами квіти,

І зривав там шовкову їду,

І не відав, коли постаріє,

Що на бійню його поведуть.

9.9.1961 р.

ЩОБ НЕ СМІШИТЬ ЛЮДЕЙ

Я одне не розумію: чом нема тебе?

Адже глянь, яке чарівне небо голубе.

Глянь, як Місяць між хмарками з вилами біжить,

Ніби хоче, там – на хмарах, когось погубить.

Потім в тебе, ніби в люстру, очі свої вклав,

І тебе, як хлопець дівку – обіймав і цілував.

Ну, а ти, щоб я не бачив – стала тут же під дубком,

Й разом з ним побігли в поле, що знаходивсь за ставком.

10.5.1960 р.

ХОЧУ ВСІХ!

Я знаю, що щастя одне не буває,

Тому ото люди його і шукають.

І поки те щастя своє хто знайде,

То поле, мабуть, не одне обійде.

Так само і я, що тут гріх вже таїть,

Ходжу і шукаю, щоб душу погріть.

Я знаю, що щастя мене обминає,

І скільки живу – то від мене втікає.

І поки своє буду щастя шукать,

То буду і іншим я допомогать.

І хоч їм порою бувало грубив,

Але цю «роботу» завжди я любив,

І хоч жіночки ті були часто з перцем,

Але ту роботу робив їм – від серця.

6.12.1961 р.

ЛЮБЛЮ ДИВИТИСЬ В ОЧІ

Я люблю дивитись людям прямо в очі,

Особливо в ніжні, голубі, дівочі.

І мені, здається, серце перегріте

От-от запалає і почне горіти.

А як запалає, то запалить душу

Хто ж мені підкаже, що робити мушу?

18.5.1961 р.

СВІТИТЬ СОНЦЕ

І ніхто не знає, і ніхто не чує

Хто в моєму серці днює і ночує.

Світить ясно Сонце, до ялин сміється,

І, мабуть, від того серце дужче б’ється.

Б’ється, бо навколо люди, живі люди,

А тому і дихаеться нам на повні груди.

І ніхто не знає, і ніхто не чує,

Хто в моєму серці днює і ночує.

14.5.1961 р.

ЯК МИ ЗУСТРІЛИСЯ

Після того, як над полем

Ясна зіронька зійшла,

Запалало моє серце,

Прояснішала душа.

І від того став добріший,

Все думки, та все думки,

Світ немилий став миліший,

Стало все-все навпаки.

Я завжди знав, що роблю я,

Що і де кому кажу,

А це став чомусь проходить,

Навіть вулицю свою.

І дивлюсь, очей не звожу

З чарівних твоїх колін,

І готовий щогодини

Бити їм я свій уклін.

22.10.1961 р.

ГРАЄ МАНДАЛІНА

Ніби циган в тіні – Місяць за горою

Крадеться, як смеркне, пізньою порою,

Тільки не за кіньми, і не за вдовою,

Крадеться за дівкою тою молодою.

Грає мандаліна, про літа голосить,

Під вербою Місяць щось в дівчини просить,

А вона хіхікає, і не проти б дати,

Але хто ж дитинку буде доглядати?

От чому голосить в лісі мандаліна,

В час, коли хіхікає під вербою Ніна.

27.2.1960 р.

ТІЛЬКИ ЦІЛУЙ

Я приїду, як розквітне вишня у садку,

І тоді тебе зустріну зіроньку свою.

Сядемо, як ми сиділи, серед скал і круч,

І тоді мене як хочеш, скільки хочеш – «муч».

І тоді роби, що знаєш серед пальм і туй,

Я мовчатиму, коханий, тільки ти цілуй!

10.5.1960 р.

МРІЙЛИВО ЗОРІ ЗАГЛЯДАЛИ

Чи я любив кого – не знаю,

Чи може думав, що люблю,

Тому сиджу і виглядаю,

Я й досі зіроньку свою.

Щоб соловей не спав до ранку,

Йому пісні свої складав,

І щоб співав їх на світанку,

Поки тебе я дожидав.

Мрійливо зорі поглядали,

Мабуть, всю ніч на Ірин пень,

Туди, де голосно співали,

Сільські дівчата про Ірпень.

Ріка туманом підіймалась,

Із кучерявих берегів,

І, мов на когось задивлялась,

Із-під своїх кошлатих брів.

А з-за ліщини йшла дівчина,

І посміхалась знов, і знов,

Ото якраз на тому місці

З нами і стрілася любов.

3.11.1961 р.

ПІСНЯ, ЯК ХЛІБ

Я люблю свій край, як травень –

Серцем, ніжністю душі,

Як шепочуть в лузі трави,

І сміються камиші.

Я люблю свій край, як пісню –

Серцем, помислом мети,

Моя пісня – юна, дужа

Над всім світом пролети.

Пролети, пролинь, просурми,

Щоб в людей загрався хміль,

І щоб в кожній їхній хаті

Були вічно – хліб і сіль.

Пролети, де не літала

Жодна пісня на Землі,

Аби люди всі співали

Як в дібровах солов’ї.

11.5.1961 р.

ОЦЕ ТАК ПЕРЕМОГА!

Ти не така була в той вечір,

Коли були ми в Ірпені,

І на мої схилившись плечі,

Весь час шептала щось мені.

В той вечір ти уже палила,

Й мені сказала: я – твоя.

А я ж таке було дурило,

Що й ще сміюсь із себе я.

І хоч душа до тебе рвалась,

І рвався мій до тебе біг,

Але, якщо сказать відверто,

Себе в той вечір – переміг.

27.11.1961 р.

ЩОБ БУТЬ МОЛОДИМ

Я не хочу, щоб дні пролітали

Просто так, якщо можна сказать,

А тому, як у вулику бджоли,

Я старався завжди працювать.

Я хотів молодим буть душею,

А якщо вже старим – в навчанні,

І завжди міг пишатися Тою,

Що вона не старіє в мені.

Хочу я, щоб моя Україна

З кожним днем молоділа завжди,

І щоб нас об’єднала Планета,

І всі люди щоб дружньо жили.

9.5.1961 р.

БАЖАННИЙ ГІСТЬ

Що значить бути інженером?

Це не простим робітником!

А мати справу із папером,

А не з якимсь там молотком.

Це значить – туз козирний в тебе,

А не якась трефова шість,

І ти, де треба, і не треба,

Для всіх людей – шановний гість.

15.5.1961 р.

Я ЛЮБЛЮ

Я люблю й любити буду жінку лише ту,

Що як гляне – серце в’яне, ходить по мосту.

Я люблю, бо лише в неї є отой патент,

Який серце відкриває у любий момент.

Я люблю, бо очі в неї, ніби дві зорі,

Які світять і на Землю, і до зір з Землі.

Я люблю, бо лише в неї є запас вогню,

Той, що може оживляти душу він мою.

Я люблю, бо голос в неї кличе жить і жить,

І не певен, що без неї зможу вже прожить.

Я люблю й любити буду той дівочий стан,

На який, якщо погляну, в серці – ураган.

14.6.1960 р.

ЧОМУ ТАК БОЛЯЧЕ?

Чому так боляче на серці,

Немов попав в якийсь я рів?

Друзів, як зір у небі яснім,

А закадичного не стрів.

Видно, коли родила мати,

Чорти раділи геть усі,

Що зможуть задовго до смерті

З моєї тішитись душі.

Але не вдасться – запевняю! –

Крові живучої попить,

Бо серце те, яке кохає –

Його ніким не покорить.

16.10.1960 р.

БУРЯ УВІРВАЛАСЬ

Засміялась, й ніби в душу буря увірвалась,

Сколихнула моє серце й тут же десь сховалась.

Став до всіх я придивлятись, ніби кіт у просі,

Став чомусь людей лякатись, хоч люблю їх й досі.

Засміялась, повернулась і пішла в ліщину,

Тільки я її проводив поглядом у спину.

І чим більше я дивився на дівочі ноги,

То тим більше відчував я ніжної тривоги.

Трахону, мабуть я грушу, що гіллями гнеться,

Може й вам комусь у душу буря увірветься.

20.5.1961 р.

ТИ НЕ ТАКА, ЯК ІНШІ

Ти ідеш, ти стоїш, ти чекаєш

Де шумить не змовкає комиш,

І на мене з-під брів поглядаєш,

Ніби сіренька мишка, й мовчиш!

Чому очі твої темно-карі,

Ніби зорі на небі горять?

Чи шукають собі іншу пару,

Та не можуть ніяк розшукать.

Бачу ніжності в них ціле море,

Сотні роздумів, тисячі дум,

Хвилювання в них бачу і горе,

І дівочий нестриманий сум.

Пригорталась душа до твоєї,

Пила ніжність з незайманих губ,

А десь хлопці співали своєї,

І кадили, неначе із труб.

Ну, а ти, притулившись, мовчала,

Мов казала, що хочеш – проси…

А зоря над Дніпром догоряла,

Й догоряли гірлянди з роси.

25.11.1961 р.

ЯК ПОВІЄ ВІТЕР З ПОЛЯ

Як повіє вітер з поля

На вишневий цвіт,

Хай тебе боронить доля

Від усяких бід

Хай вона тебе шанує

Й береже, як слід,

Щоб ніколи твоє серце

Не було, як лід.

Щоб ніколи не хворіла,

І не знала зла,

І ніколи не кричала,

Хапунам – УРА!

Щоб тобою я гордився

І тебе любив,

І, крім тебе, ні до кого

Більше не ходив.

13.5.1960 р.

ЧОМУ ПОМИРАЮТЬ ЛЮДИ?

Мабуть тим життя цікаве,

Що його не знаємо,

То ж й не дивно, що сюрпризів

Кожен день чекаємо.

А як взнаємо як треба –

Тільки й смокчем каву.

От чому вмирають люди –

Жити не цікаво!

21.5.1961 р.

ЗАЦВІЛА КАЛИНА

Не для мене в лузі зацвіла калина,

В полі посміхнулась не мені дівчина,

Не для мене тьохкає соловей тихенько,

Не мене гукає він у гай раненько.

О, якби ти знала, як тебе чекаю,

Й що його робити, вже і сам не знаю!

Як би я хотів би, як туман сріблиться

До краси твоєї в полі притулиться.

7.7.1961 р.

ПОЕТАМ

Часто, мабуть, дуже

Думають поети,

Що писати краще,

Оди чи сонети?

Добре, – кажуть треті, –

Добре те і друге,

Якщо мають думку

І чудові звуки.

Рими підшукали

Й добрі резонанси,

Але все ж немає

В їх на успіх шансів.

І, мабуть ці шанси

Самі головніші,

Бо життя людського

Не говорять вірші.

21.5.1961 р.

СЕРЦЕ НЕ КАМІНЬ

Луковській В.П.

Ціль, звичайно, в мене є і не маленька,

Цього не приховую я ні перед ким,

Та, повір дівчино, що не завжди хочеться

Бути всім доступним, і як птах – легким.

Хочу буть щасливим, що й тобі бажаю.

Молоді ми часто ось такі смішні.

Щастя пропускаємо, потім когось лаємо

Й сидимо – чекаємо втрачені ті дні.

Та весна не винна в тім, що ми несмілі,

Бо в житті не знаємо ми собі ціни,

Потім вже шукаємо дні оті омрієні,

Щоб на них нацупити ніжні кайдани.

Ні! Не агітую я тебе, лебідонько,

Просто тобі раджу – розберись в собі,

Бо тебе, я знаю, вмовили ті людоньки,

Про яких аж соромно згадувать мені.

Ти його жалієш. То ж невже ти камінь?

І невже ти зможеш вік себе дурить?

І невже сьогодні твоє добре серце

Зможе не кохаючи, з нелюбом вік жить?

Це ж хіба не вавка? Посивієш, люба,

Без пори, без часу, від думок, від сліз,

І, гляди, що станеш ти без часу груба,

То ж, дивись, дівчино, в ту біду не лізь.

Я ж у те не вірю, що перегоріла,

Й що тобі байдуже, кого цілувать!

То ж, прокинсь, ще поки зовсім не змарніла,

Й поки ти ще можеш справжнє щастя мать.

Хай не я, хай інший, тільки щоб коханий,

Пожалій ти душу, пожалій себе,

Бо мені не байдуже, що з тобою буде,

Якщо нас розлучить небо голубе.

Я такий як бачиш. Та не думай – грубий,

Бо в житті сьорбнути всього довелось,

А тому і раджу я тобі, подумать,

Перше, як «коханого» везти у село.

21.10.1961 р.

ОТАК КОЛИСЬ, ПРОХОЖИЙ...

Я знав, що ти лукава, та чомусь думав я,

Що ти така чарівна, як пісня солов’я.

Твої ласкаві руки, усміхнене лице

Були для мене кращими за хліб і за сальце.

Але часи минали, я виріс і змужнів,

І ось, моя кохана, до тебе прилетів.

Минали дні весняні, прийшов і листопад,

Як в серці вмить з’явився – веселий зорепад.

Летіло листя долі, й здавалося мені,

Що то юначу долю хтось топче на стерні.

Яка, неначе шишка, що впала із сосни,

Й чекає свого часу з весни і до весни.

А зараз її топчемо, у всіх своя мета,

Отак колись, прохожий, і в нас пройдуть літа.

А світ як був, так буде. Помруть всі старики,

І прийдуть їм на зміну – веселі парубки.

І будуть вечорами над річкою співать,

І будуть так же само, як ми дівчат кохать,

І буде все навколо, як і колись було,

Отож, я певен, житиме – і місто, і село.

15.10.1961 р.

НІЧ НАВКРУГИ

Подивлюсь на тебе, на твій облік любий,

І собі кусаю цілий вечір губи,

І ходжу й нудьгую, не знаходжу місця,

А тебе побачу – серце ледь не трісне.

Я пішов наліво, ти пішла направо,

В цьому, безумовно, твоє власне право.

Тільки я, мов тінь та, промайнув, сховався,

Бо мені здавалось, хтось за мною гнався.

Ніч кругом навкруги, спить спокійно місто,

Та мені без тебе, де б не був я – тісно.

Тісно, ой як тісно! Й що його робити?

Якщо я без тебе вже не можу жити!

25.5.1961 р.

ПАЛЬТО ЧЕРВОНЕ

Луковській В.П.

Що зі мною сталося? – я не розумію,

Як тебе побачу – серце моє мліє!

Чом розхвилювався розум неспокійний,

Чом такий упертий, і як сон – чарівний?

Двадцять п’ятий скоро буде за плечима,

Ну, а я блукаю по юрбі очима.

Що? Кого шукаєш, зоре мій юначий,

Що? За ким впадаєш, що такий гарячий?

Ти гориш-палаєш, хочеш… Що ти хочеш,

Що собі й дівчатам голову морочиш?

Так чому ж блукаєш, ніби ти щось знаєш,

І в дівчат прохожих поглядом стріляєш?

І невже дивитися вже за четверть віку,

Очі, не набридло на красу-каліку?

То пальто червоне не давало спати,

Варто було лише біля нього стати,

А то темно-синє з шарфиком біленьким

Вам здавалось кращим, навіть і від Неньки.

А тепер зелене не дає спокою,

Й через вас, лукаві, крутить чорт і мною.

Що? Ну що робити? Як надалі бути,

Щоб одне і друге те пальто забути?

Як не романтично, все ж душі не звично,

Бо вона не знає, що під тим пальтом?

Може там і дійсно добре серце б’ється,

А якщо там вічно – ураган і шторм?

І, нарешті, все-таки з них одна взяла,

Та, що допустила до свого тепла.

25.10.1961 р.

КОЛИ БЕЗ ПРОПИСКИ

Живу я так: як той собака,

Із дня на день, мов жду когось,

Що хтось постукає у двері,

І щось напише на папері,

І скаже: – Хлопче, підпиши,

Бери монатки і пішли.

24.7.1959 р.

ЯКБИ Я БУВ СИЛЬНИЙ

Я все чудово розумію,

Й мене уже не зупиняй,

Ні перед ким я вже не млію,

Так що як грала, так і – грай!

Себе я знаю. Будь ти певна:

– Як слово дав, то – молоток,

Бо ти не перша й не остання

З якою б я пішов в танок.

Я зовсім не хлопчик, моя дорогенька,

І мрію про тебе уже я давно,

Бо ти моє Сонце й єдине натхнення,

З яким би хотів я зіграть в доміно.

Я знаю, чому ти вагаєшся, мила,

Чому ти похмура, як стрінеш мене? –

Бо ти ще нікого в житті не любила,

Й не знаєш про щастя, яке чарівне.

Я знаю, чому ти з таким недовір’ям,

Бо зоряний наш не прийшов іще час,

Бо в лаптях ходжу, і не з того сузір’я,

Де носять багато усяких прикрас.

Щоб я був сильнішим за «старшого» брата,

Сильніший від всіх королів на землі,

Я б з золота виплавив взяв самоката

І з жадними всіми втопив би в Дніпрі.

Ці принципи честі у мене з дитинства,

Привчила до них мене мати моя,

Тому й не терплю я в житті лицемірства,

Й кокетство жінок: я твоя й не твоя.

10.11.1961 р.

ЗАГУБИВ Я МОЛОДІСТЬ

Загубив я молодість

В поглядах дівочих,

А тому я йду й шукаю,

Ту, яку я хочу.

А тому так, як колись,

Кожну не хапаю,

І, якщо вже мать невірну, –

Краще зачекаю.

12.6.1961 р.

ПИШАЮСЬ ТОБОЮ!

Про любов, про щастя

Говорить охота,

Про любов, про щастя

Хочеться писать.

Про дівочі очі,

Що кохання хочуть,

І завжди бажаннями,

Як вогнем,– горять.

Скільки днів чудових

Провели з тобою,

Скільки днів і тижднів?

Важко це сказать!

І хоч я пишаюсь,

Миленька тобою,

Та пора й додому,

Люба, відїзджать.

5.7.1961 р.

ЯКБИ НЕ ЗИМА

НІ! Я не жалкую,

Що літа проходять,

Бо і сам мужаю,

І мужають роки.

Ні! – Я не жалкую,

Що іде зима,

А про те жалкую,

Що чобіт нема,

Бо ніхто б ніколи

Не шукав женьшень,

Щоб не чорні брови,

І не ясний день

16.5.1961 р.

ЯК ВІДІЙДУ ПОДИВЛЮСЬ

Я люблю і не люблю, хочу і не хочу,

Сам не знаю що робить, як її знаходжу.

Як відійду, подивлюсь з відстані – чудова,

А як ляпне слово, два – як в хліві корова.

А ні етики, ні слів ну хоча б вам трішки,

І з яких воно країв причвалало пішки?

11.10.1961 р.

КОЛИ КИПИТЬ КРОВ

Цікаво, – кого я чекаю,

Й чому я так довго мовчу? –

Як кров у грудях закипає,

Коли я до тебе іду.

За що тобі почесть такая,

Скажи, королева, моя?

Неначе, такої, як в тебе,

Ні в кого вже більше нема?

Навіщо ж мені обіцяєш,

Й накачуєш в біцепсах кров?

Щоб в мене аж жили тріщали,

Як іншому носиш любов.

7.7.1961 р.

ЯК ЖАЛКО ЛІТ

У час, коли життя розбите –

В житті нікого не боюсь,

Хай юність кров’ю вся омита,

Нехай ніколи й не женюсь!

Одначе плакати не стану,

І сумувати не берусь –

Ну, а якщо колись й прийдеться,

То тільки з себе посміюсь.

10.8.1962 р.

СВІТ – УДАВ

Хай говорить хто що хоче – бережи себе!

Поки в жилах кров клекоче, серце молоде.

Бережи себе для щастя, для свого життя,

Щоб не втратила ти гідність, честь і почуття.

Добре світом володіти в молоді літа,

Якщо є в житті людини – зміст, любов, мета.

Якщо бачиш ти дорогу в синю далечінь,

Ту, якщо на неї вийдеш, то забудеш лінь.

Вірить – вір, та довірятись надто не спіши,

Якщо скаржитись не хочеш ти в житті завжди.

Пережив я стільки всього, аж гуде душа,

Стала ти моєю, люба, як моя мета.

Й хоч ніхто мені раніше правди не казав,

Та й без правди зрозумів я, що весь світ – удав.

7.10.1962 р.

РОЗДУМИ ЖИТТЯ

Я сиджу у пустотній кімнаті,

Де стоїть одинока постіль,

І на мене злегка поглядає,

Як корова буває на сіль.

Але я того й досі не знаю,

Де і з ким моя мила сидить?

А душа, ніби дзвін калатає,

І всю ніч разом з вітром шумить!

Я не знаю, чому я чекаю?

І хоч зовсім уже околів,

Але й досі її дожидаю,

Ніби пісню з далеких віків.

І хоч в мене багато знайомих,

І багато чарівних дівчат,

Та її я на них, ні на жодну

Я не зможу її помінять.

А, можливо, її ще й не має,

Може в житі цвіте десь вона,

І на інших злегка поглядає,

Й підростає, бо надто мала.

А тому, навіть, страшно подумать

Про якесь там невинне дівча,

Про яке вже весь світ може знає,

Та нічого не відаю я.

8.10.1962 р.

ЖДУ ТЕБЕ

Жду тебе завжди я з нетерпінням,

Хай це вам повідає зима,

Бо давно осипалось насіння,

А тебе і досі ще нема.

Я ходжу і думаю про тебе,

І не знаю: будеш ти чи ні?

А над полем вже холодне небо,

Де гуляють зіроньки ясні.

Ой, щоб знала, як же тебе хочу,

Як тебе чекаю я всі дні,

А десь в лісі пугачі регочуть,

І чомусь невесело мені.

5.6.1963 р.

ЛЕБЕДИНА ВІРНІСТЬ

Над моїм коханням лебеді літають

Й лебедину вірність в ньому зберігають.

Над моїм коханням зіроньки шепочуть,

Бо мого кохання і вони теж хочуть.

За моїм коханням між хмарин на сході,

Місяць із-за тину вискочив, як злодій.

Від мого кохання солов’ї й зозулі,

І щасливі дітки на земній півкулі.

Із мого кохання на другі планети

Полетіли в Космос вчені і поети.

Дякувать коханню – жайвори співають

Й безкінечну ніжність людям посилають.

28.11.1979 р.

МОЛОДА ТА МОДНА

Ех, ти Валя, Валя, молода та модна,

Як вогонь гаряча, і як лід холодна.

Світиш та не грієш, а на жаль, звичайно,

Може обіцяти це і актуально,

Та з твоїм підходом, взять тебе б за попу,

Закотить спідничку б і як слід відшльопать.

Щоб завжди ти знала, що то обіцяти,

Якщо в серці й трішечки вірності не мати.

10.10.1962 р.

НЕ ТА ДІРА

Чомусь не жду я вже удачі,

І не чекаю вже добра,

До тридцяти дотягнуть клячі,

А там прикінчать, як тхора.

І хоч тобою я гордився,

Й весь час тобі кричав «УРА!»,

Та як до тебе придивився,

То в вас у всіх – така ж діра.

7.9.1962 р.

З НОВИМ РОКОМ

З Новим роком, любі друзі,

Я вас всіх вітаю,

Щастя, грошей і здоров’я

Вам я всім бажаю.

Ну і ще я вам бажаю

Щоб жінки кохали,

І ніколи, і нікому –

З вас не відмовляли.

Ну, а ті, що не жонаті,

То запам’ятайте:

Жодну жінку, яка стріне –

Ви не обминайте.

Й не соромтесь їх кохати,

Вони того варті

І нехай вас не лякає

Оті їхні жарти.

І не вірте ви нікому,

Що жінки не хочуть,

То вони лиш для годиться

Відвертають очі.

Всім вам радощів і сміху,

Доброго достатку,

Щоб дівки смоктали втіху,

Ніби – шоколадку.

Щоб всі мали гарний настрій,

І веселу втому,

І щоб жінка не гонила,

Як хто вип’є – з дому.

Ну, а ще я вам бажаю

Мовчки зняти боти,

Як прийде і ваша жінка

З «тяжкої роботи».

Хай вас радість не обходить,

А ні вдень, ні вранці,

І за це бажаю випить

Всім по гарній чарці.

31.12.1968 р.

УНІВЕРСИТЕТ

Присвячую Т.Г.Шевченку

Червоний колір стін твоїх –

Навіки в пам’яті моїй.

Як в ВУЗ зайшов я перший раз,

І тільки глянув, йде – Тарас.

І запитав мене сердито:

– Ти теж ідеш шукать корито?

– Так! – відповів я без вагань, –

Іду шукать корито знань.

– А що ж тоді робити будеш,

Як гарну грамоту здобудеш?

Чи хоч подбаєш про народ,

Який вам всім щось пхає в рот?

Чи хоч про когось з них згадаєш,

Хто вчить тебе і доглядає?

Та кожен з вас на їх всіх чхав,

Як тільки цілі достигав,

Бо він ще й трону не досяг,

Як тут же вивісив свій стяг.

І з чортом за винагороду,

Підпише хоч яку угоду,

А ще, як пряник чорт покаже,

То ще і сам під чорта ляже.

Ось він який людський той гном,

Якщо отримає диплом.

Чи може думаєш, козаче,

Якщо одержиш ти диплом,

То ти уже і – агроном?

Отож, як хочеш вчитись в ВУЗі,

Кому служить? – подумай, друже,

А потім вже іди й навчайсь,

Та за людей не забувайсь.

Служи не тим, що світ грабують,

А тим, які людей годують.

27.2.1968 р.

Я НЕ ЗАБУДУ ПРО ТІ ДНІ

Я не забуду про ті дні,

Як ти стояла під бараком,

Де паслись гуси на стерні,

Й на всіх дивилась з переляком.

9.9.1979 р.

АБИ В КИЇВ

Я ніколи в житті не повірю нікому,

Що батьки можуть вигнать дитину із дому.

Того б батька побив і побив би ту маму,

Що дитя відпускають в не знать яку яму,

Аби хтось її там – вашу дівчинку кволу –

Міг по полю гонять, ніби вредну корову.

В що ви вірите, і на що ви надієтесь?

Як вас змогли обдурить?

Що там, десь у Києві, в стольному городі

Буде їй краще, ніж з мамкою жить?

Рученьки ті, що до татка просилися,

Силу даючи життю,

Ви відпустили по білому світу їх

За невелику платню.

Аби в Київ.

А в Києві – булки. А в Києві – з медом.

Й що правда, то правда, і хтось же їх їсть,

А ваша дитина обіцянки смокче,

І так кожен день, як непроханий гість.

А дяді мордаті дають їм роботу,

Дають їм вагончики, тільки живіть!

І хай на роботу не вийде з них котра,

Як їй заболить голова чи живіт,

То так бідолашну її залякають,

Що та вже забуде про дім і обід.

Й чи їла вона, у її не спитають,

Аби дала норму, бо треба їм звіт.

А дяді, немов, жеребці, поглядають,

Й очима готові з них кожну роздіть,

А бідні дівчата й покинути б раді,

Так соромно в батька на шиї сидіть.

А дяді сміються, бо добре те знають,

Чому ті дівчата додому не йдуть…

Коли кавунцята в їх перезрівають,

І нікому дівку торкнуть.

28.8.1968 р.

НІЖНІСТЬ ДАЛА НАМ ВСІМ МАТИ

Ніжність дала нам всім мати

В тихім зеленім краю,

Як Місяць гуляв біля хати,

Даруючи вічну красу.

Нас посміхатися вчила,

Коли ми були ще малі,

Щоб ми чарувати уміли,

Як справжні царі й королі.

І ніжність дала мені мати,

Щоб в час, коли прийде любов,

То вмів я дівчат цілувати,

Як вітер листочки дібров.

Медами мене напоїла,

І запахом трав, що кричать,

Щоб серце моє не старіло,

Як стріну веселих дівчат.

9.10.1968 р.

ТИ ГОВОРИШ…

Ти говориш, що надто красива,

Я ж не вірю у щирість цих слів,

Бо пекуча, неначе кропива,

І холодна, як тінь від гаїв.

Ти говориш, що надто вже щедра,

Та я того не бачу, мадам,

Бо всі люди кохають щоночі,

Ну, а ти – ні собі, ні людям.

Ти говориш, що, мов справедлива,

А тому і не можеш мовчать,

То ж навіщо така справедливість,

Від якої аж вуха тріщать.

Ти говориш, що надто вже мирна,

Ну, а це вже, серденько, проснись,

Бо я знав у знайомих собачку,

Так піди ти у неї повчись.

Цілий місяць не гавкнула й разу,

От місцями б вас взять помінять,

То б господар мав гарну собаку,

Ну, а я вже дружину на п’ять.

13.5.1968 р.

КОЛИ ВТРАЧАЮТЬ РОЗУМ

Я й досі ще собі не вірю,

Що в світі є такі щурі,

Які вважають, що від бомби

Можна сховатись десь в норі.

Адже вже вік не Херосіми,

І це пора уже всім знать,

Що й бомби вже не ті у світі

Які назначені вбивать.

Людина прагне в небо, в гори,

І дихать киснем на землі,

Туди, де світяться простори,

Де ходять «кізки» чарівні.

Невже наш світ животворящий

Людям настільки вже набрид,

Що його вирішили знищить

І перейти під землю жить?

Щоб жить, як кріт у підземеллі,

Де, а ні Сонця, ні зірок?

Щоб нас махали Президенти,

І кожен з нас був, як сурок.

А ми – народ, об’ївшись блуду,

Їм кричимо усім УРА!

Бо він, як бачите, з Донецька,

І варта з Царського двора.

Бо, якщо він сказав, що треба

В державі знищить всіх ворон,

Йому не смієш ти перечить,

Бо він сьогодні Соломон.

Бо президенти, то не люди,

Вони були колись людьми,

До того, поки в крісло всілись,

І ще не мали ордени.

Ну, а холопам дай команду,

То ті й за чортом побіжать,

Бо вже усі вони не можуть,

Щоб комусь попу не лизать.

Раніше рвались всі до Бога,

Зараз до чорта на той світ.

Чому ж змінилась в нас дорога,

І помінявся наш політ?

Невже коза із Херосіми

Та, що там вижила одна? –

Їм оптимізм усім вселила,

Бо залишилася жива.

Але вже вік не Херосіми,

І в світі бомби вже не ті,

І як їх всі на землю кинуть –

Згорять і мертві, і живі.

Не допоможуть й катакомби,

Бо, якщо ти почнеш війну,

Краще бери вже простирадло,

І на кладовище, в – труну.

Бо не врятують підземелля,

А там ще встигнеш побувать.

Чи може Сонце, Місяць, зорі

Тобі набридли, так сказать?

Чи може маєш власне Сонце?

Яке нічим не замінить!

Чи малувато в світі щастя,

Чи вам нема кого любить?

Отож, не можу зрозуміти,

Чого ще треба цим «вождям»,

Які родились, щоб лякати,

Й локшину всім чіпляти нам?

Отож, не можу зрозуміти,

Нащо тобі ота війна?

Щоб на людину говорили,

Що та, як валянок дурна.

Живеш собі й живи спокійно,

Дівчаток шпокай і радій,

І хоч ти став вже генералом,

Але, будь-ласка, не наглій.

Бо де знайдеш таку Планету,

І де знайдеш такий ще рай?

Щоб кожна файна молодичка

Пропонувала вам вай-вай...

Ну хай залишишся ти жити,

Неначе шкурка з мандарина,

Й на тебе стануть пальцем тикать:

– Погляньте ви на ту тварину!

1.12.1966 р.

ТЕБЕ НЕ ЗАБУДУ

О ні, я тебе не забуду,

Бо очі занадто ясні,

І груди, як світлі гірлянди,

Завжди виграють, як вогні.

О, як би ті білі ромашки,

Що, ніби під Сонцем роса,

Хотів би схопить за ті бляшки

Що світять, як промінь костра.

І з того пекучого сяйва

Пить ніжності вічний нектар,

Аж поки, нарешті, ти скажеш:

– Рятуй мою душу! – пожар!..

7.8.1967 р.

ЯКБИ ТИ ЗНАЛА

Якби ти знала, молодичко,

Як же хотів я підійти,

Аби в твоє поглянуть личко,

Але хіба дадуть чорти.

Якби ти знала, як хотілось

Тебе в той вечір обійнять,

І дотягтись до того тіла,

Що не дає всім хлопцям спать.

Якби ти знала те, дівчино,

Чому дубочки шепотять?

А десь в садку цвіте калина,

І всі її зірвать хотять.

8.5.1967 р.

ДИВЛЮСЬ НА ТЕБЕ

Дивлюсь я на тебе, а інша на думці,

Бо в іншої очі ясніші зорі,

І світять, і гріють, і ніжно голублять,

І кличуть до себе, як хвилі морські.

Дивлюсь я на тебе, а згадую іншу,

Бо досить мені вже тієї журби,

Яка колись серце моє розтопила,

І тут же десь з іншим пішла по гриби.

15.7.1963 р.

БОЖИЙ ХРАМ

Дивлюсь на небо: тут і там

На небі вогники палають,

А хлопці думають, то храм,

І по селу дівчат шукають.

9.9.1979 р.

КОЛИ ПЛИВУТЬ ХМАРКИ

Коли пливли по небі хмари,

А я до тебе притуливсь,

То я забувсь про всі кошмари,

Які за тиждень надививсь.

17.12.1979 р.

ПЕРШОПРОХОДЦЮ

Пам’ятай, мій любий друже,

Не спіши стрибать туди…

Бо як раз стрибнеш в ту «лужу»,

То, вважай, що назавжди.

31.12.1968 р.

ЯКЩО КОХАЄТЕ ЛЮДЕЙ

Ото і всього насолоди,

Як ви кохаєте людей,

Коли ще вас тягне в походи,

І дишете вогнем ідей.

24.11.1966 р.

ЩОБ ХЛОПЦІ ЦІЛУВАЛИ

Якби менше ви брикались,

Вас би всіх зацілували.

28.11.2011 р.

Я – ІДУ!

Хочеш ніжитись в саду?

Приготуйся, я – іду!

СКАЖИ МЕНІ...

В останній раз тобі пишу,

В останній раз тебе благаю:

Ти світ наш Божий не гніви

За те, що я тебе чекаю.

І хоч не радує життя

Таке нудне та однобоке,

Але у мене почуття,

Немов на площі – караоке.

Я знаю, що прийде той час,

Коли й тебе життя утомить,

І ти захочеш відпочить,

Як та коза, що в полі бродить.

А поруч буде все мовчать,

Й ніхто не зможе обізватись,

Тоді і ти почнеш кричать,

Щоб з кимось хоч поспілкуватись.

14.10.1962 р.

МУРАШНИК

Вас запитають ще потомки,

Де ви були, і хто з вас хто,

Навіщо в партію вступали,

В яку не вірив з вас ніхто?

І дерли шкуру з менших в чині,

І говорили: пуп землі,

Це той, хто їздить на машині,

А ви – мурашечки малі.

А ті мурашки дні і ночі,

Чи дощ надворі, чи туман,

Чи Сонце світить, чи не світить –

Орали землю – тут і там.

Ніхто на їх навіть дивитись

І не хотів, і не бажав,

Аби мурашник той невмитий

Землю орав і план давав.

А ти це знав, що більше тиждня

Вони не будуть страйкувать,

Бо як не стануть працювати,

То як же діток годувать?

28.2.1967 р.

ЛЮДСЬКІ СЛЬОЗИ

Ніколи в житті той не матиме щастя,

Хто бреше, як Бобік, не знаючи, нащо!

Хто гідність людини суспільству на сором

Міняє в житті, не проживши ще й сорок.

Хто розум шліфує над тим, як найкраще,

Людей залякать і принизить трудящих.

Щоб зменшить розцінки й собі в нагороду

Украсти як більше, а дулю народу.

Ніколи в житті той не матиме щастя,

Хто щастя шукає в чужому нещасті,

Хто радість вбачає у криках людей,

Що море створили із сліз, що з очей.

А ти в тому горі, неначе на морі,

Вигулюєш душу собачу свою,

То де ж твоя совість, скажи ж ти, Оноре,

Як знаєш, що море, то – сльози людські.

28.6.1967 р.

СЬОГОДНІ ТИ ЦАР

Якщо ти директор, то це ще не значить,

Що можеш блудить, а всі інші батрачить,

Тебе не цікавить ні Ненька, ні мати,

Чи спала вона, а чи топлена хата.

Сьогодні ти Цар, а ким будеш ти завтра,

Чи думав хоч раз ти про дядька Назара,

Який, як і ти – теж колись був міністром,

А вигнали хлопця, став знов – трактористом,

Бо більше робити не вмів він нічого,

Та й добре колись заробляв він на ньому,

Та тільки розцінок старих не пізнав,

Хоч сам, як міністром був – їх скасував.

Хоч ти і директор, одначе не знаєш,

Ким син ще твій буде, якого кохаєш!

Як доля тобі посміхнеться, не знаєш,

Навіщо ж народ свій, скажи, обдираєш?

30.6.1967 р.

НІЧОГО ДУРИТИ!

Ми захистим самі державу,

І нічого людей дурить,

Що не дамо якщо Ірану,

То не залишимося жить.

Таких братів мені не треба,

Поки даєш, то доти й брат,

Бо християнство мусульманин

Не піде зроду захищать.

Й не агітуй мене, між нами,

Я також хочу їсти й пить,

Годуйте краще їх піснями,

А мій народ, як танк – мовчить.

7.1.1967 р.

ЛЮБЛЮ ТЕБЕ

Я б за очі оті, очі – лагідні

Свою б душу юначу віддав,

Бо для мене вони, ніби ягідки,

Яких кращих в житті я не знав.

Я люблю твоє тіло дівоче,

Твої плечі і світле лице,

Бо воно мене вічно лоскоче,

І як Сонечко – гріє й пече.

23.2.1967 р.

ГІМН ЛЮДИНІ

Усе натхнення, все, що я черпаю,

Мені дає людина, а тому,

Тобі, народе, я свій гімн складаю,

Й свою любов тобі я віддаю.

Бо все, що твориш, й все, що ти створила

Не підвезуть ніякі вже воли,

Та наша влада так нас обкрутила,

Що хочеться від «радощів» ревти.

2.6.1967 р.

РАННЯ ЗІРКА

Сховалась зіронька остання,

Упав останній з клена лист,

А ти так як була бажанна,

Така й лишилась, як колись.

31.10.1967 р.

ОТ БИ ПОВАЛЯТИСЯ

От би притулитися до твого пупка,

Як підуть всі спати з нашого садка,

Як цвіте черемуха й зеленіє гай,

То який же треба й ще на світі рай?

9.6.1967 р.

ДВА ОКЕАНИ

Два океани – твої очі,

Які мене щодня штормлять,

Бо як же їх завжди я хочу

Де б я не був – поцілувать.

20.2.1967 р.

ЯКЩО НЕ ДОПИТИ

Якось син батькові сказав:

– Ну випив чарку і постав.

– О, синку мій, крути свій лайф,

Як не доп’єш, який то кайф?

3.1.2012 р.

ВСЕ НА СВІТІ В’ЯНЕ...

Все на світі в’яне і холоне кров,

Та в житті не в’яне ні одна любов.

Де б ти не тинявся, як би не бурчав,

А до тої прийдеш, що колись почав.

23.8.1967 р.

ЛИСТЯ І КРУЧІ

Вітер згріб все листя в кучі,

Й цілу зиму мерзнуть кручі.

28.11.2011 р.

А РОКИ ЙДУТЬ

Я так же само як і ти люблю тебе без меж,

Тоді, чому як я з тобою, то ледве не – замерз?

Як станеш ти, стаю і я, й боюсь тебе обнять,

Та чомусь соромно мені, бо люди ще не сплять.

А роки йдуть, життя не жде, аж хочеться кричать,

То скільки ж ще, прости мене, тебе і ще чекать?

21.31967 р.

ЧОГОСЬ ДУШІ НЕ ВИСТАЧАЄ

Чогось мені не вистачає,

Коли не чую солов’я,

О, як же серце калатає,

Коли тебе побачу я.

Коли проходиш тротуаром,

І світить небо голубе,

О, як же хочеться до тебе,

О, як же хочу я тебе!!!

6.12.1966 р.

ПАТЛАТИЙ МІСЯЦЬ

Ми сидимо з тобою під вербою

Там, де віки переплелись в свій час,

О, як би я побуть хотів з тобою,

І щоб це все було, як перший раз.

Патлатий Місяць влігся над сосною,

І кожен раз поглядує на нас,

О, як би я зустрівся там з тобою,

І щоб це все було, як перший раз.

Сьогодні скрізь виспівують зозулі,

І солов’ї, немов чекають нас,

О, як би я зустрівся десь з тобою,

І щоб це все було багато раз.

14.1.2012 р.

ДЕШЕВА СЛАВА

О, моя малютка, о, моя дівчино,

Ти хоч і говориш, що вже не дитина,

І що розумієш, що таке кохання,

Все ж скажу відверто, хоч і без старання:

В тім, що ти прекрасна – зовсім не вагаюсь,

Але й зустрічатися більше не збираюсь,

Бо, мабуть, для тебе зустрічі зі мною,

Це приблизно так же, як бика з козою.

Так навіщо ж треба честь свою ганьбити,

Як про Гриця думать, а з Петром ходити?

Я ж не заставляю. Хочеш? – будь-ласкава,

А обманом жити, то погана слава.

Щоб глядіть на інших, і радіть їх щастю,

І сміятись тихо з власного нещастя.

Ні! Пробач. Не хочеш? – не торкну й за плечі,

А якщо й скажу щось, тільки – добрий вечір!

І піду до іншої розвівать неспокій,

Щоб віддати ніжність іншій кароокій,

То хоч буду певний, що вона для мене

Стане, ніби поле, що шумить зелене.

І не стане з іншим по кущах блукати,

В час, коли не знаєш, де своє дівати.

Хай вона, як муха, навіть і гуде...

Та додому знаю й без свистка прийде.

Бо тобі я треба на усяк випадок,

Поки ще нікому не роздав свій спадок.

10.10.1962 р.

ЯКЩО РОДИЛИСЬ ВИ ЛЮБИТИ!

Якщо людей родився ти любити,

Тебе ніхто не зможе покорить,

Навіть, якщо тебе захочуть вбити,

То ти одначе будеш жить.

Любов то все, що в світі найсвятіше,

А тим, які дарують нам любов,

То тих і ніжить треба як – частіше,

Щоб в них завжди вогнем палала кров.

1.3.1967 р.

ВЕЛИЧНА І ШИКАРНА

В тебе як день, то й сукня нова,

По три каблучки золоті,

А кажеш, що живеш хріново,

То, що ж потрібно й ще тобі?

А придивись бо ти до інших,

В одному платті цілий рік,

Та хто не гляне, так і липне,

Бо мають ніжності засік.

Так, ти велична і шикарна,

Красуня писана кругом,

Та все ж, немов бульвар, вульгарна,

Від тебе вічно тхне вином.

Тебе бери й роби, що хочеш,

А ти мовчиш, немов сова,

Тільки блищать грайливі очі,

Бо почались твої жнива.

19.7.1968 р.

СКОРІШЕ Б У ВІДПУСТКУ

Утомивсь від турбот повсякденних,

У печінці робота сидить,

От, піти б десь в кабак на Шулявку,

І горілочки вволю попить.

Як набридло усе до болячки,

От скоріше б в відпустку піти,

І набратись хоч раз до ригачки,

Щоб втікали в кокардах чорти.

Хай що буде, й знайти собі пару,

І, що є на тій паві, все – знять,

І її, як різдв’яну цукерку,

Всю до Нового року злизать.

31.5.1968 р.

ДІВОЧІ ПРИНАДИ

А подушки до дівчат:

– Нас візьміть! – весь день кричать.

28.11.2011 р.

КОЛИ ДИВЛЮСЬ Я НА СТЕГЕНЦЯ

Чомусь так хочеться дивитись

На тих дівчат, що гомонять,

Й хоч раз на кожній підженитись,

Ну хоч би десь деньків на п’ять.

Схопити їх за ті красоти,

Що із-під блузки майорять,

І ними, люди, як на свято

Душу всю нічку чарувать.

12.4.1962 р.

НАЙБІЛЬША НАГОРОДА

Люблю я всіх тих, що сміються,

Тих, що дарують нам тепло,

Тих що відразу не даються,

Хоч якби там в степу гуло.

Бо все, що нам дала природа,

Якщо вам образно сказать:

То є – найбільша насолода,

Яку потрібно шанувать.

18.10.1968 р.

ЙОГО ДЕМОКРАТІЯ

Ти знайшов своє благополуччя,

І тепер на всіх тобі начхать,

То ж нащо тобі вже треба друзі? –

Якщо в тебе є уже мандат.

Те, про що ти думаєш, я – знаю,

Й тут уже нема чого казать,

Бо тепер ти, звісно, вже – хазяїн,

І тобі на всіх вже наплювать.

4.3.1967 р.

ДИВЛЮСЬ НА МОРЕ

Я на світ дивлюсь, немов на море,

Та його не можу розгадать,

Чом одному він приносить горе,

Ну, а іншим – вічну благодать.

2.12.1968 р.

ЩОБ ДОВГО ЖИТЬ

Людина вмирає, а труд остається,

А потім без сорому з неї сміється,

Що вміла людина творити, робити,

Та тільки не вміла ту працю спожити.

Якщо після смерті ви хочете жити,

Все ж мусите вічно в житті щось робити,

Бо ті, хто працюють,– як мовить відверто,–

Ті довше живуть, навіть і після смерті.

Отож, якщо хочеш ти довше прожити,

То мусиш щось вічне ти вічно робити.

27.8.1968 р.

ЛЮБЛЮ ГОРИ

Я люблю веселих і грайливих,

Що пливуть, як в морі кораблі,

Тих, у кого вогники грайливі

Бігають, як зайчики живі.

Я люблю отих, що вічно діють,

Не впадають в розпачі життя,

Ті, які від праці молодіють,

Так же само як від почуття.

Я люблю незвідані простори,

Де нема ні краю, ні кінця,

І люблю завжди ходить у гори,

Тільки б буть поближче до Творця.

2.12.1968 р.

БУДУ ЩЕ І ТВІЙ...

Спустились сутінки надворі,

Осінній дощ, і плач беріз,

Бачу настоянку в коморі

Вже до якої Гриць поліз.

Чому? – тоді, скажи, ти плачеш,

Чому ревеш, як буревій?

Ну почекай ще нічку-другу,

І я також ще буду й твій!

11.10.1960 р.

МУЗИКА І ТАНЦІ

Луковській В.П.

Ой, Валюша-Валя, знала б мої муки,

Що в грудях юначих коється всі дні,

В час, як веселяться всі мої подруги,

Та чомусь не має спокою мені.

Музика і танці, хлопці і дівчата –

Все перемішалось, та і все разом

Стало поруч мене просто верещати,

Ніби хтось огрів мене по зубах ціпком.

Ранком я прокинувся на своєму ліжку,

Сонце зазирає, мов через горох,

І нехай сьогодні сам лежу я в ньому,

Але завтра, знаю! – будемо ми вдвох.

2.11.1961 р.

ПРО ВСЕ ЗАБУДЕТЬСЯ

Про все забудеться з роками,

Про те що є, і що було,

Лише останеться між нами

Шматочок неба і село.

Від часу вицвітуть в нас брови,

І полиняє синь очей,

І будуть зморшки, як в корови,

Яка стоїть біля дверей.

Навіть забудуться назавжди

Всі роки щастя і біди,

І як би того не хотіла,

Навіть затопчуться сліди.

І будеш ти вже лише мукать,

А вже як станеш геть стара,

То Янгол візьме дрюка в руки

Й на бойню виведе з двора,

Щоб ти не мучилась, бува.

Отож, кохайтесь і не кайтесь,

І не жалійте ви.. біди,

І ні від кого не ховайтесь,

Якщо ви вже в цей світ прийшли.

11.12.1968 р.

ДУМКИ, НЕМОВ ЩУРІ

Чому як вечір надворі

Тупцює під селом,

Мої думки, як снігурі

До тебе мчать бігом.

Але, чому? – скажи мені –

Вони такі сумні?

Невже тому, що ще й сьогодні

Мені ти скажешь – ні.

11.10.1960 р.

ЖАЛЬ ПРОНИЗУЄ ДУШУ

Ти на мене злегка подивилася,

А мені вже здалось, то не ти,

Як же здорово ти вже змінилася,

А збиралась сто літ ще цвісти.

Які плечі, ручища, а ноги!

Які очі, немов – фонарі,

Від яких стільки мав я тривоги,

Аж горіло усе у нутрі.

Ну, а морди, як п’яти обрізані,

Якось сумно й досадно згадать,

І ти стала, як бик недорізаний,

За всіма, кого стріне, гасать.

Жаль пронизує душу шаблюкою,

Б’є обухом у лоб, як баран,

А була ж непоганою шлюхою,

Особливо, як вмажеш сто грам.

29.11.1968 р.

САМОВПЕВНЕНЕ ЛИЦЕ

Ви подивіться на ту пику,

На те бандитське протеже,

От би її кілком потикать,

Так охорона береже.

Ви подивіться на ту морду,

Та тож закінчений бандит…

О, цей підніме Україну,

Щоб потім повністю добить,

Бо треба ж й внуків ще кормить.

25.1.2012 р.

ПРО ВОЛЮ, ВІТЕР І КУРГАНИ

Я хотів писати з самих юних літ

Про любов, про літо і весняний цвіт,

Я хотів писати про людей, діброви,

Про красу дівочу і їх чорні брови.

Я хотів писати про Вкраїну-Неньку,

Про її тривоги і дівчат гарненьких.

Я хотів писати і тому писав,

Що тебе, Вкраїно, серцем покохав.

Коли був маленький, я ходив по полю,

І дививсь на Місяць, й з ним шукав я долю.

Я шукав і вірив, що її знайду,

Хай ось тільки в школу я колись піду.

Я дививсь на жито, як воно гуляло,

Й цілий день по полю з вітерцем ганяло,

І чомусь їм заздрив за веселу вдачу,

А ще особливо – як зайча побачу.

Але вітер в полі був неуловимий,

То сидів на озері, то в когось на спині.

Був він у оркестрі, ніби головний,

То над дубом бавився, то ховавсь під ним.

Так ото по світу й бігав він весь день,

То обтрусить яблуню, то скубне женьшень,

То, дивлюсь, побіг уже він на ті кургани,

Де сном вічним спали наші дідугани,

Ті, що боронили нашу РІДНУ НЕНЬКУ,

Віру християнську і її земельку.

Ті, що народились з кременю і сталі,

Щоб Вкраїну-Неньку турки не чіпали.

28.2.1968 р.

НЕХАЙ РОКИ ЛЕТЯТЬ

Нехай роки летять,

Хай біжать дні за днями – неділі,

Та, одначе, колись

І мої ! – знаю збудуться мрії.

17.6.1963 р.

НАЙКРАЩА ЗДОБА

Не знаю я, кому що довподоби,

Та кращої від милої нема на світі здоби.

20.8.1962 р.

ЛІТО ПРОМАЙНУЛО

Літо промайнуло, мов літа юначі,

Ну, а ми ще й досі, як півні горячі.

Я не став тривожить твій, дівчино, спокій,

Бо хотілось дуже вірить синьоокій.

Ти завжди так ніжно й мило посміхалась,

Що я, навіть, радувавсь, що моєю стала.

Ти не знаєш, мила, чому як приходив,

То завжди із тебе я очей не зводив,

Бо душа роками ніжності благала

Тої, що від мене ти завжди ховала.

І хоч ти, звичайно, надто вже чарівна,

Але ти, я знаю, не моя царівна;

І хоч ти, я знаю, надто вже красива,

Та не в ній єдиній та дівоча сила.

Жити не з красою, хоч і це важливо,

Просто, як без тебе – на душі журливо.

Ти не смійсь завчасно, і не чмихай носом,

Бо всі люблять ласку і не збиті роси.

Хочеться порою ніжного спокою,

І пройтись по Всесвіту з жінкою святою.

Любиш? То навіки в твої добрі руки

Я віддам всі радощі, і свої всі муки.

І тоді, що хочеш з ними можеш діять,

Тільки б міг з тобою я про щастя мріять.

Та одне до тебе буде ще прохання,

Не губи ніколи першого кохання.

Ось уже і осінь по лісочку бродить,

А любов до мене й досі не приходить.

Хто ж так налякав її ту красуню Тому,

Що ось вже й під тридцять й не дає нікому,

Не мовчи, кохана, краще признавайся,

А не хочеш мирно? – ген пальто й збирайся.

11.10. 1962 р.

ЩОБ БУТЬ АКТУАЛЬНИМ

Якщо бути хочеш надто ідеальним,

То завжди старайся бути пунктуальним.

14.12.1988 р.

Я БАЧУ ЗОРІ

Я от уже десь цілий місяць

Все думаю, з чого почать?

А на горищі цілу нічку

Коти, як демони кричать.

Як подивлюсь на Київ-красень,

То перехоплює і дух,

Що так проходять юні роки,

А я, як Бобік – ловлю мух.

Над світом Сонце світить днями,

Невже любов пройшла між нами,

І десь в чарівну голубінь

Її мигнула світла тінь?

О, моя дівчинко-царівна,

О, моє Сонце, юних мрій!

І якщо справді ти чарівна,

То зупинись і ще постій.

Я бачу зорі-неозорі,

Могутнє Сонце знов і знов,

А десь пливе, немов по морю

Моя незаймана любов.

Болить душа. Чому? – не знаю,

Мов неприкаяний я сам.

Навіщо ж я тебе чекаю?

Адже тобі я не віддам

Однак душі своєї й тіла.

А якщо дам – то лише мить,

Яку вливатиму по краплі

Аж поки будемо ми жить.

14.8.1967 р.

СКОРІШЕ Б ВЕЧІРНИЦІ

Ой, хутчіше б вечірниці,

Щоб забратися у ліс

В той, де Місяць рве суниці

І кричить всім: гірко, біс!

Ой, хутчіше б вечірниці,

Та скоріше піти б в ліс,

Й там до ранку рвать суниці,

Хай би всі кричали – БІС!

31.10.1988 р.

ЛЮБОВ НА ЗАМОВЛЕННЯ

Хочеш мать на день дружину,

Поїзджай у Крим, мій сину,

Там в курносому суцвітті

Того цвіту ніби – сміття,

І тобі там хоч яка

Буде вірною – день-два.

Буде радувати, тішить,

І на ніс локшину вішать,

Й будь ти Гершко, а чи Гоша –

Аби в тебе були гроші.

А як матимеш мільйон,

То знайдеш і на сезон.

Бо в Криму один девіз:

Пий, гуляй, цілуй і ніж.

3.91988 р.

БАШТАН КОХАННЯ

Як хотів би я, дівчино,

В твій забратися баштан,

Де ховаєш свої «дині»,

І тепло моїх бажань.

І зривать в баштані тому

Із тих динь твоїх – любов,

Й кожен день збивать оскому,

Від побачених обнов.

31.10.1988 р.

ЛЮБОВ І СТАРІСТЬ

О, не вірте ви ніколи,

Хто говорить, що любов

Не потрібна вже старому,

Бо холодна в нього кров.

Та скажу вам по секрету,

Що чим більше я живу,

І чим більш старіє тіло,

Тим я більше всіх люблю.

7.11.1988 р.

Я БУДУ ВІЧНО, ЛЮДИ, З ВАМИ

Я знаю те, коли помру,

До мене прийде дощик з моря,

Який, щоб виразити біль,

Проллє слізьми своє все горе.

Будуть у траурі стоять

Сумні ялинки наді мною,

Немов почесні вартові

З своєю тугою й журбою.

Поникнуть горді ясени

І будуть плакать наді мною,

Бо й їм набридли ті пани,

Що вже від них нема відбою.

А зараз годі голосить,

І ще гаї шепочуть з полем,

Пора губителів гонить,

Що над чужим сміються болем.

О, Сонце, Небо, о, Земля!

О, дайте ще на вас я гляну!

На ці замучені поля, –

Де я проріс, і де останусь.

Я не Платон, і не Гомер,

А вас оплакую, сучасні,

І хоч я для панів помер,

Та не помру я для нащадків.

Я не оплакую себе,

Я все робив, щоб квітли квіти,

Щоб було небо голубе,

І був завжди веселий Вітер.

26.10.1988 р.

ТИ І СОНЦЕ

Лице, як Сонце – ясне-ясне,

Але різниця лише в тім,

Що Сонце нам тепло дарує,

Ну, а Любов – ще й щастя всім.

Бо Сонце гріє, то не гріє,

Ну, а Любов то як женьшень,

Так що, приходь моя ти мріє,

Як хочеш щастя кожен день.

20.11.1988 р.

КОЖНОМУ СВОЄ

Очі хвалились прилюдно,

Дивлячись косо на всіх,

Ми, мов вікно в кожну душу,

А ви, хто Вухаті, хто Ніс?

Сірку розводите й лише,

А Ніс, хоч масти трактори,

Що вже, як сказати відверто,

То соромно поруч іти.

А Рот, ви погляньте на нього,

Хіба це, пробачте, не гра?

І скільки б ви в нього не пхали,

А він, ніби чорна діра.

Довго б ті Очі сміялись,

Та Вуха піднялись в цей час:

– Не вам би отак хизуватись,

Бо щоб ви робили без нас?

Ми чуєм Чайковського, Баха,

Як в лузі шумлять явори,

Ми чуєм, як оха Домаха,

Варто з коханцем прийти.

Ми чуєм, як річка хлюпоче,

Ми чуємо шепіт гаїв,

Ми чуєм, як поле шепоче,

І спів у гаях солов’їв.

Нарешті, і Ніс обізвався:

– Ой-ой, які важні ви всі!

А хто б з вас про запахи знав би?

Якби чоловік не мав Ніс.

Не знали б, як пахне фломастер,

Як гілочки пахнуть дібров?

Як пахнуть конвалії, айстри,

Й, нарешті, як пахне любов?

І всім закричав: – Вгомоніться!

І теж посміхнувся з вікна:

– А хто б, скажіть, зміг би варення

Вночі відрізнить від лайна?

9.11.1968 р.

ГРУДОНЬКИ

За грудоньки, що у Наташки

І я б пішов у рукопашний.

15.12.1988 р.

УСЕ, ЩО МАВ

Я вже нічого вам не дам,

І вже, мабуть, не дам нікому,

Бо все, що мав – пороздавав,

Коли збирався йти – додому.

Собі ж на пам’ять про ті дні

Залишив тиск й серцеві болі,

Які нагадують мені

Про дні, прожиті у неволі.

12.12.1988 р.

ВСІ СПІШАТЬ

Всі спішать міністром бути,

Зіркою, шахинею,

Головою, президентом

Та ніхто – Людиною.

12.12.1988 р.

Я ЗНАЮ

Усі жінки хочуть кохать,

Будь кароокі ті, чи сині,

Отож, чи можу помирать,

Як в них ще повні меду скрині?

25.10.1988 р.

Я ЛЮБЛЮ РОЗУМНИХ І РІШУЧИХ

Я люблю розумних і рішучих,

Бо життя не слід, що від м’яча,

І хоч нас дуби ще й досі мучать,

Та колись і їх пройде пора.

Тому не треба нас дурити,

І нас воронами лякать,

І той, хто хоче довго жити,

Це не повинен забувать.

8.6.1988 р.

«БІДНЯЧОК» І СТАРИЙ

Їде в «Волзі» по дорозі «біднячок»,

А тут човгає старенький ледве-ледве мужичок.

І прохає той прохожий «біднячка»:

Підвези мене хоч трішки до містка.

Сам один падлюка їде, бруд летить,

Ну чому б ото старому транспорт свій не зупинить?

Та, нарешті, той, що їхав, раптом став:

– Вас таких, як сміття в полі,– чоловікові сказав.

Але тут же й «подобрішав» «біднячок»:

Як побачив, що тягне той п’ятачок.

12.8.1988 р.

КОЛИ БУЛИ МИ МОЛОДИМИ

Коли були ми молодими,

То з ким хотіли, з тим й ходили.

Своїх не мали ми жінок,

Зате хватало всім дівок.

І ними ми користувались,

Поки своїми обживались.

Отак воно в житті бувало,

І, головне, що всім хватало,

Аби лише у нас – стояло.

30.8.1988 р.

СЛОВО, ЯК КВІТКА

У віршах тих, що написав,

Я всіх жінок туди зібрав,

А щоб жінок в них не було,

То хто б читав таке дермо?

30.8.1988 р.

ГНИЛИЙ КАПІТАЛІЗМ

Кругом – гнилий капіталізм,

Куди ж це кожний з нас заліз?

Куди не підете – гниє,

Але назад ніхто не йде.

14.12.2012 р.

СТІЙКІ РАБИ

Нас зростила партія

Щоб були рабами,

Вдумайтеся, людоньки,

Що зробила з нами.

Нас зростила партія:

Моя хата скраю,

Тож ніхто ні за що

Не відповідає.

Нас учила партія

Бути принциповими,

Й той, хто в це повірив,

Ходять майже голими.

Нас учила партія

Інтернаціоналізму,

А сама була страшніша

Більше від нацистів.

14.12.1988 р.

ЧОМУ НЕ МАЮ КНИГ?

Із кожним днем я відчуваю,

Що я поет, а не маляр,

А книг тому своїх не маю,

Бо не Мороз я і не – Шкляр.

6.8.2012 р.

ЯК БУДУТЬ ВСІ КОХАТИСЯ

Чомусь у нас в Союзі

Не пишуть про любов,

Вважають, що кохатися –

То марно тратить кров.

Можливо, то і правда,

Про що там говорить,

Коли по всім Союзі

Все, де не глянь – горить.

– Яке вже тут весілля, –

Кричить до всіх Іван,

Як будуть всі кохатися,

То хто ж тоді дасть план?

14.12.1988 р.

ВЖЕ ОСІНЬ В ДУШУ ЗАЗИРАЄ

Немов, за серце щось щипає,

У мене туга на душі,

А осінь в душу зазирає,

Пекучим вогнищем стерні.

І з кожним днем зникає світло,

Але, де вогники нічні,

Сидять мої веселі вірші,

Хоч з виду й досі ще – сумні.

10.8.1988 р.

ЧОМУ ТІКАЄШ З ДОМУ?

– Ти чому втікаєш з дому? –

Запитав сусідку Тому.

І сказала гордо Тома:

– Бо палить не можна дома.

15.8.1988 р.

СОНЦЕ КУПАЄТЬСЯ

Люблю сидіть біля віконця,

Як сходить Місяць на горі

І золоте своє проміння

Він розсипає по дворі.

17.10.1988 р.

ПРИТИХЛИ ВТОМЛЕНІ ВЕРСТАТИ

Притихли втомлені верстати,

Що аж не можуть бідні встати,

А люди трудяться, як коні,

Яких тримають на припоні.

16.12.1988 р.

Я ВАМ БАЖАЮ ЩАСТЯ

Я вам бажаю щастя і спокою,

Щоб кожен день було вам, як з чужою.

15.12.1988 р.

ЯК ЖЕ ТИ НЕ ДАСИ

Як же ти йому, матусю, не даси,

Якщо він уже забрався під труси?

8.8.1988 р.

ЯКЩО ПРОХОДИТЬ СТРАХ

Якщо в людини страх проходить,

Вона стає, як динаміт,

Й її ніщо вже не зупинить –

А ні режим, ні – «Месершміт».

8.8.1988 р.

НА КАЛИНУ ПОДИВИВСЯ

На калину подивився

І рум’янцем загорівся.

Так тобі ото і треба,

Не дивись – куда не треба.

15.12.1988 р.

ПЕС МАЛЕНЬКИЙ

Прибіг до мене пес маленький,

Сів біля мене і сидить,

Хвостиком крутить, мов питає:

– Чим можу ще вам послужить?

І тут же хвостиком хутенько

Підмів він пляж і ліг тихенько.

І став на мене поглядати:

– Сардельку можу й сам я взяти.

19.8.1988 р.

ДЕ Я?

П’яна дівка ледь плелась від дороги,

Як не стане, а не слухались ноги.

Небо хиталося, також земля,

Людоньки добрі, хто скаже, де я?

20.6.1986 р.

ПРОГРЕС

Що не кажіть, прогрес існує,

Ви на її погляньте зад…

Колись її всі гвалтували,

Зараз вона – усіх підряд.

18.6.1986 р.

ТРИ БЕРІЗКИ

Глянув, в тайзі – три берізки стоять,

Й яка із них краща – хто зможе сказать?

Я став і стою, і очима вожу,

А можна, як всіх вас візьму обніму?

Ну як же я можу обнять з них одну,

Як всіх я берізок й понині люблю.

19.6.1986 р.

КУ-КУ НА СУЧКУ

Таке, звичайно, не завжди почуєш,

Що казка біля вас ночує,

Куди не підеш – скрізь ку-ку

Сидить на кожному сучку.

21.6.1986 р.

ПРО КАЗКУ І ЛАСКУ

– Хто скаже, де знайти ту казку,

Що всім дарує тільки ласку?

І Гриць сказав: – Як візьмеш Азу,

То все отримаєш відразу.

23.6.1986 р.

НЕ МОЖУ БЕЗ ЛЮДЕЙ

Не можу без людей!

Коли один буваю,

Мені здається пусткою весь світ,

Тому ото тебе я і чекаю,

Так як садки весною білий цвіт.

8.6.1967 р.

МІЙ КРАЙ ЦВІТЕ

Мій край цвіте і Сонцем сяє,

Й чомусь не віриться мені,

Що хтось, десь когось убиває,

Горить земля в страшнім вогні.

Що десь регочуть кулемети

Над світом нашим, почуттям,

А люди створюють ракети

І називають це – життям!

1.6.1967 р.

ПУСТІТЬ МЕНЕ!

Пустіть мене. Листя вмирають.

Листя летять і на брук опадають.

А люди проходять і їх обминають.

Люди живуть, а навіщо? – не знають.

Люди! Навіщо ви топчете листя?

Люди сміються. Падають листя.

23.10.1968 р.

О, СВІТЕ МІЙ!

О, світе мій, чудовий і широкий,

Ти землю зорями усипав і приспав,

А десь в гаю хлопчина синьоокий

Щось... цілу ніч у дівчини благав.

Ну, а вона ж дурненька відбивалась,

Немов відмідь від талих вод,,

Але коли ту радість взнала,

Йому сказала: – Й ще приходь.

8.6.1967 р.

СЮРЧИТЬ СЮРЧОК

Сюрчить в траві сюрчок зеленокрилий,

О, Боже мій! Погляньте, скільки крил!

О, світе мій! Який же ти вродливий,

Але, нажаль, занадто вже горил.

8.6.1967 р.

ЯКЩО ТИ МУЖЧИНА

Якщо ти мужчина – це значить ніколи

Словам нецензурним давати їм волю,

«Тесать» кулаки об затилок дружини,

Бо в неї, як бачите, менше є сили.

За те, що веселому хлопцю такому

Їсти наварить, прийшовши додому,

І постіль постелить, та ще й нагодує,

І ніби дитину малу обцілує.

За те, що тобі віддає все що має,

Життя своє й те лиш тобі довіряє,

З тобою картає твої всі невдачі,

Чому ж бо дружині такий ти невдячний?

Можливо, якась в тебе інша причина?

Так чому ж, як вип’єш, ще й місиш дитину?

О ні, чоловіче, мерщій схаменись,

Бо буде тобі те, що Кості колись.

21.7.1967 р.

ЯКЩО ТИ ЛЮДИНА

Якщо ти людині зробила добро,

Душею йому віддалася,

Всю ніжність свою подарила йому,

Й від нього вогнем зайнялася,

Не бійся тоді ти нікого в житті.

А він – якщо він насміється –

Не знатиме щастя ніколи в житті,

Бо щастя один раз дається.

Нехай він хоч трісне сміється тоді,

Та сила твоя невмируща,

Бо там, де кохання, то там і – любов,

І сила там вічно цілюща.

Бо з них бере людство наснагу життя,

П’є ніжність, початок в ній сили,

А тих, хто плюють на людські почуття,

Від тих утікають й горили.

20.7.1967р.

СВОЇМ ДРУЗЯМ-БУДІВЕЛЬНИКАМ

Героям Соціалістичної праці:

Степанчуку Петру та Григорію Донцю.

Не бачила такого Лавра,

Навіть не відала вона,

Що хтось до неї підступає

З Лівобережжя, з-за Дніпра.

Вийшли хлопці в засмаленій робі,

З Лівого берега й привіт Лаврі шлють,

А Лавра велично їм всім поклонилась

І чемно їм тут же сказала: «Салют!»

Потім на хлопців отих придивилась,

Думала буде кінець.

А то сам Петро Степанчук наближається,

Й поруч – Григорій Донець.

13.11.1968 р.

ЛАВРА І ХРИСТИЯНСТВО

А Лавра дивиться навколо

На сивий Дніпр, на Гідропарк,

Як вибігають учні з школи,

Що повилазили з-за парт.

І, гордо глянувши на Лавру,

Всі покотились хто куди.

Лавра ж стоїть тисячоліття

І не туди, і не сюди.

Скільки світів перевернулось,

Скільки ночей змінилось днем,

Всього їй бачить довелося,

Та захищалась не мечем,

А захищалась Християнством,

І вченням Божим, як вогнем.

28.9.1968 р. – 13.11.1968 р.

БОМЖІ

Ну у нас і депутати,

Ну у нас уже й вожді:

А ні жінки, а ні хати

Хоч ти плач – одні бомжі.

Депутати і їх діти –

Голі всі, і всі роздіті,

Та в бікіні, а та в міні.

Й де не глянеш, в неї – тіні.

Та, зате, куди не глянь, –

Той артист, той – фуліган.

Той директор, а той мер,

Й кожен з них – міліонер.

Брали в нас вожді рублі,

Віддали полову,

А ще кажуть ті орли,

Що не буде грому.

От до чого дожились ми,

Де не глянеш – швабри,

Що пора вже і вождів

Брати теж за жабри.

Як же тут не матюхаться,

І не гніватись мені,

Як вже люди всіх бояться,

З-за цієї жидовні.

От чому в державі нашій

Де не глянь – старці одні.

Та хіба б таке було в нас,

Щоб не було жидовні?

19.7.2012 р.

ЧОМУ ТАК ХОЧЕТЬСЯ ЛЮБИТИ?

Так мало для життя дається,

Ой, знали б, люди ви про це,

Чому так серце в хлопців б’ється,

Як в міні дівчина пройде?

Чому так хочеться любити,

Усіх прохожих цілувать,

А, особливо, як старієш,

Коли тобі за шістдесят.

16.11.1966 р.

ЧОМУ ТИ СМИКАЄШСЯ, БРАТЕ?

Чому ти смикаєшся, брате?

Ти б краще вигнав з себе ката,

І певен, що колись із віком,

Ти став би гарним чоловіком.

Й тоді відчув би, чоловіче,

Як ти людиною стаєш,

І як душа твоя світліє,

Коли добро людям даєш.

Всі люди рівні перед Богом,

А ти, як бик, уперся рогом,

Бо думаєш, як будеш з рогом,

То будеш ти на світі – Богом.

Всі люди рівні перед Богом,

Й чим же хитріший ти за всіх,

Що в тебе морда, як в бульдога,

От і скажи, що ти не псих.

1.7.2013 р.

ЧОРНІ ОЧІ

Так і хочеться обняти,

Алі губки цілувать,

Щось їй трепетне сказати,

І коханою назвать.

За її веселі брови,

За гнучкий дівочий стан,

За приємний тон розмови,

Що приносить стільки ран.

І, мабуть, чорняві очі,

В темноті не роздививсь,

Цілував би дні і ночі,

Все б життя на їх дививсь.

29.7.1958 р.

НЕ ПЛАКАТЬ

Не плакати, не тліть і не згинатись,

А діло добре своє знать,

Комусь, де треба, і – піддатись,

А де є й самому попрохать.

13.5.1961 р.

ЩО ТАКЕ ЖИТТЯ?

Ну що таке життя?

Момент перед трампліном,

Коли підеш у вічність, в майбуття,

Й ніколи вже тоді твої коліна

Не викличуть ні в кого почуття.

Ніхто тоді тебе не приголубить,

І, власне, не залишиться тебе.

Й ніхто не цілуватиме вже губи,

Що вас манили, ніби небо голубе.

А солов’ї співатимуть так само,

Ніби на світі смерті й не було,

Й ніколи вас ніхто вже не обніме,

Хай би хоч як гриміло і гуло.

7.1.1967 р.

ЯКЩО ПОМРЕШ

Якщо помреш і я про тебе

Скажу: – Що нам такі не треба,

Що не собі і не людям,

Це все одно, що є й не дам.

Чи може думаєш, що люди

Тебе хвалитимуть за груди,

За те, що їх не показала,

Навіть, тому – кого кохала?

Ти думаєш, що твої очі

Хтось пригадає опівночі?

Хіба що хтось зітхне про себе

І скаже: – Так їй дурі й треба!

31.5.1967 р.

ДУРКО

Погляньте ви на партократа,

Та він же вмре, як не брехне,

Бо так його привчила мати,

Як ще воно було мале.

Тому і соромно за Раду,

Що бреше нам і не моргне,

Де він очолив чорну зраду

Яка під себе все гребе.

8.3.2011 р.

ЯКБИ ЛЮДИ ЗНАЛИ

Ну скільки ще життя лишилось?–

Хай років тридцять, шістдесят,

Й вважайте, що життя відплило,

Чи варт себе вам обкрадать?

Важко людині повірить у старість

Коли ще цвіте бузина,

Що буде їй тридцять, а там і за сорок,

А там – шістдесят і тебе вже нема.

Але, якби люди те знали завчасно,

Навчилися б, певен, себе шанувать,

Й ніколи б, нікому, й нізащо у світі

Не стали б жаліть те, що треба давать.

24.11.1966 р.

ДІВОЧІ ГРУДИ

Люблю, коли сміються люди,

І в лузі півники цвітуть,

А поруч йдуть дівочі груди,

І нам свою любов несуть.

2.9.1968 р.

ДЕ КВІТУВАЛА М’ЯТА, РУТА...

Де квітувала м’ята, рута,

Ліси дрімучі і трава,

Сьогодні тут пливе Славутич –

Землі моєї голова.

Мій труд підняв мене над містом,

І на вершині всіх висот

Стою сьогодні комуністом,

Хоч рядовий я, як сто сот.

Поглянь навкруги подивися

В зеленовато-синю даль,

Як білі хати простяглися,

І не страшна їм всяка шваль.

Чи Мудрий міг колись повірить,

Навіть, подумать, що колись

Усі слов’яни непокірні

Зможуть в одну сім’ю зійтись.

3.7.1967 р.

КОЛИ ПОГЛЯНУ Я НА ЗОРІ

Ну звідки, скажіть, ті красоти,

І звідки той солод весни? –

Що тягнуть до жінки, як соти,

Як зрілі з пергою меди?

Ну звідки, скажіть, ті бажання,

І звідки гіпноз той, скажи,

Що варто на неї поглянуть

Й не можеш уже відійти.

Коли погляну я на зорі,

Які всю ніч палахкотять,

Мені здається я на морі,

І всі жінки мене хотять.

О, як би я, так би сказати,

Як дівка свій відкриє грот,

Хотів би дівку цілувати,

І хай про це гримить народ.

О, як би я заліз в ту скриню,

Де мед дівчина береже,

І весь би згриз його, як диню,

І заодно – дівчину теж.

Я знаю, що твоїй красуні,

Прости мене – нема ціни,

Та за мою ковбаску, люба,

Мені і мед свій віддаси.

11.7.2012 р.

НАЙКРАЩИЙ ВІТАМІН

Кажуть, гарна молодиця,

То – найкращий вітамін,

Бо варт лише подивиться,

Й він відразу – до колін.

А коли ще й притулюся –

Нападає колотун,

І тоді вже, вибачайте,

Я немов – ведмідь-шатун.

11.7.2012 р.

БАТЬКІВСЬКА ХАТА

Пригадалась вишенька в батьковім садочку,

Де гніздилась віволга рік у рік завжди,

Де читав я книги влітку під кленочком,

І духм’яним літом пахло з лободи.

А поза городами, де сріблилась річенька,

І пускала вічно зайчики мені, –

Там стояла дівчина, мила свої ніженьки,

І весь час співала про любов пісні.

Пахло в лузі травами, м’ятами і грозами,

Блискавки гасали у моїй душі,

І нехай у ті часи не були ми босами,

Та очей не зводили днями ми з її.

Зараз ми вже виросли й стали незалежними,

І над нами небо зовсім, як живе,

Та в життті ніколи не забуду річеньку,

Ту, що про дитинство пам’ять береже.

26.2.1968 р.

НА ПРОХІДНІЙ

Ти на нашу прохідну

Хрен заманиш хоч одну,

Бо для них пенсіонер,

То уже – не кавалер.

А як Гриць на дівку глянув,

То відчув в трусах прорив,

Дівка тут же зупинилась,

Щоб і ще раз повторив.

Погукайте діда Льову,

Щоб пощупав нашу нову.

Та дідок не розгубився

Ще й до дівки притулився.

На роботу йдуть дівчата,

Мов худі «мартишечки»,

А як вечором з тютюнки

Всі неначе – пишечки.

А як йде дівча й сміється,

Так і знай, що й ще вернеться.

ДВІ НОВИНИ

Із відрядження, нарешті,

Шеф прибув з столиці.

– Які новості? – питає

У своєї жриці.

– Одна новость препогана,

А друга гарненька,

То з якої починати? –

Шефові чемненько.

– Давай зразу про погану! –

І присів навпроти.

– Ось наказ, що вас звільнили

Вчора із роботи.

– А яка ж тоді хороша,

Красота тендітна?

– Вчора лише я узнала,

Що від вас вагітна.

7.2.1989 р.

ДИВЛЮСЬ Я НА ВАСЮ

Дивлюсь я на Васю: ледь лізе,

А Сонце Північне пече,

І все ж, як побачить дівчину,

То хай хоч яка – не втече.

3.4.1976 р.

ЯК СПІВАЮТЬ СОЛОВ’Ї

Як на ваші гляну лиця,

І почую солов’я,

Кожна гарна молодиця

Та, що не була – моя.

11.7.2012 р.

СЛАВА

Як поглянеш ти на жінку,

Як не крикнеш «Слава!»

Одна сіська зліва в неї,

Ну, а друга – справа.

12.7.2012 р.

АРМЕГЕДОН

Надворі жара лютує,

А в душі – Армегедон,

Бо коли тебе почую,

То стаю, як Соломон.

12.7.2012 р.

ДІВОЧІ СТЕГЕНЦЯ

Ой, дівочі ці стегенця,

Вони вічно, як магніт,

Достають мене до серця,

Ще з чотирнадцяти літ.

Я дивлюсь на це творіння,

Ой, як хочеться схопить,

І усе своє насіння

Їй в ту скриню перелить.

12.7.2012 р.

ВІТАМІН

Як погляну я на жінку

Трохи вище від колін,

То який, хто скаже кращий,

Є ще в світі вітамін?

Бо від нього, варто глянуть –

Враз бубнявіють… уси,

І тебе відразу тягне

До дівчини у труси.

12.7.2012 р.

ПОКИ ТИ ДИПЛОМ ПИСАВ

Поки Гриць диплом писав,

Йван дружину розважав,

Бо якби не розважав,

Хрен би Гриць міністром став.

Так що ти, мій любий Грицю,

Неси Івану паляницю.

11.5.2012 р.

БЕРІЗКИ

Запишалися берізки

Й поставали геть всі вряд,

Й мов дівчата молоденькі,

Щось про хлопців гомонять.

Я іду, очей не звожу

З тої Божої краси,

Й кожну з них погладить хочу,

Та боюсь я підійти.

А на небі зорі сяють,

Мов говорять: зупинись!

І на дівчину-білявку,

Ти хоч оком – подивись!

12.7.2012 р.

ДИВНА СИЛА

Ти так стегна оголила,

Мов сорока крила,

Що та блискава, як глянув,

Ледве не спалила.

12.7.2012 р.

ТАКУ ЯК ТИ

Коли на пляжі було пусто,

І дуже пахла кропива,

Я любувався твоїм бюстом,

Який з собою принесла.

Таку б як ти, я просто згриз би,

І не хотів би – так пішов,

І голубів всю ніч гонив би

З твоїх нейлонових обнов.

О, як би я хотів дихнути,

Теплом твоїх я таємниць,

Й любов’ю всю тебе засіять

Аж від стегенець – до суниць.

12.7.2012 р.

ЖИВА ПОДУШЕЧКА

Їй хотілось буть собою,

І мені собою,

Тож і бігав я за нею

Вічно з булавою.

Але тої булави

Жінка не боялася,

Бо як бачить, я біжу –

Зразу й роздягалася.

І хоч кажуть, що жінки,

Ніби ті дурнушечки,

Та зате вони такі –

Як м’які подушечки.

То ж радій, що ти весела,

І така гарнесенька,

І що в тебе є та квітка,

Що завжди теплесенька.

Над горою Місяць світить,

А зірки – брикаються,

Як же можна милу тішить,

Як вона хвицається?

Ой, дівчино, ти дівчино,

Ти моя черешенько!

Ой, до чого ж ти дурненька,

І така гарнесенька.

Гляньте ви на цю красуню,

І на цюю талію,

Та за нею я б поїхав

Навіть і в Італію.

Бо як гляну на ті ноги,

Щось зі мною коїться,

Ой, як хочу я до них

Десь в гаю «пристроїться».

17.7.2012 р.

ПО СОБІВАРТОСТІ

Чи то від щедрості,

Чи то від жадності,

Я тобі себе віддав –

По собівартості.

12.7.2012 р.

ТВОЇ СОСОЧКИ

Як гризе коза листочки,

Так би згриз твої сосочки.

Тільки б їх мені відкрила,

Їх би вмить, мов хвиля змила.

І тоді вже не пішов би

Ні по хрін, ні по ключі,

Й не відходив би від них я

А ні вдень, а ні вночі.

Ой, ти Люба, ой ти Люба,

Ой, ти Люба-Любонька,

Як би я хотів з тобою

Погуляти, любенька.

Цілий день дивлюсь на тебе,

Мов вовчисько на ягнят,

Ой, як хочу притулитись

До шовкових груденят.

І, немов в садку синичка,

Геть про все в той час забуть,

І оті твої сунички

Ну хоч би разок лизнуть.

16.7.2012 р.

ТАКІ ХЛОПЦІ І ДІВЧАТА

Ну ж і хлопці і дівчата,

Як тут можна промовчати?

Як по сотні не пропустять,

То нікого не відпустять.

Й поки триперу не схоплять,

То й до ЗАГСУ не запросять.

18.7.2012 р.

КОРИТО І КОВБАСА

Ой, дівчино, ти дівчино,

Я тобі любов несу,

Відкривай мерщій ту скриню,

Де ховають ковбасу.

18.2012 р.

ТОБОЮ ЛЮБУВАВСЯ

Тобою вічно любувався,

Як починався Божий день,

Й коли на тебе я дивився –

То де не гляну, там – женьшень.

Скільки на тебе я дивлюся,

То більше й більше хочу жить,

І звідки все оте береться?

Тобі не в силах пояснить.

Скільки на тебе я дивлюся –

Стільки й душа палає знов,

Невже і справді, моя люба,

Це й називається Любов?

16.7.2012 г.

ДОЦІЛЬНА ТОРГІВЛЯ

Кому така любов доцільна,

Де в голові одна торгівля.

12.7.2012 р.

В ЛІКАРНІ

Дивлюсь на жіночок відколи,

Що не туди дають уколи,

Бо щоб туди де тре’ давали,

З лікарні б всі вже повтікали..

Краще один укол – туди…

А ніж п’ять раз мимо біди.

12.7.2012 р.

«СТАРИЙ»

Оце старий, а мов сказився,

Яка б дала – на тій женився.

12.7.2012 р.

ЩОБ РАНІШЕ СТРІЛАСЬ

Щоб нас стрічали молоді,

Хто б з нас ходив би на УЗІ?

12.7.2012 р.

ЩО БОГИ РОБИТИ БУДУТЬ?

От тобі гріхи і люди,

І як далі його жить?

Й щоб Боги робили в світі,

Щоб не стали ми грішить?

12.7.2012 р.

ОТ ЧАС НАСТАВ

От настали вже часи,

Хоч бери людей тряси,

Стали всі від всіх ховатись,

Аби щоб не привітатись.

18.7.2012 р.

ОТ ТАК ПОПА!

Я дивлюсь на цюю жінку:

– От так попа, так колінки,

А вона прийшла до Вови,

Щоб він їй зробив уколи.

Я дивлюсь на цю копичку,

Сам би з неї здер спідничку,

А вона стоїть і чмише:

А хіба ще в тебе дише?

18.7.2012 р.

БУЛА Б КУФАЙКА

Як є пляшечка й куфайка,

Хоч яка підійде шляйка,

Фей негарних не буває,

Як душа вогнем палає.

18.7.2012 р.

НАЙКРАЩІ ПРОЦЕДУРИ

Якщо хочеш силу мати,

То обід не пропускати,

Бо, як кажуть наші Шури:

То – найкращі процедури.

18.7.2012 р.

БОРЕЦЬ

Янукович – молодець,

Всім довів, що він – борець,

Й той, що в кріслі вже сидить –

Може скрізь і всіх судить.

Ну, а тим, що не мовчать –

Можна й ще строк добавлять.

І сміється до Миколи:

– Ця не вийде вже ніколи.

Й зробим так, що під бараком

Будуть всі її там раком,

Бо на хитрих – він їй в тон,–

Є, як кажуть – й хрен з вінтом.

Той, хто у Верховній Раді

Навіть рік пропрацював,

Можна без суда і слідства,

Позбавляти всяких прав.

Дивний в нас пішов народ,

Що не вождь, то – ідіот,

Бо тоді любу солістку,

Може – без суда і слідства.

20.7.2012 р.

ПОМІДОРИ

За твої ці помідори

Я б віддав моря і гори,

І троянди запашні,

Тільки дай ти їх мені.

Й ще б добавив торбу сала,

Тільки б ти мене кохала.

18.7.2012 р.

МОЗОЛЬ

Що ж робить ти з нею будеш? –

До Грицька говорять люди, –

Як би ти не став стараться,

А мозоль не дасть добраться.

18.7.2012 р.

ПІД СОНЦЕМ

Що ж воно то за корівки,

Що ж воно за дивина?

Що бояться із Дубрівки,

Хлопці йти до Дивина.

18.7.2012 р.

ДИВЛЮСЬ НА НЕЇ

Я дивлюсь на цеє личко,

Й відчуваю той магніт,

Від якого плавки рвуться,

Навіть в сорок вісім літ.

17.7.2012 р.

ТАМ ДЕ РІЧКА

Там, де річка, там, де поле,

Де буркун і кропива,

Там дівчина зорі поле,

Бо прийшли її жнива.

17.7.2012 р.

ВІТЕР

Він живе без рук й без ніг,

А от в хату сам прибіг,

Й хоч прозорий, й не патлатий,

А весь день ганяє в хаті.

16.7.2012 р.

ЗАБУВАЮТЬ ПРО СЕРЦЕ

Там, де сестри по палатах

В міні-юбочках пройдуть,

Будь там хоч які всі хворі –

Всі на виписку ідуть.

17.7.2012 р.

ЯК ПОБАЧУ Я ДІВЧИНУ

Як побачу я дівчину

Особливо перший раз,

То соромлюсь, як дитина,

Навіть глянути в той час.

Щось тоді стає зі мною,

І не можу пояснить,

Чому в мене усе тіло,

Мов на холоді, тремтить?

19.7.7.2012 р.

ЩОБ НЕ ЗРАДЖУВАВ

Якщо хочеш, щоб коханий

На дівчат не поглядав,

Роби так щодня з тим хлопцем,

Щоб і муху не прогнав.

19.7.2012 р.

ГРЕБЕ

Все гребе прем’єр під себе,

Якби міг – то згріб і небо.

От у хлопця апетит,

Зразу видно, що – бандит.

А народ? – А що народ?

Його можна в хвіст і в рот.

А сам знайде десь Лілею

Й буде тішитися нею.

20.7.2012 р.

ДІВОЧА КРАСА

Весь час думаю про неї,

Про дівочу ту красу,

Й чи її знайду – не знаю,

Ну, а раптом я просплю!

А душа, як кінь ретивий,

Так і рветься до… туди,

Де жінки ховають скриню,

Щоб зливали ми меди.

19.7.2012 р.

«ПРИВІЛЕЇ»

Як маєш щось писать про ката,

Краще про матір напиши,

Яка з хреста неначе знята,

Що працювала за – шиші.

А хіба ті, що там на Курську,

Чи не хотіли хлопці жить?

Що захищали землю руську,

І присягались їй служить.

А хто про їх батьків подумав,

Як не вернулись їх сини.

Які на «Курську» повмирали

Не за медалі й ордени.

Кругом пани, кругом лакеї,

Ну як тут можна без ганьби?

За ті державні привілеї:

Кожному – цинкові гроби.

11.11.2001 р.

ГУМАННИЙ

Шеф в рік три рази в Ялті, в Сочі,

Йому курорти, ордени,

А чи спитав: що люди хочуть?

Чи їм хоч щось дали вони?

Він тільки й знав, як той папуга

Одну й ту фразу повторять:

Руку приставить до макітри

І як індик: – Так і держать!

Чому ж, як ти такий гуманний

Й так гарно думаєш про нас,

Чому ж і нам не дав путівку

І не сказав щоб: – так держать!

11.11.2001 р.

МАМОЧКИ

Ой, і мамочки пішли,

Мамочки-мочалочки,

Тільки ходять й заглядають

В кого більші плавочки.

19.7.2012 р.

В ГОЛОВІ ДУМКИ ЛЮТУЮТЬ

В голові думки лютують,

Як над горами орли,

Та коли ж бо нас почують

Ті, що совість пропили.

В Києві дома пустують,

Ну, а людям ніде жить,

Тож, щоб знали, як буржуям

За копійочки служить.

В Києві дома пустують,

А десь совість продають,

Чому ж наші не купують,

І чого від влади ждуть?

От тобі і карі очі,

От вам Єва і Адам.

Чи чекають, поки й Неньку

Президент продасть жидам.

21.7.2012 р.

КОЛИ ВІЄ ВІТЕРЦЕМ

Вітерцем повіє, аж душа радіє.

19.7.2012 р.

ТАКЕ МАЛЕ

Ти дивись, яке мале,

А яке розмашисте,

Так і хочеться десь в неї

По душі – пошастати.

19.7.2012 р.

ЛЮДИНА...

Жид – то ніби і людина,

Й надто мудра голова,

Та, як би всі ми не старались –

А у нього – всі права.

А чому у наших хлопців –

Ні кола, а ні двора?

Бо за цукор і за гречку

Продали свої права. 19.7.2012 р.

СЕСТРИЧКАМ

Ой, дівчата ви мої,

Ви мої сестрички,

Одягайтесь не в штани,

А в мініспіднички.

Бо як пройде з вас яка,

Що стегенця грають,

То відразу й тяжко хворі

Тут же оживають.

Ой, дівчата, ви дівчата,

Ви мої голубоньки,

Як же хочеться всю нічку

З вами гріти губоньки.

Й пам’ятайте, що штани,

Вам зовсім не йдуть вони,

Бо для жіночки штани,

Як сідло для сатани.

18.7.2012 р.

ЯК ХОЧЕШ ЖИТЬ

Аби на тебе не казали жид,

То ти старайсь, як люди жить.

Бо жид, якщо він справжній жид,

Він вже не може не дурить.

А тих, хто дурять всіх завжди,

Тих називали в нас – жиди.

Ми захищаємо євреїв,

А нас,– скажіть,– хто захистить?

Чи українці і євреї

Не хочуть як жиди в нас жить?

20.7.2012 р.

ЩОБ ЖИТИ ЯК В РАЮ

Жінок чоловіками не лякають,

Їх ними тільки розважають,

Й щоб хлопці бігли у твій рай,

Стегенця надто не зжимай.

19.7.2012 р

МАТИ В ЄВРОПІ

Ой, поїхала мати в Європу,

І панам продала свою жопу,

Вони люблять цю, бачте, роботу,

Тож працюють вони і в суботу.

Ой, поїхала мати в Європу,

І родила і ще одну доцю,

Хай росте та дитинка – баю,

Треба ж в когось колись теж сидіть на бую...

19.7.2012 р.

ЖІНКУ НЕ ЗАЛЯКАТИ

Якою б жінка не була малою,

Та ще ні жодну не злякав ніхто її здоровою ялдою.

19.7.2012 р.

НЕ ЗАБУВАЙТЕ ПРО ЛЮДЕЙ!

Я виступаю проти всіх бандитів,

Якщо вони родом з ерудитів,

Бо той, хто честь і совість має,

Той свій народ не обдирає.

От вони які пани,

Де не глянеш – хапуни.

20.7.2012 р.

ЯК НЕ ВМІЄШ ДРУЖИТЬ

Я не вмію як ти говорить,

Та зате я умію любить,

Бо про що мені з тим говорить,

Хто не вміє любить і дружить?

20.7.2012 р.

ЩО ЗА БАБИ?

Що за баби, за народ?

Що не дай – то тягнуть в рот.

18.7.2012 р.

ЖИВИ, ПОЕТЕ!

Мене вмовляють хлопці жити,

На той світ нічого спішить,

Щоб я ще міг вірші творити

І ними радувать наш світ.

Й коли побачив, що вірші,

Мої всім людям до душі.

Й тоді, як чесно вам сказать,

Я передумав помирать.

19.7.2012 р.

«ОРЛИ»

Всі кричать – вони розумні,

Ізраїльські ті орли.

Ми ж повірили їм дурні,

А вони нас роздягли.

Ой, ви людоньки рідненькі,

Та які ж бо ви орли,

Як за цукор і за гречку,

Їм і душу продали.

19.7.2012 р.

ДИВНИЙ СВІТ

Дивний світ незрозумілий,

Як, скажіть надалі жить?

Одні хвалять надто чесних,

Інші тих, що треба – вбить.

От ви всі і зрозумійте,

Як його на світі жить?

Чи й собі почати красти,

Чи бандитів всіх душить?

19.7.2012 р.

КЕТЯГИ КАЛИНИ

Ой, до чого ж вже гарненькі

Губоньки в дівчини,

Ніби вранці над рікою

Кетяги в калини.

17.7.2012 р.

ЗА КУСОЧОК КОВБАСИ

Будь ти горда, хоч яка,

І що хоч мені кажи,

Та мені за ту… ковбаску

І себе ти віддаси.

18.7.2012 р.

ЯКЩО НЕМАЄ ГУБ

В твоєї жінки губ нема, –

Якось бубнів Грицько до Йвана.

– То, видно, ти не там шукав,

Або вже був занадто п’яний.

21.7.2012 р.

ГОЛОВА

В Президента-поліглота

Апетит, як в кашалота:

Й скільки б не дали ви сала,

А йому – все мало й мало.

20.7.2012 р.

ГОЛОВА, ЯК БОДНЯ

Голова, неначе бодня,

А душа, як океан,

Ой, як хочеться сьогодні

В твій ввірватись ураган.

21.7.2012 р.

СЛІПАК І КІНЬ

Летить сліпак

В густий ріпак,

Й весь час говорить:

Так – так – так.

Може я там коня знайду,

Ой, як конятину люблю…

21.7.2012 р.

МУЖИК – ДУРИЛО

Так як жид, так й – БЕЕМВЕ,

Так як жид, то й – Мерседес,

Ну, а наш мужик – дурило,

Все працює на прогрес!

Бідні люди тільки й знали

То – овес, то – Дніпрогес,

А жиди, якщо відверто –

Чхать хотіли на прогрес.

23.7.2012 р.

ГАРНЕНЬКА ПОПА

От ви що не говоріть,

Попа в вас, як квіточка,

Бо як з відстані поглянуть –

Хватить на все літечко.

20.7.2012 р.

ПОКИ БУДЕ ПОРОХ

Полював я за жінками,

Й буду вічно полювати.

Поки в мене (це між нами),

Буде чим у них стріляти.

Я ЛЮБЛЮ

Я охотивсь за жінками,

Й буду вік охотиться,

Бо на кого й ще крім них,

Можна вже охотиться?

18.7.2012 р.

ЖІНКИ, ЯК УЖІ

Всі жінки: своя й чужі,

Де не глянеш – як вужі,

Кожна, просто, аж сичить,

Спробуй їй не заплатить.

21.7.2012 р.

НІЧ ПРОЙШЛА

Ніч пройшла і слава Богу

Й десь у небо піднялась,

Засріблилася дорога,

Вся туманом затяглась.

Я виходжу на дорогу,

Де виспівують дрозди,

І про себе: Слава Богу,

Що пішла, нарешті, ти.

У садку цвіте калина,

Боже, день який ясний!

І радію, як дитина,

Що нарешті – вихідний.

10.3.1995 р.

ПОКИ ГОРЯЧА СКОВОРІДКА

Як, браток, ти мій не пнись,

Та не буде, як колись,

То ж, як йдеш весною в гай, –

Про любов не забувай.

Бо пройде десь літ із двадцять

І тобі відкрутять яйця,

То ж, дивись, їх не жалій,

Й разом з ними – всіх повій.

Поки в них горить та квітка,

І горяча сковорідка.

8.5.2003 р.

ЯКЩО ТЕБЕ ХТОСЬ ЖДЕ

Від кохання теплішає в хаті,

І від нього, аж сяє роса,

Як приходять русалки патлаті –

Вмить веселками грає душа.

Її посмішка дім прикрашає,

І від щастя, аж серце гуде,

От що значить, як жінка кохає,

От що значить, як хтось її – жде.

25.9. 2001 р.

ЗУБИЛО

Нема до тебе в мене злості,

Але нема і співчуття,

Видно, нічого не навчили

Тебе ні люди, ні життя.

Ти й зараз пурхаєш, як птичка,

Хоч й ще дурепа із дуреп,

І думаєш, що ти синичка,

І любиш брехні і наклеп.

Ти ще й сьогодні відрізнити

Не можеш зла від доброти,

А ще говориш – що розумна,

І наймудріша в світі ти.

Видно, нічого не навчила

Тебе матуся до пуття,

І ти, так як була зубилом,

Так ним і залишилась, кума.

– І хоч я груба, і сварлива, –

Зате живу я, як в раю,

Зате я добра й справедлива,

І хто попросить, всім – даю.

Та я б з людьми ото й дружила,

Й навіки б в мене зникло зло,

Якби ж хоч в жарт якесь дурило

Пограть гукнуло в доміно…

Всі жінки, то – справжні дури

Світ яких ще і не знав,

Й тільки знають процедури –

Щоб завжди їй хтось щось дав.

За селом гуркоче трактор,

В небі зорі муркотять,

От й вгадайте, що ці баби

І чого від нас хотять?

25.7.2012 р.

ЩОБ МИ РОБИЛИ?

Щоб не було в вас тої штуки –

Ні в дружини, ні в куми,

Того і не уявляю:

Щоб робили ви і ми?

22.7.2012 р.

ПІДДАВКИ

Де не глянеш, там і – трутні,

Де не глянеш, там – вовки,

Ну, а наші дури й дурні

Тільки й знають – піддавки.

Дивлюсь на телепнів оцих,

Дивлюсь на маминих синочків,

Їм ще нема і двадцяти,

А біля них ще й досі квочки.

Яким усе вже не по чим,

На честь і совість їм начхати,

Бо в нього батько Президент,

І титул має вчений – мати.

А тут хоча б тобі у жарт

Подарував хто хоч троячку,

Отож, чи варто, ви скажіть,

Комусь служити за собачку.

12.12.1989 р.

ДЕ ШЕПОЧУТЬ ЯВОРИ

Не крути, красуне, носом,

І розумну не вдавай,

А прийшла із хлопцем в просо,

То чекать не заставляй.

Бо як хлопець щастя просить –

Не крути тоді ти носом,

А крути тоді ти тою,

Що як сядеш – під тобою.

8.5.2003 р.

ТИ НАЦУПИЛА СПІДНИЧКУ

Ти нацупила спідничку

Аж по саме-саме... ось,

Чи ти того не боїшся? –

Що тебе колись десь хтось.

Те дівчисько подивилось,

Як ведмідь на паровоз,

Та ж вона й дана для того,

Щоб її колись, десь, хтось.

4.10.2001 р.

НАЙКРАЩА ВІАГРА

Будь Він, навіть, імпотент –

Підніму його в момент, –

Кет сказала до Грицька

І спідничку підтягла.

А як глянув Гриць на диво,

Хлопця тут же, мов збісило.

І, забувши він про втому,

Вмить звалив дівча в солому.

А що далі вже було?

Це не скаже вам ніхто.

22.1.2001 р.

НЕБЕСНА КРАСА

О, небесна ти краса! О, Наталія!

Ой, до чого ж чарівна в тебе талія!

Як же хочеться в вогонь твій забратися,

І під Місяцем цяцьками тай погратися.

Хай курличуть журавлі над озерами,

Щоб завжди ми залишались – піонерами.

22.1.2001 р.

НАЙКРАЩИЙ ПОДАРУНОК

Не знав, що в тебе іменини,

А то б я цілу ніч не спав,

І цілий кошик апельсинів

Тобі б в цей день приготував.

В цей день тобі б подарував

Я ціле море ніжності,

І все б, що мав тобі віддав

За погляд твій, що з вічності.

І щоб завжди сміялась ти,

Як Сонечко над морем,

Й тебе я б вічно цілував

Від щастя і від горя.

Але, надіюсь, що колись,

Прийде така хвилина,

Що подарую я тобі

І донечку, і сина.

12.12.1989 р.

СВОЇЙ КОХАНІЙ

Знаючи твої всі недостатки,

Я про них не хочу говорить,

Бо як тільки ти на мене глянеш,

То і сам не знаю, що робить?

Бо тоді себе я ладен вбити,

Та в словах про це не розказать.

Знала б ти! – як хочеться любити,

Коли в полі зорі миготять.

9.8.2012 р.

Я ТАКИЙ ЯК ВСІ

Я такий, як всі ви, люди, –

І веселий, і сумний,

І люблю жіночі груди,

Хоч візьми мене і вбий.

15.5.2002 р.

СІСЬКИ, ЯК СОСІСЬКИ

Чи то в тебе така жадність,

Чи такий вже апетит,

Що як схопишся за цицьки,

То стаєш, немов бандит?

25.10.2001 р.

КАТЯ ОЛІ:

От до чого люблю поле

І берізки у гаю,

І сидіть всю ніч до ранку,

А на чому? – не скажу.

23.7.2012 р.

ПАНСЬКА ГРА

Мене ніхто не цілував,

О, як би я в ту гру зіграв,

Щоб до твого добратись тіла,

Яке весь день лежить без діла.

22.7.2012 р.

ХОРТИ І ЧОРТИ

Є люди темні і веселі,

І є неначе – знахарі,

Одним давайте ви – ідеї,

А неслухняним – сухарі.

Одні будують щось і сіють,

Інші те й роблять, що гребуть,

Й тільки тоді вони радіють,

Як інші плачуть і ревуть.

24.11.2001 р.

ДЕРЖИМОРДИ

Я дивлюсь на нашу Раду

І на наших держиморд,

Та хіба ж, скажіть, то люди –

Що неволять свій народ?

23.7.2012 р.

ЯКЩО ВОНА ПОГЛЯНЕ

Як на неї ти не глянеш?

Як її ти обійдеш?

Бо якщо на тебе гляне –

Чорта з два і сам пройдеш!

3.6.1995 р.

ПОВНОЛУННЯ НА МОСТУ

Ну як ти не глянеш на Божу красу,

На те повнолуння, що йде по мосту,

Бо там, де пройде та дівоча краса,

У кожного з нас оживає душа.

10.3.1995 р.

А ЧАС ІДЕ!

Хоч ти кричи, хоч ти крутись,

А так не буде, як колись.

8.5.2003 р.

БУЛИ ПОЕТИ

Умруть «геніальні поети»,

І щезне поетів плин,

Як їхні нікчемні сонети

Почнуть вимітати з глибин.

І боляче буде дивитись

На все те лайно, те сміття,

Яким засмітили Планету

Й найкращі людські почуття.

Хоч є в нас і справжні поети,

Як, скажемо, Пушкін, Омар,

Які не писали куплети,

Заради дешевих похвал.

1.1.1977 р.

ТАНЮША

По всім канонам ти, Танюша,

Стаєш, неначе дика груша,

Ти тільки думаєш, міледі,

Що ти уже доросла леді.

І хоч у тебе є вже діти,

Але тобі на їх пердіти,

В тобі ні жалості, ні болю

За їхню, вибачаюсь, долю.

Чи ти без матері родилась,

Чи в тебе батька не було?

Звідки ж така ти в нас з’явилась,

Що їх відвезла всіх в село?

І ти свою свекруху – маму,

Вже поміняла на авто,

Бо як взяла тобі авто,

То мама стала вже ніхто.

29.5.2003 р.

НЕ ЖАЛІЛА БАБА ДІДА

Не жаліла бабка мужа,

А тепер сидить і тужить.

29.12.2003 р.

ОЦЕ ТАК МУЖЧИНА!

Кінчив Петя десять класів,

Відпустив чуприну,

Батько в честь такої дати

Подарив машину.

Їздить хлопець, пишається,

Вже й дівчат катає,

Вже й цигарку суне в зуби,

Й носа задирає.

Вже той хлопець і на батька

Скоса поглядає,

І неначе навіжений

По селу гасає.

Вже той хлопець й до сусідів

Навіть не вітається,

А як просять, щоб підвіз він –

Ніби кінь хвицається.

Й ніби бусел по болоті

Гордо походжає,

І мов Ленін на буржуїв

Косо поглядає.

19.6.1976 р.

Я ТАКУ ХОТІВ БИ БАБУ

Я б таку хотів би бабу,

Але де таку достать?

Щоб, якщо дала вже згоду –

То ні кроку вже назад.

Я таку хотів би Ладу,

Щоб була вся з шоколаду,

І щоб в спеку і негоду,

Не жалілася на вроду.

13.9.2001 р.

ЯКЩО Є ЧИМ, І Є КОМУ

Хто сказав, що під вербою

Мислять тільки головою?

Є такі що й навпаки,

Там, де справжні є дівки.

8.5.2003 р.

ТАЛІСМАН

Вдивляюсь в твій, земля, портрет,

Стараюсь все запам’ятати,

Але найбільше талісман,

Який дала на згадку мати.

Коли виходив я з двора,

І тільки-бо за клямку взявся,

Як в двір примчалась дітвора,

Щоб я і з ними попрощався.

Коли виходив я з двора,

Так ясно Сонечко світило,

І посміхалась дітвора

Так по-дитячому щасливо.

І погляд той перемішавсь

Із Сонцем десь на половину,

А я був старший і пишавсь,

Як «фраєр» я у ту хвилину.

Тоді я, звісно ще не знав,

Що їхав я вже не на пробу,

Батько в дорогу хліба дав,

А мати Біблію і робу.

І з того ж дня життя почав,

Відкрив у світ широкий двері,

Але тоді я ще не знав,

Що в бідних право – на папері.

Отак й направився я в світ,

Якого ще не знав й не бачив,

І після того стільки літ

Те і робив – на всіх батрачив.

Бо ми наївні і дурні

Колись служили не за гроші,

А за дешеві трудодні,

Та за копійки пересохші.

Зате ідейними були,

Як у Китаї хунвейбіни,

І за ідею, і царя

Вручну крутили ми турбіни.

От ми які були творці,

Бо нас з дитинства так привчили –

Ті, кимось послані старці,

Що нас чужому вічно вчили.

10.4.2003 р.

СИМВОЛ ЩАСТЯ

Недовго кожному із нас

Прийдеться ніжитись піснями,

Які співають солов’ї,

Щоб любувались ми гаями.

Як жаль, що нам – земним синам

Недовго слухати ті трелі,

Що солов’ї дарують нам,

Коли до нас приходять Нелі.

Землю і небо Бог нам дав,

Це вічне таїнство природи,

Щоб кожний Бога шанував,

Як символ щастя і свободи.

Недовго ніжитись й мені

Твоїми чарами, кохана,

Адже й вони – прийде пора,

Як квітка зірвана –зів’януть.

Як жаль, що Бог розпорядивсь,

Так мало ніжитись красою,

Певно, щоб кожний не дрімав,

Як йде з коханою весною.

Як жаль, що Бог розпорядивсь

Так мало ніжитись красою,

Яку я можу порівнять

Хіба що з срібною росою.

Пройдеш по ній й вона зника,

Неначе Місяць за горою,

Отож, живи поки жива,

Й радій, що хочуть буть з тобою.

20.8.2003 р.

КОЛИ ДУША ПАЛАЄ

Я хотів тебе, кохана,

Так притиснуть до дивана,

Щоб коли почнеться свято,

Знати, де і що шукати,

Й щоб, тебе узявши в руки,

Міг всі вигнать з себе муки.

І в оазисі кохання

Зміг знайти геть всі бажання.

18.10.2001 р.

ЧЕРЕЗ ДНІПРО

Через Дніпро, на Оболоні

Будинки, ніби на долоні,

Через ті куполи дивлюсь,

Плакати хочу, а сміюсь;

Що предок наший був щедріший,

І розумніший, і добріший,

Залишив нам взірець краси.

Щоб нею милувались ми.

Кому ж краса та заважала,

Що наше поле прикрашала?

Куди ж ті роси подівались,

Що з нами зайчиками грались?

11.3.1977 р.

КІНДРАТ І ДЕПУТАТ

Мужик в Криму зустрів Кіндрата –

Відомого там депутата.

– Ого,– поправивсь,– вів мужик. –

Сам ніби ні, тільки – язик.

27.11.2001 р.

КОЛИ ДУША ВОГНЕМ ПАЛАЄ

Прийде зима. Померзнуть квіти

Ті, яких звати – жіночки,

І хто ж тоді, скажіть, їм буде

Всю зиму гріти їх пупки?

30.9.2001 р.

ЯК ПРИЙДЕ КОХАНА В ЛІС

Як прийде кохана в гай,

Все зараз не віддавай,

Бо, як взнає – все віддав,

То тоді вважай – пропав.

8.5.2003 р.

ГАРНІ ХЛОПЦІ

Я не знаю, друзі милі,

Що весь час сидить в мені,

Та не можу, хоч убийте,

«Так» сказать де треба «Ні».

Жив би я в Середньовіччі

В ті далекі чорні дні,

Мене б теж за мої думи

Спопелили б у вогні.

Я не знаю, яка сила

Поселилася в мені,

Але в мене хамству, друзі,

Є, було і буде «Ні!!!»

Може світ перемінився,

А, можливо, не той вік,

Але знаю, бути хамом,

Буть не може чоловік.

А, можливо, вже на світі

Стало в нас все навпаки,

Й замість нас – людей розумних –

Появились хом’яки.

І у нас вже не начальство,

А якіїсь глитаї,

Бо вже де б не появились –

Їм все мало на землі.

А, можливо, то не люди,

А якісь вже гризуни,

І плювать їм на порядність,

Як це роблять в нас пани.

І вони всі кров за нас смокчуть,

Як клопи і павуки,

Й ніби ж з виду гарні хлопці,

А насправді – хом’яки.

14.4.2003 р.

ЛЮБЛЮ, КОЛИ САДКИ КВІТУЮТЬ

Люблю, коли садки квітують,

Люблю, коли садки цвітуть,

І як жінки в гаю лютують,

Як мужики до них не йдуть.

8.8.2001 р.

Я БАЧИВ СОН

Там, де росла колись верба,

В селі навпроти баби Галі,

Вві сні я бачив сам себе –

Що там стояв на п’єдесталі.

Не знаю, що то був за знак,

Адже про славу я не мріяв,

А думав про простий народ,

І про його одвічні мрії.

А тут уви! – на повний зріст,

Як Сталін й Мао у Пекіні,

Який легендами обріс,

Як в нас жінки, що у бікіні.

Від того дня, як сон приснивсь,

Пройшло уже багато років,

Та пам’ятаю, як дививсь,

Я сам тоді на себе збоку.

Я не прохав щедрот в Богів,

Й не став би це робить до згину,

А щоб прогнав він тих хортів,

Які поганять Україну.

Пишу вірші ні ради слави,

Хай чують це усі пани!

Бо хочу, щоб мою державу

Не обкрадали більш жиди.

Народ не спи. Народ мужайся,

Бо сили більшої нема,

Тому з колін ти піднімайся

Проти усякого дєрма.

Історія нас всіх розсудить:

Хто жив з нас праведно, хто ні,

Та тільки чомусь сплять всі люди,

За що так соромно мені.

Погляньте ви на тих губатих,

Вони ж вже стали, як вовки,

Кругом в них рейдерські бригади,

Кому ж ті служать вояки?

Куди не глянеш – нас ґвалтують,

Куди не глянеш – скрізь вони, –

Оті грабіжники-буржуї,

Ті – Богом вибрані сини.

30.7.2012 р.

З РІЗДВОМ ХРИСТОВИМ

Із Різдвом вас, добрі люди,

Від душі вітаю,

Щастя, вірності, здоров’я

Вам усім бажаю.

Ну, а ще, щоб вашу хату

Лихо обминало,

І з усюди добрі люди

До вас завітали.

Щоб вино, горілка, пиво

В погребі водились,

Ну, і звісно від достатку

Аж столи валились.

Щоб всі люди в Україні

Краще цілувались,

І щоб ми один одного,

Хлопці, не цурались.

А щоб пані з своїм паном

Вічно веселились,

І щоб в вас було що випить,

І чим похмелитись.

Із Різдвом вас, добрі люди,

Щоб ви процвітали,

Й ваші дітки та онуки

Вас не забували.

24.4.2000 р.

З ДНЕМ НАРОДЖЕННЯ

З днем народження, зі святом,

Светонька, вітаю,

Довго жити, щастя, ласки

Від душі бажаю.

Ну і ще тобі бажаю

Вічного кохання,

Щоб в житті навіки зникли

Всі твої вагання.

Щоб завжди була здорова,

Любенька людина,

І пишалась, як над ставом, –

Осінню калина.

20.12.1989 р.

КОЖНА ЖІНКА НЕПОВТОРНА

Скільки б жінок не існувало,

І незалежно – скількох мав,

А нам завжди їх нехватало,

Як кожний з нас парубкував.

Бо кожна жінка – неповторна,

Як кожна квіточка в гаю,

Тому ото така й моторна,

А ще як скажеш їй: люблю.

Бо нова жінка – новий спалах,

Новий душевний ураган,

Й вона для нас завжди, як свято,

Де почуттів, як – океан.

Зате, коли приходить ранок,

Той стан душі не передать,

Як вам вона несе сніданок,

І хоче знову обійнять.

29.9.2003 р.

ПИШУ ДЛЯ ДРУЗІВ

Пишу для тебе і для друзів,

І для таких, як сам людей,

Які весь день працюють в лузі,

А ніччю грають у хокей.

8.8.2001 р.

ДЕ ЛІТАЮТЬ ЖАЙВОРИ

Іноді не хочеться нічого,

А піти десь в поле поблукать,

Де літають жайвори і бджоли,

І з своїм коханням пошептать.

18.8.2001 р.

ХАМОМ НІКОЛИ Я НЕ БУВ

Хамом ніколи я не був,

І з чортом в ігри я не граю,

І, навіть, щоб мене хто вбив,

Образ нікому не прощаю.

28.8.2001 р.

ЯКЩО ЖІНКА НАБРИДЛА

Жінки, це – поле неозоре,

Де, а ні краю, ні кінця,

Вони завжди, як в небі зорі

Й зразу не взнаєш, де чия?

Вони, мов кішечки блудливі,

Тільки погладиш – муркотять,

Зате, які вони щасливі,

Як пачку баксів показать.

Тоді вони якісь незвичні,

Хоч штабелями їх ложи,

І їхні посмішки класичні –

Це – признак, що нас ждуть вони.

Це довгограюча платівка,

Й хоч в ній щось є від сатани,

Проте, як мордочка набридла,

Візьми її й переверни…

29.9.2003 р.

ЛЮДЕЙ Я ПОВАЖАЮ

Будь ти хоч турок, хоч грузин,

Але людей я поважаю,

Одних за те, що їх люблю,

Інших за те, що їх не знаю.

28.8.2001 р.

У МЕНЕ НІ БАТЬКА, НІ МАТЕРІ

У мене ні батька, ні матері,

Нема ні сестер, ні братів,

А тільки одна лиш кирпатенька,

І та любить більше котів.

7.5.1996 р.

ПАВА

Колись вона була, як пава,

Очей не міг я відірвать,

А зараз ходить, як роззява,

Що вже й не знаю, де дівать?

24.12.2001 р.

О, ДЕ ВИ НАШІ КАРМЕЛЮКИ?

Я пережив і страх, і славу,

І не боюсь я тих горил,

«Мені обідно за державу»,

Як Окуджава говорив.

Мені вже байдуже за себе,

Бо я своє життя прожив,

Та хочу, щоб моїй Вкраїні

Вже не вривав ніхто більш жил.

О, де ж ви, наші Кармелюки!? –

Меч справедливості й добра,

Й чи не пора б щось взяти в руки,

Й гонить цю погань із двора.

31.7.2012 р.

КАБЛУЧОК І ДУРАЧОК

Жив товариш, як товариш,

Лиха-горя він не знав,

Поки врешті він Мідею

Десь, як кажуть, відкопав.

І привів її додому

Й всім сказав, що це жона,

І почав збивать оскому

З тою жінкою щодня.

А як в дім прийшла та фея,

Муж й не знає, що робить?

Бо красуня не готовить,

Й тільки пудриться та спить.

Ось вона яка Мідея,

І нічого не скажи,

Що знайшла собі лакея,

Щоб возив туди й сюди.

А як він щось скаже в захист,

То Мідея не мовчить:

– Не для того мов я вчилась,

Щоб борщі комусь варить!

Й тут же мило посміхнулась,

Й підняла свій каблучок:

– А не будеш ти возити,

Буде інший дурачок.

31.7.2012 р.

ОСТАННЄ З’ЇЛА

З таким мурлом ти душу гріла,

Як же могла терпіть той лад?

Невже, скажи, останнє з’їла,

Чи з головою щось невлад?

26.10.2001 р.

ОЙ, ДАЙ, ЛЮБА, ДАЙ!

– Ой, не дай, кохана, вмерти,

Краще дай десь хрін… потерти,

Бо якщо зажмеш біду...

То до іншої піду.

13.10.2001 р.

І БОГ ТОБІ НЕ ДОПОМОЖЕ!

– Ти цілуй! – вона до Гоші,

Якщо в тебе є ще гроші,

Бо якщо не стане грошей,

Й Бог тобі не допоможе.

13.10.2001 р.

ВИТРІШКИ

В них спіднички до сіднички,

Як по вулиці ідуть,

То за ними, як синички

Хлопці витрішки несуть.

26.2.2001 р.

ПЕРЕДАЙ ПРИВІТ СВІТЛАНІ

Куди так мчишся, Новий рік,

Куди несуть тебе булані?

Та вже якщо зібрався в путь,

То передай привіт Світлані.

18.9.2001 р.

Я ВСІХ ЛЮБЛЮ

Я був такий як мій народ

Простий, як верби і тополі,

За що мене любили всі –

Маринки, Ірочки і Олі.

Любив свій край, любив Дніпро,

Любив гаї я і діброви,

Але найбільш за все в житті

Любив – прості жіночі брови.

Любив також пожартувать,

Й дівчині в пазуху залізти,

Ну, словом був, як вам сказать –

Такий як всі навколо інші.

Я всіх любив, і всіх люблю,

І криміналу в тім не бачу,

Якщо десь іншу підчеплю,

І заведу її на дачу.

20.5.2012 р.

БЕЗСОРОМНА ВЕСНА

Безсоромна в нас весна,

Що з жінками робиться?

Ледве Сонце припече,

До любого – горнеться.

20.10.2001 р.

КОЖЕН ПОЛІЦАЙ

Колись людей хоч не любили,

Проте, відкрито й не грубили,

А зараз кожен Соломон,

Яку спіймав – й тягне в салон.

9.11.2001 р.

ЩОБ НЕ ВИГНАЛИ З ДВОРА

Мій друг почав писать куплети

Писать заставила біда,

І пише всім вождям сонети,

Бо грошей в бідного нема.

9.11.2001 р.

ДОПОМОЖИ МЕНІ ТИ, БОЖЕ!

Я помирати не боюся,

Бо чесно я життя прожив,

І не за себе я журюся,

А більш за тих, хто не любив.

Я будував нові масиви,

Метро і школи будував,

І скільки ще хватало сили –

Ще вірші й повісті писав.

Ходив я в гори, і в походи,

У цирк, музеї і кіно,

Любив я шахи, шашки, гроти,

Любив лото і доміно.

Любив я все, що люди люблять:

Моря, барвінок і льонок,

Але найбільше, й цим гордився,

Любив породистих жінок.

Бо, коли з жінкою – добрієш,

Й стає ніжнішою душа,

І ваше тіло молодіє,

Навіть, коли нема й гроша.

І хоч зробив в житті немало,

Але не все я ще зробив,

Тому й молю, Тебе я Боже,

Допоможи мені, дай сил.

Допоможи мені ти, Боже,

Все, що задумав – завершить,

Бо дуже хочу, щоб всі люди

Могли на світі краще жить..

1.8.2012 р.

КАТИ МОГО НАРОДУ

О, ви кати мого народу,

Ви стали гірші, ніж жиди,

Ну як могли свою державу

Ви так до ручки довести!?

1.8.2012 р.

РОЗВИДНЯЄТЬСЯ НЕБО

Розвидняється небо і серце світліє,

Як до мене приходить Марія.

20.2.2001 р.

РОЗДЯГАЮТЬ УКРАЇНУ

Роздягають Україну,

Наші доблесні сини,

А лишають нам руїни,

Щоб нас мучили вони!

Бо уся та жидовня

Має в нас на все права,

А дурний Іван тягне,

Й навіть оком не моргне.

9.9.2002 р.

ЯКЩО КУПУЄТЕ ПРАВА

Їхав Гриць на мерседесі

Та не мав на те права,

То ж і врізався в Одесі

У якогось товстуна.

Тут міліція відразу

І забрала у ДАЇ,

Добре, дід був депутатом,

То б давно сидів в тюрмі.

От тобі і тари-бари,

От тобі і голова,

Як нема в ДАІ знайомих,

Не спіши куплять права.

21.7.1999 р.

МУДРИЙ СОЛОМОН

Людські цінності сьогодні –

Це, немов, кобили сон,

Й кожен думає про себе,

Як робив це – Соломон.

9.11.2001 р.

ЛЮБИТЕЛІ ВІЧНИХ ІДЕЙ

До Ради збіглися всі гади –

Любителі гучних ідей,

Щоб «рідну» владу захищати,

Від поневолених людей.

19.9.1989 р.

ЛЮБОВ І СУМ

Переклад з російської

Станіслава Жуковського

Мені даруєш ти любов,

А я тобі свій сум,

Твоя любов нагнала знов

Осінній морох дум.

Той сум ніжніший за любов,

І, мабуть, в тому річ,

Що ти мою хвилюєш кров,

Як українців Січ.

У нас обох єдиний путь,

О, як я жду ту мить!

Коли, нарешті, скажеш ти:

Дозволь тебе любить.

Чи то на радість, чи на глум,

Тебе я хочу знов,

То ж, подаруй мені ти мить,

А я тобі – любов.

12.9.1974 р.

Переклад 8.2.1977 р.

ВІЛЬНА МАТИ

Ти розлучилась, вільна стала,

Тепер прогулюєш усе,

А дітки в батька просять сала,

Бо їм чужий не принесе.

Їм батько тільки свій потрібний,

А не чужий п’яненький муж,

Що, мов слюньтяй – тобі подібний,

Гірка отрута їхніх душ.

17.9.1975 р.

Переклад 6.2.1977 р.

КУДИ Ж ПОДІЛИСЬ ТІ ЧАСИ?

Ми були справжніми людьми,

А не такими, як горили,

А хто ж вони оті «орли»,

Що весь Союз наш розвалили?

25.10.2001 р.

«ХАЗЯЇ І ХОЛУЇ»

Якось занадто сумно стало,

Й якщо відверто, я – журюсь,

Та не за себе й не за сало,

А от за Неньку я боюсь.

О, як же завтра воно буде,

Що з нами буде? – хочу знать,

Якщо сьогодні Україну

Ми не підемо визволять.

Кругом жиди розпоясались,

Куди ж ви дивитесь, брати?

Що ті, що бачать, те й хватають,

Ви ж мовчите, немов кроти.

Стали такі всі – не підходьте,

Що, мов, вони тут хазяї,

І так на нас вже поглядають,

Що, ніби ми тут – холуї.

Так, що ж воно ото за люди?

От ми до чого дожились?

Щоб нами правили іуди,

Що Бог-зна звідки ті взялись?

Вставайте, гнані і голодні,

Годі вже спати і дрімать!

Щоб всім веселим проходимцям

Назад дорогу показать.

А хочуть жити на Вкраїні –

То хай як люди всі живуть,

Нехай вони не роблять шкоди

І з нас три шкури не деруть.

А якщо я сказав не те щось,

То хай вони мене простять!

І хай своїх як хочуть – дурять,

Якщо ті будуть їм мовчать.

А тепер, вас українці, запитати я б хотів:

Скільки ж можна вже терпіти цих хапуг і шахраїв?

Скільки ж можна вже дивитись,

На отой, скажіть, їх зброд,

Що у кожного квартира і у всіх вже свій завод,

Що не сіє, і не віє, а грабує мій народ?

6.8.2012 р.

ТАНЯ – ТАНІЧКА

Ой, ти Таня-Танічка,

Ти моя любов,

Як на тебе гляну –

Шаленіє кров.

Ой ти, Таня-Танічка,

Що тобі сказать?

Всі на тебе дивляться,

Й всі тебе хотять.

Ой, ти Таня-Танічка,

Ти – Олімп краси,

Й варт на тебе глянути –

Аж тріщать труси.

І в той час як кумкають

Жаби із роси,

Попросить у тебе?

Чи сама даси?

Як же я хотів би,

Де шумлять гаї,

Ручки твої біленькі

Цілувать всі дні.

Боже, скільки зваби,

От вже де магніт!

Де ж мої, пробачте,

Двадцять вісім літ?

8.8.2012 р.

ЯК ПО СУСІДСТВУ МИ ЖИЛИ

Як друзі – ми були щасливі,

З одної чарочки пили,

Зате ми всіх красунь любили,

І виручали, як могли.

І всі ми з гумором були,

І всі постійно глузували,

Що у Петра на всіх стоїть,

А на свою чомусь не встало.

25.10.2001 р.

МУДРА ЖІНКА

Ти і мудра й грошовита,

Одним словом, баба – бита,

Та твою «веселу» вдачу

Я тебе за верству бачу.

25.12.2001 р.

ЛОТОТРОН

Твоя хата, твій – закон,

Зупиніть ви лототрон!

Чисел виграних не буде,

Бо кохана не прибуде.

25.12.2001 р.

ЛЮБЛЮ ПОГОВОРИТЬ

Люблю поговорить, коли надворі ясно,

А секс люблю – коли горить сарай,

Тоді в душі такі вирують страсті,

Що хоч бери й пісні співай.

6.9.2001 р.

НАДІ МНОЮ ВІДКРИЛОСЯ НЕБО

Надімною відкрилося небо

І блаженство таких почуттів,

Що я мчався, як місяць до тебе,

Боже мій, як до тебе летів.

20.2.2001 р.

МІНІАТЮРИ

Дивись, і думай, і міркуй,

Щоб не послали вас на... буй.

6.9.2001 р.

ЯКЩО ТОВАРИШ НЕ ЦВІРІНЬКА

В кого товариш не цвірінька,

То не поможе і ковінька.

27.1.2001 р.

ПОДІЛИСЬ ЩАСТЯМ

Хлопець дівчину зграбастав:

– Поділись своїм ти щастям!

– Ти спочатку покажи,

Ну, а потім вже й проси.

6.6.2001 р.

ТИ ПРОСТИ, ДІВЧИНО

Ти прости, дівчино,

Що несмілим був,

Що очима трахав,

А про хрен забув. 31.2001 р.

ЯКА ХАТА

Яка Ната, така й хата,

Й тут нема що говорить,

Бо у Нати і лопата,

Ніби скрипочка тремтить.

1.8.2001 р.

ЗА ВІРУ, ПРАВДУ І ЦАРЯ

Щасливий той, хто має гордість,

І це уже давно не гра,

Хто може будь-кому дать в морду –

За правду, віру і царя.

19.9.1989 р.

МІЛЬЯРДЕРИ

Кажуть, ніби Янукович

Ні хрена у нас не робить.

– Як то ні? – питаю в Гери, –

А сини ж – міліардери?

26.7.2012 р.

ЯКЩО З ВІДКРИТИМ РОТОМ СПИТЬ

Якщо з відкритим ротом спить,

То так і знай – то жид лежить,

Бо всі вони настільки жадні,

Що і за гривню вмерти ладні.

6.7.2012 р.

ПРО ГОРДІСТЬ

Скажіть, чи треба людям гордість?

Що всі ви скажете на це?

І чи потрібна жінці скромність,

Як в неї гарненьке лице?

Ви скажете: вона не в моді,

Бо надто вже вона гірка,

Та горда жіночка в народі –

Куди цінніша простака.

12.6.1975 р.

Переклад 8.2.1977 р.

МУЗА

Ішов я по полю,

Де май променів,

І раптом в тім полі

Я Музу зустрів.

Дивлюсь я на неї

Неначе на страх,

Тепер пишу вірші

Й не сплю по ночах.

О, поле ти поле,

О, кузькіна мать,

Ну як же цю ляльку

Пройти, – щоб не взять?

20.6.1976 р.

ЩОБ Я ЖІНКОЮ РОДИВСЯ

Щоб я жінкою родився,

Й мав як в тебе я медок,

Хто б просив, тому й давав би,

Хай би чухали задок.

24.7.2012 р.

ЗДАВАТЬ ПОРА

Чом, як вілу жид будує,

Всі жиди кричать: УРА!

А як з наших хтось будує,

То кричать: – Здавать пора!

9.8.2012 р.

«НЕЗАЛЕЖНА» ПОЛІТИКА

Не треба бути конюхом

І тими, що з ЦК,

Щоб відрізнить від молота

Простого черпака.

Я мислю по-мужицьки,

Як маєш кулаки,

То хрен тобі на «пам’ять»

Хто лишить тумаки.

Бо, якщо він посміє

«Цяцьки» націлить ті,

То сам, гляди, получить

Кілком по голові.

У нас тяжкий період,

І надто тяжкі дні,

Але ж це ще не значить,

Що в світі ми одні.

І досить всіх боятись,

Попереджаю вас,

Бо боягуз, повірте,

Вмирає сотні раз.

Бо скрізь йому ввижається

Там – тигр, там – дикобраз,

Куди б він не поїхав –

У Крим, чи на Кавказ.

Хіба ж це не абсурдно,

Віддать комусь батіг,

А потім у сусіда

Просить, щоб допоміг.

А долари, о, люди!

Не вам вони підуть,

Бо їх пани «шляхетні»

Ще в той же день проп’ють.

Згадайте ви як Фокін

Нам рай всім обіцяв,

А потім демократію

Купоном розстріляв.

Згадайте, як без шуму

Нас зрадив Горбачов,

А сам мерщій у Лондон,

А нам всім «Будь здоров!».

А потім «нові друзі»,

Що нам поклони б’ють,

Й за ті пропиті гроші

В ярмо нас запряжуть.

А ти, народ, горбаться,

Бо вже нова в нас гра,

Тепер уже ви Кучмі

Кричіть, як дітвора.

Отож, сиджу і думаю:

– Чи вірить Кравчуку?

Невже оце останнє

Прийшло для всіх ку-ку?

Адже живуть на світі

І Лондон, і Париж,

Хоч в них такі ж є бомби,

Хіба ж це не сюрприз?

То де ж тут справедливість,

Хіба ж це не кіно?

Й чи може буть цнотливість,

Як тягнуть нас в лайно?

А тут потрібно миттю

Закрить народу рот,

Щоб він не міг отямитись,

Як продадуть ще й флот.

Може Кравчук наш мислить

Зовсім не так як я,

За що вже вибачайте,

Та правда скрізь одна.

Тому ото й питаю:

– За кого ти, Кравчук,

За США, чи за Росію,

А хто ж народ? – байстрюк?

На кого ж ти працюєш,

На рубель, чи доляр?

То може і для гривні

Залиш свій циркуляр.

Грабують нас хто хоче,

Й як хочуть – мій народ,

А він жує солому

І кривить сонний рот.

У нас така політика:

Де семеро сидять,

І думають, як Ваньку

Як кажуть: «намахать».

Курортів він не бачив,

Не бачив вар’єте,

Отож нехай солому

Так як жував – жує.

Народ коли грабують –

То й плакать не дають,

Коли ж уже цимбали

Людей в похід гукнуть?

О, ні! Не хочу крові,

Та без її не буть,

Коли «народні» слуги

Вже Неньку продають.

Накрали, нахватались,

Немов собака блох,

Так їм і цього мало,

Так з ким же тоді Бог?

Та біс його з тим Кримом,

Взяли б його чорти!

Не був наш брат там зроду,

Й не тягне нас туди.

Адже живемо всі ми

В складний занадто час,

Коли жиди й ще дивляться

Щоб й ще щось здерти з нас.

17.1.1994 р.

ДІВЧИНКО МОЯ

Ой, ти дівчинко моя,

Дівчинко – голубонько,

Що ж ти ноги розвалила,

Що, аж видно грудоньки.

1.8.2012 р.

ШУМ ДІБРОВ

Де пасуться коні

В зрілому вівсі,

Стань переді мною

Ти у всій красі.

Дай хоч подивитися

На твого пупка,

До чого ж він гарненький,

Дівчинко моя?

10.8.2012 р.

ПАНІ ФІЛІНСЬКІЙ НАТАШІ

В нас на дачі проживає

Та, якій все заважає,

Й як свого відкриє рота,

Нападає всіх нудота.

То в сусіда не там хата,

Де б хотіла цього Ната,

То їй, бачте, заважає,

Навіть півень, як співає,

І не може «бідна» спати,

Як десь квакнуть в Юри жаби.

Бо боїться, так сказати

Щоб не вкрали гроші в Нати.

Та, проте, чудесно спить,

Коли пес її гарчить.

Їх величність забажали,

Щоб на ви до їх звертались.

Я ж людина не проста –

Бо майстринею була.

Видно, жіночко, з тобою

Не в ладу щось з головою.

Й я б такий металолом,

Вже б давно здав у «дурдом».

І, якщо сказать, сестричко,

Як вас терпить ваш п’яничка?

От так баба, от так баба! –

Вічно мучить її жаба,

І, як когось не вгризне,

То до ранку не засне.

1.6.2012 р.

В ПОЛОГОВОМУ БУДИНКУ

Зайдеш в «роддом», там ніде стать,

Зате бандити скрізь висять.

Ви погляньте на ці рожі,

От куди ідуть в нас гроші!

24.8.2012 р.

ПАНУ АЛІКУ

Сусід по дачі мій вважає,

Що той розумніший,

Хто більшу попу й морду має.

До вас пристане, як Сірко,

Недарма звуть його – Дурко.

Така ж у нього і дружина,

Що рот, немов з дерма пружина.

І як свого відкриє воза –

Летить сміття, як з сміттєвоза.

А якщо мовить вам словечко,

То зразу видно, що з – Донецька.

Ну що сказать про нашого барона?

Я думав він – орел, а він – ворона.

Який вдає святого з себе,

А насправді, то – лайно,

Те, яке вбивати треба,

Щоб не «мучилось» воно.

14.6.2012 р.

СПРАВЖНЯ ЛЮДИНА

Є тут в нас така «дівчина»,

То – справжнісінька людина,

Бо як вмаже триста грам,

Так і тягне в ресторан.

Ну ж душа до чого щедра,

Що готова навіть вмерти,

Ладна дати вам і нам –

Тільки б випити сто грам.

Й починає так брехати,

Як «народні» депутати.

І таке придумать зможе,

Що й Прем’єр не допоможе.

От де світла голова:

Ти їй слово, вона – два.

І такий вам зчинить шорох,

Ніби й справді ви їй ворог.

А як хміль пройде – ця пава,

Скаже: – Цього не казала.

1.6.2012 р.

ДИПЛОМАТИ ПО-СУЧАСНОМУ

Гриць освідчився коханій:

– Хочу одружитися.

– Я не проти хоч сьогодні,

Тільки де ми житимем?

Поживемо трохи в тебе,

Потім в мого тата,

А не схоче жити з нами –

Хай купує хату.

16.4.1976 р.

«БЕЗРОБІТНОМУ» ІГОРЮ

Не було що в хлопця пити,

То ж себе рішив пропити,

І до того так допився,

Геть вже розуму лишився.

Бо, щоб випить двісті грам –

Кров пішов здавать жидам.

– Що ж ти робиш? – я до нього:

– Випить хочеться спиртного.

2.6.2012 р.

СУСІДУ

Мій найкращий друг – джигіт,

Дружимо багато літ,

І хоч з виду він пухнастий,

А насправді, хлопець – властний.

Й як його не кидай з сапки,

Він, як кіт, впаде на лапки.

2.6.2012 р.

ОТ, ЩО ТИ НЕ КАЖИ!

От, що ти, Киця, не кажи,

А погляд твій, як – диво.

Бо як поглянеш – всі біжать

До тебе хлопці, як на пиво.

30.5.1979 р.

ОДА БУДІВЕЛЬНИКУ

Хто людям дарує будинки нові,

То люди – найкращі, я певен, в житті,

Бо нова квартира – як доля людська,

Бо жде їх людина – сільська і міська.

У них людська гордість, її висота,

Бо там, де квартира, то там і життя?

Бо що в світі краще? – хай скаже будь-хто,

Як можеш ти людям робити добро?

Що правда, робота у їх важкувата,

Але ж це не бомба, і це не гармата,

Бо знаю, трудяга, боронь його боже,

Знімать шапочки він не стане з прохожих.

Не стане в прохожих прохать по копійці,

Аби назбирать на півлітра – Марійці.

Бо, той хто будує, той знає і міру,

Бо він дає людям і – Сонце, і – віру.

Отож, хто бажає в житті буть щасливий –

Будуйте будинки й гоніть ви плаксивих.

10.8.1981 р.

ЩОБ БУТИ МОЛОДИМ

Кажуть, що любов не вічна,

Ти не вір,

Є й такі, що кажуть – вічна,

Теж не вір.

В ній – в любові свої болі,

І там свій режим,

В ній так само, як в футболі:

Будеш голи забивати –

Будеш вічно молодим!

11.8.1981 р.

А ТИ ХОВАЙСЬ!

У всіх жінок є також квітка, –

Так що ти надто не радій,

Ти не даси – дасть інша тітка,

А ти, дурашечко, постій.

18.5.2012 р.

В НАШІЙ ГРУПІ

Є такий у нас «дотепник»,

Що, аж страшно глянуть,

І якщо вже щось телепне,

То, аж вуші в’януть.

Я не вмію ні читати,

Ні писать, ні говорить,

Та зате кого завгодно

Можу тут же розсмішить.

Бо таке сказать спроможний

Що закриє вуші кожний.

Ну й старанні учні в групі:

Дрига й Заболотний,

Як спішать вони в їдальню –

Не обгонить жодний.

18.12.1981 р.

ЯКЩО НЕ ХОЧЕШ ЧУТЬ БРЕХНЮ

У жінки стільки правди, люди,

Скільки на Сонці снігу й льоду,

Не хочеш чуть брехню, Мула? –

То не питай, де й з ким була?

Сопуть і жінка й чоловік,

Мабуть такий настав вже вік,

Бо всі уже – усіх хотять,

Але про це усі мовчать.

22.8.1981 р.

ПРОЙШОВСЯ ПО МАСИВУ

Пройшовсь я якось по масиву,

Який колись побудував,

І був здивований приємно,

Що він і ще гарніший став.

Проходять мамочки гарненькі,

Такі, як ми були колись,

Коли були ще молоденькі,

І спритні всі, як в лісі рись.

3.7.2012 р.

ПРО ЖІНОЧІ МОМЕНТИ І

ЧОЛОВІЧІ КОМПЛІМЕНТИ

Я люблю жінок, як свято,

Та вдаю святого,

Хай та жінка й мого брата,

Відіб’ю і в нього.

А якщо пройдусь з якоюсь

По Криму, Кавказу,

Будь-якого чоловіка

Кожна кине зразу.

Я із себе непримітний, –

Так Гаврило каже, –

Та як жінку похвалити,

Й генеральша – ляже.

А якщо ще їй, гляди,

Кинеш компліментик,

Всіх покине, все віддасть,

За отой моментик.

14.12.1976 р.

ПРАВДА ПРО ГУМОР

Як став я надто жартувати –

Нажив я стільки ворогів,

Що вже боюсь і вийти з хати,

Щоб хтось по шиї не огрів.

18.5.2012 р.

КРАСА І РОЗУМ

Якби красу людських відносин

Хто зміг з любов’ю об’єднать,

То всі б жили у нас, як боси,

І був би мир, і благодать.

1.1.1977 р.

НЕМА РОБОТИ У КРИМУ

– Чоловікам нема роботи у Криму?

– Кому ви кажете, кому?

29.6.2013 р.

ОЙ, ТИ ВОЛЯ

Жаль, життя таке коротке,

Ніби міні у дівчат,

Й поки знімеш з неї міні,

То пора уже й кінчать.

Люди-люди, схаменіться!

І куди це ми йдемо?

Бо куди не подивіться –

Скрізь одне і те – кіно.

Ой, ти воля моя, воля,

Де не підеш, там – гора,

Поки дівчину вговориш,

То й додому йти пора.

9.8.1981 р.

НЕ ЖАЛІЙ

Не жалій, чого не вернеш,

І ніколи ти не ний,

Й бережи свої ти нерви,

Поки, друже, молодий.

8.8.1981 р.

У ТИХИЙ ВЕЧІР

Я прийшов у вечір тихий,

Як вкладалось Сонце спать,

Щоб мерщій тебе побачить

І себе всім показать.

Я прийшов як сутеніло,

Бо раніше я не міг,

Бо вже надто нетерпілось

До твоїх торкнутись ніг.

11.12.1981 р.

ПРИТИХЛИ ВСІ

Притихли всі овації і сурми

Й, нарешті, вибрали вождя.

Чому ж тепер мовчать всі дурні? –

І не кричать уже ура!

28.6.2012 р.

ВЕРБИЧКИ

О, як би там я, де вербички

Поприсідали до трави,

Хотів би взять твої косички,

Що обвисають з голови.

І до грудей твоїх припастись,

Немов малесеньке дитя,

І в них хоч ніченьку попастись,

Щоб вгамувати почуття.

О, як люблю я ті красоти,

Що хтось їй в блузу накидав,

І їх, немов медові соти,

Я б цілу ніченьку лизав.

26.5.1978 р.

КОХАНОМУ

Ввійди в мою ти душу,

Мій Янгол, я – твоя,

Й погладь мою Марусю,

Хоч кінчиком життя.

О, як тебе я хочу!

О, як тебе я жду,

Тільки гукни, коханий,

Й до тебе я прийду.

26.5.1978 р.

«ПРАЦЕЛЮБИ»

Кричать частенько «працелюби»:

– Ми «труд» – цигарки дуже любим,

Але й такі є працелюби,

Що ніч не злазили б із Люби,

І їй всю б ніч смоктали губи.

24.3.1978 р.

КОМПЛІМЕНТИ

Поки будемо жінкам

Кидать компліменти,

Вони будуть дарувати

Чарівні моменти.

2.7.2012 р.

КОЛИ ВОНА ПОСМІХАЛАСЬ

Коли вона до мене посміхнулась –

Весь день співав романси і пісні,

І поглядом, мов стрілами амура,

Вона сколола душу всю мені.

І скільки б зір не бачив, і сузір’їв

Вона ж одна – як Сонце, і як Крим,

І лиш до неї все моє довір’я,

І стільки ненаписаних ще рим?

І вся душа в оркестр перетворилась,

А в розум мій ввірвалася весна,

Коли вона на мене подивилась

Й мені сказала: – Я – твоя.

23.11.1988 р.

ЛЮБЛЮ Я СІЛЬВУ І РОНСАРА

Чомусь завжди, хоч ти убий!

Люблю я Сільву і Ронсара,

Люблю Есеніна вірші,

Яких в мені їх, мов отара.

Люблю жіночу я красу

Й не можу тут нічого вдіять,

Коли по вулиці іду,

І раптом вглежу довгі вії.

І кожен день, як стріну їх,

Я перед ними просто млію,

І хочу кожну з них торкнуть,

Немов свою найбільшу мрію.

9.3.1983 р.

ЙОГО ПОЛІТИКА

Як в державі суперечка,

Тут же – цукор є і гречка,

А як вибори пройдуть –

То усі на всіх плюють.

– Головне – дійти до трона,–

З дуба каркнула ворона,–

А тоді, як вам сказати,

Можна вже й на всіх плювати.

25.8.2012 р.

ХТО ТАКА ПОВІЯ?

– Хто така повія? – в татка син питає.

– Підростеш, мій синку, сам тоді узнаєш.

А якщо відверто, це така красуня,

До якої хлопці чередою сунуть.

Одним словом, жінка зможе і зачахнуть,

Якщо своєчасно дівку ту не трахнуть.

А якщо ти хочеш про їх більше знати,

То тобі про це все хай розкаже мати.

А якщо простіше, – слухай мене, Ваня, –

То це жінка – колективного користування.

Й тут уже, мій синку, нічого добавить,

Хто їй платить гроші, того вона й хвалить.

10.2.2008 р.

НЕЗАЙМАНА КРАСА

Ну, де б, скажіть, я міг побачить

Таку незайману красу,

Якби у полі не зустрів я

Твою неписану косу.

5.7.2012 р.

ЯКИЙ МАГНІТ

Дивлюсь на блиск твоїх колін,

Як на банани – бедуїн.

Який азарт, який магніт,

О, де мої сімнадцять літ?

5.7.2012 р.

ЯКЩО ГАРНА ЖІНКА

Як побачу гарну жінку –

Забуваю й про печінку,

Бо як гляну на стегенця,

Достають ті аж до серця.

5.7.2012 р.

ЛИСИЦЯ І КРІЛЬ

До Лисиці Кріль прибіг,

Зовсім валячись із ніг,

І до неї: – Ой, Лисичко,

Що робить? І тут же ліг.

– Гай, що нам завжди належав,

Наказав Михайло знести.

Вирубать до деревинки,

Щоб ніде, а ні травинки.

Тут Лисичка посміхнулась

І до Кролика звернулась:

– Дурень ти, та й ще ростеш,

І куди, скажи, ти гнеш?

Та тепер же ти у полі

Будеш, ніби на долоні,

І не треба буде Вовку

Вже тебе шукати довго.

Тож радій, живи як треба,

Це ж все робиться для тебе –

Так хвалила те Лисиця,

Що не зчулася, як Киця

Принесла наказ з столиці:

– Відрубать хвоста Лисиці.

Лишки, мов архітектурні,

Не під стать такій культурній.

Тут мораль, хоч ти й Лисиця,

Але надто не носися!

Бо й на хитрих,– мовив Гром,–

Теж знайдеться «хрін з вінтом».

6.1.1977 р.

КЛАПТИК НЕБА

Мене похвали вже не гріють,

І ними тішить вже не смій,

Бо буть не хочу чародієм

Серед бандитів і повій.

Скільки, скажіть, людині треба?

Окраєць хліба й чуть тепла,

І клаптик голубого неба,

Яким би тішилась душа.

25.9.1979 р.

О, ЧАЄЧКО МОЯ!

О, чаєчко моя, не плач і не кигикай,

Тебе люблю ще більше, як любив,

І кожен раз твої шукаю віки,

Немов якесь найбільше диво з див.

Любов земна! Хто породив цю силу,

Чого в ній більше, доброти чи зла?

З чого вона, й чому така ляклива,

І створена – для горя, чи добра?

Роздумувать не стану я багато,

Скажу одне: любов людська то – гра.

Та, щоб у світі не було кохання,

То не було б на світі і добра.

25.4.1983 р.

ДИВЛЮСЬ НА ЛІС

Дивлюсь на ліс, що висне над горою,

І весело на річку задививсь,

А я стою й любуюся тобою,

Як це було у юності колись.

Летять віки на крилах сірих хмарок,

Які весь час купаються в Дніпрі,

І розкидають всюду свої чари,

Щоб веселились вічно молоді.

А, як проснуться всі тополі,

І Сонце в листях заблищить,

Я міг тебе зустріти в полі,

І все життя тебе любить.

І щоб у дощ, і заметілі,

Й коли тремтітиме земля,,

Я міг з тобою буть при ділі,

Й тебе хотілося щодня.

11.5.1983 р.

ОЧІ, З ЯКИХ КОХАННЯ ПИВ

Коли тебе побачив я в хустинці,

В твоїх очах я погляд загубив,

А ти була, як фея на картинці,

За що тебе я так завжди любив.

30.5.1979 р.

ВОНИ ПРАЦЮЮТЬ

Всі думають, що він працює,

А він державу продає,

Людей не бачить, і не чує,

Зате, як гусь в ставку живе.

Його синки також працюють,

І те що нень не вкрав – гребуть,

Отак вони й господарюють,

І нас за бакси продають.

Чи бачив він хоч ту лопату,

Чи знає, що таке граблі?

Та має он яку зарплату,

І все, що хоче на землі.

А хіба люди не працюють?

Оті, що в полі на ріллі,

Але їм ручки не цілують,

Бо заважають мозолі.

А хіба люди не працюють

Оті, що поруч з ним живуть,

Що ціле літечко скирдують

Ну, а зимою хрен гризуть.

4.8.2011 р.

СЛУГИ НАРОДУ

Якщо в поета до народу

А ні поваги, ні турбот,

Які буть можуть в нього вірші?

Хіба що, як з гімна – компот.

Зате всі кучми, і плющі

Будуть кричать поету «слава»,

Й за нікудишні ті вірші

Ще й орден дасть йому – «держава».

10.8.2011 р.

ЯК ТИХО ШЕПЧЕТЬСЯ ВЕРБА

Тоді мої зникають ліньки,

Як тихо шепчеться верба,

Й коли несеш свої колінки,

Зникає втома і журба.

3.7.2012 р.

МИ – ЗА МИР!

Що буде так я знав, але хотілось

Мені самому перевірить на яву,

Що ж буде, як візьму дівча за тіло

І з ним затію я дорослу гру.

Нам посміхались зорі аж до ранку,

І Місяць був, як грізний командир,

І хоч в Союзі в нас творили лихоманку,

Але кричали вічно: ми – за мир!

Я ще не знав, що є десь підлість, зрада,

І що дівчат потрібно цілувать,

І що дівча цій «процедурі» – раде,

Бо любить в татка-мамки погулять.

А ми ж такими дурнями родились,

Що нам про це аж соромно сказать,

Зате тоді до всіх ми посміхались,

І всіх тоді хотілось обіймать.

Нам заздрив світ і небо танцювало,

Якби ви знали, як я всіх любив!

Що з мене, навіть, поле глузувало,

Що я, ховаючись, від всіх, до всіх ходив.

Не хочу говорить я про Європу,

Її не можу й досі зрозуміть,

Чому саме туди спішать відправить попу,

А там, що хочете, те з нею і робіть!

21.3.1957 р.

НАЙКРАЩІ ЛІКИ

У лікарні, де каліки,

Сестри, то – найкращі ліки,

Варто глянуть, як іде,

Навіть – хворий не засне.

6.7.2012 р.

МОЇ ГОЛУБОНЬКИ

Ой, дівчатка ви мої,

Ви мої голубоньки,

Ой, до чого в вас усіх

Солоденькі губоньки.

6.7.2012 р.

КОД ПАМ’ЯТІ

Нас життя тріпало і кидало,

І куди б нас тільки не несло,

Воно нас, мов зайчиків, ганяло

В світ широкий із села в село.

Нас шляхи-дороги шліфували,

Іноді міняли клепочки,

Щоб ми надто ніс не задирали

І не брали більше, ніж могли.

Та однак, хоч як життя тріпало,

Але в світ за очі ми неслись,

Навіть і про рідних забували,

Варто було киценьку знайти.

Але скільки, й де б ми не блукали,

Й скільки б ми в дорозі не були,

Ми в село одначе повертались,

В те село, в якому проросли.

Бо воно життєвий код вселило,

Свій заряд тепла, свої пісні,

Із якими б, де б ми не ходили,

Та однак вертались до рідні.

І нехай чужі десь вищі гори,

І десь глибші ріки і моря,

Все ж свої стежки і косогори,

То для нас ще кращі, ніж рідня.

І хоч друзі, і нові простори –

То нові світи і відкриття,

Але ті, що нас родили, гори

Будуть нас гукати все життя.

9.5.1988 р.

ПОДАРУНОК ДЛЯ МАМИ

А моя матуся, друзі,

Любить зорі ті, що в лузі.

Поки мамка буде спати,

Піду зорі я збирати.

Назбираю їх багато,

Нехай думає, що тато,

Може, хоч коли проснеться,

То до нього посміхнеться...

І, надіюсь, що тоді –

«Куплять» братика мені.

11.2.1978 р.

ЗВЕРНЕННЯ ДО ПОЕТА

Гей, поете, годі спати!

Глянь, надворі листопад,

Скільки ж можна вже дрімати,

Й підставляти всім свій зад?

Гей, поете, годі спати,

Скільки ж можна кривить рот?

Скільки ж можна й ще лякати

Цей замучений народ.

Кому ж, як не тобі, всі чари відать Божі,

І хто з нас, як не ти? – поближче до зірок,

Тому не спи, як це робив ти досі,

І до людей наблизься хоч на крок.

Щоб шум дібров і шепіт з вітром поля,

І тихий сплеск ми чули в тих рядках,

І щоб у них жила козацька наша воля,

І з наших душ щоб зник навіки страх.

І хай завжди, завжди сміються діти,

На всіх материках щасливими ростуть,

Щоб скрізь росли берізки в нас і квіти,

Які наш світ і нас всіх – бережуть.

30.6.1981 р.

РЕВАНШИСТАМ

Людям війна не треба,

Люди бажають миру,

Мільйони кулаків до неба,

І кине бандит сокиру.

Страйки протесту в Бонні,

Сотні людей за грати,

На площах знамена червоні,

Лозунги і плакати.

Німці, розслабте нерви,

Вам в нас реванш не взяти.

Нам не забуть сорок перший,

А вам не забуть – сорок п’ятий.

24.4.1974 р.

МУЗИКА НАВКОЛО ДИТИНСТВА

Як цвіла картопля й наступала ніч

На городі в батька музикальна річ.

Цілу ніч цикади, хори солов’їв,

Жаби на болоті, охання з гаїв.

Вийду я тихесенько з хати в отчий двір,

Стану під вербою, там де косогір,

І дивлюсь, як шепче білий осокір,

Що обперся боком на сусідній хлів.

Слухаю в садочку як гудуть хрущі,

І дивлюсь як світяться росами кущі.

Слухаю те поле, поле – юних мрій,

Й так завжди хотілось вирости мерщій.

Так хотілось світ весь й небо обійнять,

Де співали птахи і гаї шумлять.

Де всю ніч до ранку гомонять віки,

А як день приходить – десь біжать вони.

Так мені хотілось про оте все знати,

І по всьому світу з ними поблукати.

А гаї шепочуться, а гаї гудуть,

А вже дітки в школу й після мене йдуть.

Хочеш буть хоробрим? – менших захищай,

Хочеш буть правдивим – брехунів карай.

Хочеш буть розумним, то запам’ятай:

Як лягаєш спати – книгу почитай.

Й ось гукнула мати й стала жартувать:

– Швидко постарієш, як все будеш знать.

Та, звичайно, жарти, то звичайний бум,

Та що старші кажуть, те бери на ум.

Та як пройдуть роки і пройде пора,

То згадай, що в тебе мати десь стара.

А, згадавши, вибач їй за ті слова

У яких, можливо, не була права.

Бо малим здається, він хитріший всіх,

А тому й повинні слухатись всі їх.

Та й життєва мудрість не в докорах, Клим,

Хто з нас, покажіть ви, був завжди правим?

То ж важливо, дітки, й помилки прощать,

І не варто матері й батьку докорять.

Адже кінь гасає на скількох ногах,

Й то він спотикається, як і кожен з нас.

А тому усім нам треба вибачать,

І за їхні помилки їм не докорять.

Бо якщо із злістю ти почнеш дружить,

То тоді навіщо і на світі жить?

Пролетять деньочки, пролетять роки,

І тоді по-справжньому все оціниш ти.

І переконаєшся, й це тримай в собі,

Що й тоді праві батьки, й ті, що не праві.

І тоді ти взнаєш, хто така сестра,

Хто така матуся, хто така братва?

А тепер і ще тобі декілька порад

Про які ти мусиш вічно пам’ятать:

Хочеш буть дорослим? Слово дав – тримай!

І за свій поступок ти відповідай!

Хочеш, щоб любили? Сам людей люби,

І на зговір з підлістю ти, браток, не йди.

Хочеш мати друзів, всім даруй сангам,

То тоді не станеш сумувати й сам.

Хочеш стать балбесом? Не читай, не вчись,

І в п’ятнадцять років хутко одружись.

І тоді появляться в тебе віслюки,

Ну такі ж точнісінько як сьогодні ти.

Що на шию всядуться, як оті прищі,

Й будуть гарцювати, ніби на коні.

І тоді, можливо, зрозумієш сам,

Як же з віслюками важко жить батькам.

31.5.1988 р.

БІЛЕНЬКІ РУЧКИ

Ой, вже ці біленькі руки

І божественний цей бюст,

Так і хочеться взять в руки,

І про все що є – забуть.

6.7.2012 р.

ШУКАЮ СВІТЛО

Любов мене несе над світом,

І, ось, нарешті, з висоти

Знайшов своє найкраще світло,

Яке мені даруєш ти!

11.8.1981 р.

Я ВДЯЧНИЙ ТОБІ, ПРАЦЕ

Спасибі, праце, що мене родила,

А більш за все, що вмерти не дала,

І зло моє, яке з ножем ходило,–

Ножа від мене відняла.

І ще я вдячний, що коли зневіра

Мене пекла, душила, як удав,

Щоб я не вмер, подарувала Ліру,

Щоб нею всіх я гідних величав.

Спасибі, праце, що в житті ніколи,

Як вірний друг – не кинула мене,

Спасибі, що квітують гладіоли,

Спасибі, праце, за усе земне.

За все оте, що генієм людини

Створила ти велінняв своїх рук,

Що вже ростуть і в тундрі апельсини,

І що в людей вже стало менше мук.

Я знаю, що не всі ще з нас любили,

Хтось не доїв, а хтось і не допив,

Проте, якби в житті ми не дружили,

То ми б ніколи й не були людьми.

І ми б тоді самі себе роздерли –

Від заздрощів, від люті, бо – мужло,

За те що є в душі в одного перли,

А в інших їх нема і не було.

В нас все належить, вибачте, державі,

Тобто – царям, царицям, пошлякам,

А решта все великим генералам,

Ну, а тоді що з носа спаде – нам.

Спасибі, праце, що мене створила,

І що себе в тобі навік знайшов,

І хоч в житті не став я – Президентом,

Зате завжди я ніс людям любов.

13.5.1978 р.

СНІГ І КРИГА

Появились сніг і крига,

Поки пив водичку Дрига,

А як пить став Заболотний,

То весь клас лишивсь голодний.

20.12.1981 р.

ЩОБ НЕ БУЛО ВІЙНИ

Полізла паморозь на скроні,

І вже біліє білий сніг,

А я як був все на припоні,

І досі ще валюсь із ніг.

Я знав, мене ти не кохаєш,

Тому й сидів, як на голках,

Й тебе чекав я вечорами,

Немов голубку сизий птах.

Як ти приходила з «роботи»,

Я не питав, де ти була?

Старавсь стягнути з тебе боти,

Щоб ти відразу спать лягла.

Коли приходила додому,

Старавсь завжди накрити стіл,

Налить чогось, щоб зняти втому,

Й подати тут же на обід.

Я не питав, чи ти кохала,

Але завжди оберігав,

А щоб не мерзла, коли спала,

Я одіялом накривав.

І не за зраду я боявся,

Та хай мене боронить грім!

Я надто цим не переймався,

Бо знав, там вистачить нам всім,

Бо за такими й сам ганявся.

20.1.1984 р.

УРОК НА ЗРІЛІСТЬ

Я відчув красу небесну,

Як тобою я дихнув,

Бо відразу про всі муки

Я в ту ж мить тоді забув.

Ревнував тебе до всіх я –

До вітрів, і до зірок,

А коли прийшов до школи,

То кінчався вже урок.

12.5.1983 р.

НЕЗАЙМАНІЙ

Тебе не хочу ображати,

Й тебе не стану я повчать,

Навчись спочатку заробляти,

А потім ноги розставлять.

Й тебе не стану я соромить,

Це почуття не всім дано,

І, видно, що його не має

У тебе вже його давно.

Але не стану я соромить,

Це почуття для всіх святе,

І хай воно тебе боронить,

І від людей злих береже.

Колись і ми дівчат любили,

Я не соромлюсь це сказать,

Й те саме з ними теж робили,

Навіть, якщо була та – б..дь.

Але в жінки таких не брали,

І це тобі потрібно знать.

Але, якщо вже ти рішилась,

Й твоя краса пішла в рознос,

То потурбуйсь про хліб і сало,

Щоб прокормить свій опорос.

Та на останок, моя люба,

Якщо дозрів «твій каравай»,

То хоч узнай, як звати того,

Кому довірила свій рай.

Чи ти, як в тому анекдоті,

Що ніч проведена разом,

То ще не привід для знайомства,

Й його запрошувати в дом.

20.11.2012 р.

СОНЦЕ З КВІТОЧОК ПАЛАЄ

Сонце з квіточок палає

І заплуталось в гілках,

А з сусідньої кімнати

Тільки й чути ох, та ах.

4.3.1957 р.

КОЛИ КВІТУЮТЬ ЧОРНОБРИВЦІ

Люблю, як сміються смереки,

Пасучи орлят і ягнят,

Як пісню співають лелеки,

Лякаючи в смерть жабенят.

Люблю, як сміються Домахи

І шепчуться з вітром жита,

Як в лузі шебечуть десь птахи,

Зозуля рахує літа.

Люблю, як гуде степ джмелями,

Як в росах купається день,

Як казка блукає між нами

Й всміхається людям женьшень.

Люблю, як в хмарках блискавиці

Гуляють всю ніч в небесах,

А поруч, піднявши спідниці,

Дівчата ідуть у стрічках.

Люблю, як цвітуть чорнобривці,

І Сонце сміється з дібров,

І тут же іде до щасливців

Кирпата, грудаста любов.

Так смійся, так смійся, кохана,

Й щоб вічно збувалися сни,

То більше завжди посміхайся

Веселим промінням весни.

Так смійся, так смійся, кохана,

Аж поки дойдем до стерні,

Бо потім щасливе кохання

Не знадобиться мені.

Так смійсь, поки зоряне небо,

І бігають дітки малі,

І поки для нас із тобою

Гудуть по гаях ще джмелі.

Так смійсь поки ти молоденька,

І зорі на небі ясні,

І поки ще ми не добрались

До тої страшної стерні.

26.4. 1988 р.

ЩОБ МИ РОЗУМ МАЛИ

Щоб ми хоч трохи розум мали,

То ми б давно людьми вже стали.

20.11.2012 р.

ЛЮБІТЬ, КОХАЙТЕСЬ І ЖИВІТЬ

Як тільки Сонечко з’явилось

І загорівся Божий світ,

У полі роси появились,

А в них веселий зорецвіт.

О, як би в тому полі квітів,

Де квітне люпін і осот,

О, як би я хотів добратись

До ваших всіх живих красот.

І в тому полі самоцвітів

Зробити всім вам свій уклін,

І непомітними стрибками

Ваших торкнутися колін.

О, Боже, скільки ж у вас зваби,

О, Боже, скільки в вас красот,

Що хочеться усі їх взяти

І разом всі схопити в рот.

І з ними так розкошувати,

Неначе в Божому раю,

Та тільки жаль, пора – вмирати,

Хоч я ще ніби і стою...

Душа втомилась вже боротись,

Де не торкнись, усе болить,

Нехай простять усі подруги,

Яких не встиг ще долюбить.

Але я всім вам обіцяю,

Як в Новий світ я попаду,

То через сотню – другу років

Прийду і всіх вас долюблю.

Коли приходить час прощатись,

Й тебе чекає інший світ,

Ну що ще можу вам сказати? –

Любіть, кохайтесь і живіть.

Ніхто за це вас не осудить,

За ваші мрії голубі.

Отож, чим більш даси ти людям,

Тим більш дадуть й вони тобі.

1.9.1974 р.– 20.12.2012 р.

ДИРЕКТОР

Всім директор платить гроші,

Тільки – не своїм робочим.

8.5.1983 р.

НА ПРОГУЛЯНЦІ

Коханці із коханками сміялись,

Петляючи свої сліди,

А варт було зустріть знайомих,

Як розбігались хто куди.

А ми з дружиною гуляли

Але – не бігли взад-вперед,

Бо від людей ми не ховались

Неначе ті, що крадуть мед.

Тому ми йшли і посміхались,

Й про щастя думали давно,

Вони ж петлялись під ногами,

Мов хтось розкидав доміно,

А під вікном скрипіла слива,

Бо хтось любов у когось крав.

– Скажи мені, а ти щаслива? –

Я у дружини запитав.

– Судить про щастя не збираюсь,

І мірять на один аршин, –

Так, я щаслива і пишаюсь

Що в мене ти завжди один.

17.11.1974 р.

НАЙКРАЩІ ПОДАРУНКИ

О, ні, як був я молодий,

Мені й тоді вже не хватало,

Бо, якщо чесно, хоч убий!

Скільки б не брав – було їх мало.

Тому весь час я йшов вперед,

Як ганстер в полі романтичний,

То в драматичний, то в балет,

Де був народ той еротичний.

Всім посміхався, всіх любив,

Ну що сказать я людям мушу,

Я їх ніколи не дурив,

І їм не ліз, як інші, в душу.

Я все життя жінок кохав,

І дарував їм поцілунки,

Бо знав, що для жінок вони

То є – найкращі подарунки.

7.1.1994 р.

А СОСНА ХІХІКАЄ

Гріється під хатою

Ясен там, де віз,

Щоб на Місяць глянути,

Він на тин поліз.

А сосна хіхікає,

Аж земля гуде:

Хто ж тебе, красунчику,

Там на небі жде?

28.5.1983 р.

СВІЖИЙ ВІТЕР

Ну й набридла вже дружина,

Особливо літом,

Ой, як хочеться дихнути

В полі свіжим… вітром.

5.10.2012 р.

ЯК ПРИЙДЕ ЛІТО

Сміється май вишневим цвітом,

Гукає жайвір на поля,

А вже по полю ходить літо

А поруч з літом йде – маля.

28.5.1983 р.

А ЛИСТЯ ПАДАЄ

У всіх бажання жити довго,

Та скільки в світі не живіть,

Однак колись прийдеться вмерти,

Й забуть навіки про живіт.

Яке бажання буть здоровим

У цих людей, що ледве світ –

Вони уже біжать по росах,

Бо хочуть жить багато літ.

Вони від старості втікають,

Яка за ними вже біжить,

Але хіба вони не знають,

Що старість вже не зупинить.

2.6.1983 р.

ДИВЛЮСЬ В ТВОЇ ОЧІ

Дивлюсь, немов на нові двері –

В очі твої,

Вони ж, неначе на папері,

Такі сумні.

Дивлюсь на те диво,

Немов на вогні,

Як п’яний на пиво,

А дурень на пні.

І поки твій вогник

Нам грітиме кров,

То житиме доти

І наша любов.

20.10.1987 р.

НЕНАДІЙНЕ ПОХМІЛЛЯ

Захмелів від кирпатої вроди,

Похмелиться б оце, тільки де?

Бо я поки прийду із роботи,

То хтось інший «похмілку» знайде.

21.1.1984 р.

ЧИ ЧУЛИ, ЯК ДРОЗДИ СПІВАЮТЬ?

Чи ранком ви були в саду?

Чи чули, як дрозди співають?

Які чекають Божий день

А потім десь й самі зникають.

23.6.1992 р.

ДІТИ У КОЖНОГО СВОЇ

Діти у кожного свої,

І в кожного свої є вади,

Одним всміхаються й чужі,

А інші і своїм – не раді.

9.6.1978 р.

НАД СТАВКОМ ТУМАН

Весь горизонт у надвечір’ї

Від Сонця ген почервонів,

А вранці, як проснулись звірі,

Ліс теплим променем горів.

Пугач проснувсь і засміявся,

Щоб кожний, хто ще спить – вставав,

А сам за кущиком сховався,

Й весь ранок з небом загравав.

Ведмідь, як глянув на те диво,

Як тут же він на дибки став,

А заєць в полі так сміявся,

Що в бідного аж хвіст відпав.

17.11.1978 р.

КОЛИСКОВА

Всім доброї ночі,

Приємного сна,

Щоб всім вам приснилася

Тепла весна.

А ще хай присниться

Вам мавпа, барсук,

Ведмідь гімалайський,

І дурень-віслюк.

Ой, баюшки-баю,

Хто рано засне,

До того у гості

І зайчик прийде.

12.9.1974 р.

С.С.

Скільки ж ти, тварюко,

Розвела сімей,

І в батьків відбила

Ти скількох дітей?

Скільки ж їм принесла

Горя сучка ця,

Шляючись по місту

В пошуках кінця.

4.10.1978 р.

МОЇЙ УКРАЇНІ

Замучена, засмучена,

Та ніжна, як весна,

Вкраїно, моя матінко,

Яка ж ти чарівна!

А скільки в тебе щедрості,

А скільки доброти,

Що ладна всіх зігріти

І всім щось дати ти.

Тому ото і преться

До нас усе дермо,

Аби відвести душу

Й пограти... в доміно.

8.5.1983 р.

СВІЖИЙ ВІТЕР

Ти завжди, як свіжий вітер,

Що цілує в полі квіти.

Може б й ти мене, мій Грицю,

Хоч разок повів в пшеницю!

Ми говоримо про вітер,

Де живе він? Кажуть – в квітах?

Та і справді, щоб не квіти,

Звідки б взявся свіжий вітер?

18.6.1990 р.

ХТО СЕБЕ ПОВАЖАЄ

Хто себе сам поважає,

Той людей не ображає,

Й все під себе не гребе,

Трохи й іншим залишає.

8.6.1978 р.

НЕ ВІР КАТАМ

Ти не вір катам ніколи,

Хай бояться нас вони,

Хочуть? – щоб ми їх вважали,

То хай будуть – теж людьми.

24.5.1992 р.

ТРИНДА-РИНДА

– То ти їдеш, то не їдеш,

А то геть втікаєш,

Нащо ж хлопцю обіцяєш,

Те, чого не маєш?

Ой, ти дівчино-дівчино,

Що ж ти наробила?

Де ж ти свою тринду-ринду,

Скажи, загубила?

– Що я вам сказати маю,

Я й сама не знаю,

Пішла з хлопцями до гаю,

Аж ринди немає.

Що там було як гуляла,

І сама не знаю,

А як ранком я проснулась,

Аж ринди – немає,

– Що ж ви, хлопці, мовчите всі?

Годі вже стояти!

Бо пора вже тринду-ринду

В дівки пошукати.

Довго всі її шукали,

Де барвінок в’ється,

А вона там... притаїлась

Й з їх усіх сміється.

– Ой, ви, хлопці, ой, ви хлопці,

Що сталося з вами?

Що не можете знайти вже

Й ринду між ногами.

19.12.2012 р.

ПОЕТ І ПОЦІЛУНОК

Заговорила, посміхнулась,

І все від серця відлягло,

А ще десь із півгодини

Все кипіло і ревло.

Що таке душа поета?

Скільки тре’ для щастя їй?

Сотні тисяч поцілунків,

І поет – навіки твій.

23.12.1992 р.

ОЙ, В САДОЧКУ

Ой, в садочку під горою,

Де чайка літає,

Сидить хлопець з дівчиною

І в неї питає:

– Ой, чому ж ти, моя люба,

Про мене не дбаєш,

І від мене, так як вечір,

Ти кудись літаєш?

Я б від тебе не літала,

І тебе б кохала,

Якби тільки твоя мати

Про те все не знала.

Над лісочком, над ставочком

Чаєчки літають,

А вже дівки самі дають,

І в мам не питають.

3.9.1974 р.

ЯКЩО ВИ ЗАКОХАНІ

Я пишу про милих і коханих,

Про красунь, що нам несуть любов,

І її дарують, як тюльпани,

Збуджуючи розум наш і кров.

Так буває в кожної людини,

Так буває з кожним знов і знов,

Як проз вас пройде ота дівчина

З пазухою повною обнов.

А як кров у тому поєдинку

Тут же в нас зіб’ється у комок,

Як до нас всміхнеться та дівчина

Пазухою, повною ціцьок...

І вона також у тім пориві,

У ту мить стає, немов вогонь,

Й так підлізе гарненько під хлопця –

Що пройде відразу в нього сон.

30.8.1974 р.

КОЛИ ЛЮДИ ПОСМІХАЮТЬСЯ

Кожному щастю дається свій вік,

Щастя з новизни, з краси бере лік.

Щастя тоді – коли люди сміються,

Й тим хто кохає – завжди віддаються.

Бо, мабуть, творець, як людину творив,

Він кожній у душу іскринку вселив,

І дав їм характери різні, росу,

Щоб кожний знаходив свою в ній красу.

І, мабуть, творець це для того створив,

Щоб кожний, крім жінки, ще й інших любив,

Й, можливо, він того нарік ідеалом,

Якому завжди було ніжності мало.

Бо поки дружину собі ти шукав,

То хтось її певно також розважав.

Життя любить ласку і ніжності море,

А той, хто не любить, в житті тому – горе,

Я пам’ятаю, як мужу сказала жона,

Якщо не кохатимеш, буде – війна!

Бо нащо мені, той, скажіть, ідеал,

Який має жінку й біжить на вокзал?

Отож, з поміж двох ти одну вибирай,

А потім її і запрошуй у гай.

Те саме і жінці скажу: нагуляйсь,

А потім дивись, як коза не брикайсь.

Кожному щастю дається свій вік,

Та щастя жіноче – її чоловік.

Отож, бережи його – свій коровай,

Й нікому, крім мужа, його не давай!

11.9.1974 р.

ВІРШІ ДЛЯ ДУШІ

Я хочу, щоб мої вірші

Були усім вам до – душі,

І всім, хто буде їх читать,

Завжди хотілося кохать,

І щоб вони всім так, як Гагри,

Були ще кращі від віагри.

9.9.2012 р.

КРАСА І ГРІХ

Хтось десь колись був нам сказав,

Мов на красу дивитись грішно,

А я ж малий був і не знав,

Яка з них грішна, де не грішна.

Сьогодні б вже і подививсь,

Я б теж на погляди глазурні,

Бо в дурість вірили не скрізь,

А тільки там, де були дурні.

Та це ж хіба скажіть не сміх? –

Про що вже згадую я слізно –

Скільки б я мати міг утіх,

Але прозрів занадто пізно.

7.4.1975 р.

ПРО ЗИМУ І ЛІТО

Зима любить тепло,

А літо прохолоду,

Отож, під Сонечком погрівсь,

І йди мерщій у воду.

23.5.1992 р.

ЯКЩО ТИ НЕ ЛЮБИВ

Якщо в житті ти не любив,

То чим докажеш, що ти жив,

Бо зміст життя, як вам сказать,

У тім – щоб ніжить і кохать.

17.11.1978 р.

ЩОБ ДОВГО ЖИТЬ

Кажуть, хто хоче довго жить,

Той мусить з усіма дружить,

Тому сьогодні йду й до тебе,

Бо цього хоче, знаю, – небо...

26.5.1978 р.

ЩОБ НЕ БУЛИ ХОЛОПАМИ

А ми вухами шльопали,

Тому усе й прошльопали,

То ж й світимо всі попами,

Щоб не були холопами.

28.7.2012 р.

ЯК ЦВІРКУН ЗАГРАЄ

Коли дрозд на гармошці заграє,

Й загудуть на долині хрущі,

Отоді і душа заспіває,

Всі найкращі про тебе пісні.

6.6.1978 р.

ЛЮБОВ ЗАЛИШАЄТЬСЯ НА ЗЕМЛІ

Любов завжди як нова пісня,

Тільки кадри, як в кіно, – нові,

За століттями летять століття,

Міняються люди, суцвіття,

А любов залишається на землі,

13.6.1976 р.

ПРО ПРОВОРНІСТЬ

Таким проворним всім казався,

Поки з Галинкою не знався.

А зараз з ним немов щось сталось,

Ну не людина, одна – жалість.

9.1.1979 р.

ПРОСНИСЬ, ЛЕДАЩО

Уже пора і баб любить,

А він те й робить – тільки спить.

Проснись, ледащо, схаменись,

Й хоч раз до дівки притулись.

9.1.1979 р.

ГАСАЄ ВІТЕР ПО ХАТИНІ

Знову тривожно серце б’ється,

Об берег власних почуттів,

А щастя в руки не дається,

Немов його ще і не стрів.

Гасає вітер по хатині,

Я кроки чую ті здаля,

Як він подерся по драбині,

І притаївсь, як кошеня.

Гасає вітер й завиває,

Ніби щось хоче розказать,

А хтось, мов душу роздирає,

Яку не знаю, де дівать.

11.12.1979 р.

ВАРТО ЛИШЕ ГЛЯНУТИ

В твоїх очатах зібрана

Ніжність всього світу,

Там моя фантазія,

Там зима і літо.

Там моє натхнення,

І моя неволя,

Бо як в них залізу,

Йти не хочу з поля.

От тобі і вогники,

От тобі й жариночки,

Варто притулитися

Лише до Мариночки.

20.10.1978 р.

СОБАЧЕ ЖИТТЯ

Грицько благав в Богів Галину,

Й буду служить краще за псину,

Тепер він ходить й гірко плаче:

Нащо таке життя собаче?

10.1.1979 р.

ЯКА ЧУДОВА НІЧ НАВКОЛО

Яка чудова ніч надворі,

Яка чудова в небі синь,

І визирають з неба зорі,

Немов смереки з полонин.

А Місяць ген який патлатий

Пасе над озером гаї,

І посміхаються Карпати

Й пісні співають солов’ї.

Дивлюсь, і все це Україна,

І явір весело шумить,

Й зі мною йде моя дівчина,

То як же світ цей не любить?

25.7.1957 р.

ПОКИ ВІД ТЕБЕ НЕ ВТЕКЛА...

Кричать весь день сорокопуди,

О Боже мій! Яка краса!

Ви тільки гляньте на ці груди,

Що мені жінка принесла.

Й коли я глянув жінці в очі –

Вона й спідничку підняла,

– Ну як, сподобались стегенця?

– А якщо ні? – То я – пішла.

24.7.1957 р.

ЯК РАК СВИСНЕ

Тоді твоя мила тебе покохає,

Як пісню в гаю соловей заспіває,

А ти з неба Сонце руками достанеш

І тут перед нею, як свічку поставиш.

28.2.1969 р

ПЕРША ПРИСТРАСТЬ

Вперше пристрасті пульс,

Ніби дзвін я відчув,

Коли слово «люблю»

Від дівчини почув.

12.5.1983 р.

ХИМЕРНА ШТУКА

Певно, вже й сама жалкуєш,

Що втікала від людей,

Коли хлопці ще хотіли

Притулитись до грудей.

Бо любов химерна штука,

Вічно йде вона в штики,

Як торкне «не той хто треба»

Будуть вічно йти гудки.

Бо любов – це як шуліка,

Й має два своїх лиця,

Те що зле – для чоловіка,

А веселе – для Грицька.

ЯКЩО ПОМАНИТЬ

Я й сама уже не знаю,

Чи люблю, чи не люблю?

Та як гарно хто попросить,

І не хочу, то даю.

Ну, а тим, які не просять,

Я нічого не кажу,

Ногу на ногу закину

Посміхаюсь і сиджу.

Як на вулиці скрізь тиша,

Ніби в Божому саду,

То дівчата повсідають

Всі у хлопців на виду.

Хай сидять вони й радіють,

Нічого впиратися,

Адже треба колись й хлопцям

Теж порозважатися.

13.9.1974 р.

ТИ НЕ ЖАЛІЙ!

Ти не жалій за тим, чого не має,

Й чого не вернеш – не жалій,

А те бери, що взять ще можеш,

І, навіть, – гарненьких повій.

12.5.1983 р.

ТАК В ЖИТТІ БУВАЄ

Дуже часто так в житті буває,

Що вже хлопець сотню перебрав,

Ну, а він і ще якусь шукає,

Бо не ту, як бачите, він взяв.

І буває й навпаки частенько,

Й того, що прогнали мужика,

Інша його тут же підбирає,

Ще й готова збуцать гопака.

Бо, якщо душа проголодалась,

То підійде будь-який, яка,

Тільки б була попочка гарненька,

І щоб не брикалася вона.

30.8.1974 р.

ЧОМУ ТЕБЕ НЕМАЄ?

Напиши, чому мовчиш ти?

Де й коли тебе чекать?

І чому тебе немає

В час, як я лягаю спать?

17.10.1974 р.

ТРИ ТОПОЛІ

Ой, як гарно в нас надворі

Ясне небо голубе,

І коли ще на розхват ми,

І ще хочуть всі тебе.

А навколо роси й роси,

Й де не глянеш, там – вогні,

Ну, а ми йдемо в покоси,

Що на плавнях, на Десні.

Сонце вже давно проснулось,

Над ставком туман димить,

Я ж як гляну на кохану, –

Вся душа вогнем горить.

Сонце вже давно проснулось,

Де не глянеш – чудеса,

А на полі три тополі

Підпирають небеса.

30.8.1974 р.

КИРПАТА

Я дивлюсь на ту кирпату,

Що іде з відром з гори,

Ой, і гарна була б мати

Для моєї дітвори.

8.5.1983 р.

А НА ДУШІ НЕВЕСЕЛО

А на душі невесело ні трохи,

Давай, мій друже, вірші почитай,

Щось про Дніпро, та про дівочі охи,

Про Україну, та веселий гай.

Чомусь наш світ до всіх я вже ревную,

Тому й не можу відірвать очей,

І кожну жінку, як свою, цілую,

Й не проти з кожною зіграти я в хокей.

20.5.1957 р.

НЕ ПО МЕНІ ЖИТТЯ СПОКІЙНЕ

Не по мені оті провали,

Якщо по правді вам сказать.

І не потрібні нам похвали,

Якщо нема кого кохать.

3.3.1957 р.

ПРОШУ ПРОБАЧЕННЯ

Прошу пробачення, бо більше

Уже не можу я мовчать,

Навколо нас одні красуні,

А от нема кого кохать.

5.3.1957 р.

І ЩЕ Б ТАКУ

Ніби привид жінка мчиться,

Й де не глянеш – скрізь вогні,

Аж земля з-під ніг іскриться,

От би ще таку мені.

6.3.1957 р.

ЩО ТО ЗА ЧОЛОВІК?

Що то, скажіть, ви за мужчина,

І що ви скажете йому?

Якщо йому давно за двадцять,

А він не знав ще ні одну?

10.9.1974 р.

ВОНА ЙОМУ ДИВИЛАСЬ В ОЧІ

Вона йому ласкала вуші,

А він дивився і мовчав,

І, ніби груші, що на груші,

Він їй цілунки дарував.

9.9.1974 р.

ДУМКИ, ЯК ВОВКИ

Вже й морщинки із лоба звисають,

А душа молода-молода,

А думки, як вовки, поглядають,

От би тільки скоріше прийшла.

23.7.1970 р.

ДАЙ, БОЖЕ, СИЛИ!

За кожний день приходиться бороться,

За кожний день, аби прожить,

А серце ледве-ледве б’ється,

А ще б хотілося пожить.

Та, видно, демон смерті преться,

Немов диявол на поріг,

І кожен день до мене пнеться,

Щоб свій всадити в мене ріг.

Бо в кожного своя робота,

Свій мед, свій солод, свій полинь,

Ну, відпочинь, моє ти горе,

Ну, відійди, або десь згинь.

О, дай мені, мій Боже, сили

Все що задумав написать,

А потім вже, як все напишу,

Можеш й до себе забирать.

18.12.2012 р.

ПРО ЛЮБОВ І РОЗУМ

Якби красу людських відносин

З любов’ю взять перемішать,

Та ще й в сріблі, як в срібних росах,

Разом хоч трішечки скупать,

І кинуть кожному з нас в душу,

Щоб в ній загралося вино,

Я уявляю – скільки б п’яних

В ту б ніч на вулиці було.

10.1.1977 р.

СПІВАЮТЬ СОЛОВ’Ї

Кожен день про тебе мова,

Серце просить: – Дай її!

А по полю ходить осінь,

Ніби бусел по стерні.

4.10.1978 р.

КВІТИ МОГО КОХАННЯ

Шелестять квітки мого кохання

І цвіте під вікнами герань,

Звідки я беру своє натхнення,

І тепло усіх своїх бажань.

1.10.1978 р.

ЩОБ НЕ ЗАЗНАВАВСЯ

Гриць хваливсь: – У мене сила,

Як у того крокодила.

Одруживсь. І Гриця мила

Тут же поглядом убила.

10. 1.1979 р.

ЯК ПОГЛЯНУ Я НА РІЧКУ

Як погляну я на річку,

То боюсь уже й Марічку,

Бо як піду з нею в гай,

То всю ніч кричить – давай!

18.10.1978 р.

НАВІТЬ, ЯКБИ ЗНАВ

За такою я красою,

Вмить побіг би хоч куди,

Навіть, хай би вовк з косою

Біг на мене з лободи.

16.2.1983 р.

ГАЛЬМА

Як відмовили в вас гальма,

І ви хочете, щоб став,

То направте ви свій транспорт

Або в стовб, або у став.

І тоді я запевняю:

Будь то «Волга», чи «Камаз»,

Як направиш в стовп свій транспорт,

То зупиниться він враз.

13.9.2012 р.

ЯК НА ЖІНКУ ПОДИВИВСЯ

Я на жінку так уклався,

Де шуміли явори,

Що, як змій, очима вп’явся,

Що й забувся, що – старий.

Бо як глянув на ті форми,

Й ті прибої, що штормлять,

То не міг очей відвести

Й, навіть, слово, щоб сказать.

Й так простояв всю дорогу,

І дививсь на ту красу,

Поки жінка, слава Богу

Розчинилась на мосту.

13.9.2012 р.

ІДУ ПО БАРВІНКУ

Я стою біля барвінку.

Та на мене кажуть: псих,

Бо на котру гляну жінку,

То готовий кожну з них.

11.9.2012 р.

ДЕРЖАВНІ БАНДИТИ

На всі послуги державні

Ціни піднімаються,

А на пільги для трудящих –

Вічно коливаються.

І куди ж це, вибачайте,

Все воно дівається,

І коли ж це президенти

Вже понаїдаються?

2.10.2012 р.

НАЙКРАЩИЙ ВІДПОЧИНОК

Пахне хлібом житнє поле,

Цвіркунець в траві цвірчить,

Як мені те напівголе,

Що без голок серце коле,

Як же хочеться схопить!

Як же я хотів припастись

До твоїх отих дзвіниць,

І з тих квіточок серпастих

Вічно щастя своє пить.

26.6.1981 р.

БОСЯЧКА

Там, де Сонечко заходить,

Теплий вітер повіває,

Там дівчина боса ходить

І про милого співає.

Вже пройшло два довгих роки,

А коханого нема,

Я б його весь вік чекала,

Та не може більш діра.

6.7.1957 р.

ПОКИ НАШІ ДЕПУТАТИ

Поки наші депутати

Все собі не загребуть,

Можеш, навіть й не чекати,

Що тобі хоч щось дадуть.

19.2.2012 р.

ЖІНОК Я ВСЯКИХ БАЧИВ

Жінок я всяких бачив, Лена,

А ти для мене новина,

Бо жінки, що боїться члена

Я знаю точно, що нема!

Бо як в чужу заходиш спальню,

Тоді любий мужчина – гут,

А якщо свій ввійде в ту гральню,

Ладна йому зробить капут.

А ще говориш, в тебе горе,

Бо муж з тобою не живе,

Та як же можна жить з тобою,

Як в тебе що не кинь – не те?

Та як же можна жить з такою?

Яка весь день тобі гуде,

Хоч знаю, що в циліндр твій, люба,

Любий там поршень підійде.

17.9.1974 р.

ЧОРНА ДІРА

Президентам й генералам,

Що не дай, то їм все мало,

От у хлопців апетит,

Зразу видно, що бандит.

4.10.2012 р.

ЩОБ РОБИЛИ ДУРАЧКИ

Щоб робили дурачки,

Щоб в жінок не грудочки,

Бо ж, як візьме сіську в губи,

То хоч вибий хлопцю зуби.

23.12.1992 р.

ЩОБ КВІТИ НЕ В’ЯЛИ

Щоб квіточки в жінок не в’яли,

То їх ми вічно поливали,

Тому жінки у нас як пави,

Ну як же їм не скажеш: «слава!»

23.12.1992 р.

КОЛИ НА ТЕБЕ Я ПОГЛЯНУ

Хоча б і ще на тебе глянуть,

І ще хоч раз поцілувать,

І вже б тоді, моя кохана,

Можна було б і помирать.

31.8.1970 р.

ДАЙ СВОЮ ЛЮБОВ

Скільки в світі пісень переспівано,

Скільки ще не співано пісень,

Все ж коли тобі життя довірено,

Не на рік, не два і ні на день.

То ж візьми у мене все, що хочеш,

А мені віддай ти свій женьшень,

Щоб я міг в твої дивитись очі,

Й любуватись ними кожен день.

9.10.1970 р.

ВІТЕР ВІЄ

Весь час одна у мене мрія –

Про тебе думаю всі дні,

І хоч я знаю, ти – повія,

Та надто губки чарівні.

23.12.1992 р.

ТИ РОЗЛУЧИЛАСЬ

Ти розлучилась, маєш дочку,

Живеш як хочеш, що казать,

А зараз ти сидиш, як квочка,

Що навіть втрьох вже не піднять.

2.5.1978 р.

ОЦЕ ТАК ВІК!

О ні! Не нам про те судити,

Такий настав напевно вік,

Що кожна вам не проти дати,

Тільки б не відав чоловік.

2.5.1978 р.

ПРОСТО ПРО ЛЮБОВ

Напий мене любов’ю ти такою,

Щоб я горів й ніколи не згорав,

І щоб радів, і жив завжди тобою,

І щоб ніколи втоми я не знав.

Напий мене, моя ти чарівничко,

О Боже мій! Як хочеться любить,

І цілувать твоє біляве личко,

Що як вогонь завжди палахкотить.

І хай говорять всі в нас, хто що хоче,

Мені без тебе світ не перейти,

Бо розум мій і серце тебе хочуть,

Щоб все життя була зі мною ти.

31.8.1974 р.

ЗАПІЗНІЛА ЛЮБОВ

Ти вийшла заміж, розлучилась,

І вже когось «кохаєш» знов,

Мабуть таке в житті буває,

Як розпадається любов.

Любов, це – посмішки, це – рухи,

Це – ваші теплі, ніжні руки,

І ніжний лепіт яворів

Скажуть ще більше всяких слів.

9.9.1974 р.

Я ЗНАЮ, ТИ – ВІРНА

Я знаю, ти – вірна і мужа кохаєш,

Й говориш йому ти найкращі слівця,

Для кого ж стегенця ти й ще виставляєш,

Невже тобі мало одного кінця?

3.4.1978 р.

НАЙКРАЩИЙ ЦВІТ

Жінці, якій сімнадцять літ,

То самий-самий кращий цвіт.

І скільки б ти його не рвав,

А він ще більше розцвітав.

22.9.1994 р.

НЕ ХОВАЙСЯ

Не ховайся, мила, бо не заховаєш

Того цвіту, що в тобі цвіте,

Бо все те, що гарне, те ховати марно,

Бо красу ту зоряну хтось однак знайде.

Хай би як старалась, якби не давалась,

Якби не ховала ти свою біду,

Будь ти сама скритна, будь ти сама спритна,

Можеш не вагатися, і я теж знайду.

І нехай сміються зорі над рікою,

Хай гуркоче небо дужче від громів,

Будеш ти зі мною, будеш ти моєю,

Бо якраз такую я завжди хотів.

Посмішка у тебе, ніби Сонце сяє,

І тобі немає рівні на землі,

А тому єдину я тебе кохаю,

Поки ще співають в лісі солов’ї.

9.9.1974 р.

ДУША, ЯК ОСІННІЙ ЛИСТ

Душа стає красивою,

Немов осінній лист,

Як з бородою сивою

До нас іде артист.

Душа, напевно, знає,

Чого вона бажає,

Тому сидить й чекає,

Як скажем, ждуть – весну.

А віволга співає,

А віволга співає,

Та ні одна людина

Сама не йде у путь,

Хай будь-хто, та в людини,

Хтось мусить таки буть.

1.9.1974 р.

Я ДО ТЕБЕ ПРИЙДУ

Я до тебе прийду, щоб помріяти,

І тобі щоб думки всі свої розказать,

І щоб сум міг тобі свій довіряти,

Бо не можу тебе не кохать.

23.9.1974 р.

МОЗОЛІ

Вона дивилась надто незалежно,

Так, як голодний Вовк на Віслюка,

Але була божественно-бентежна,

Хоч і дивилась, мов на боржника.

І тут до мене, мов з презирством:

Комбінезон у вас неначе в порохні,

Вам не завадило б піти мерщій до лазні...

А в мене так щеміли мозолі.

Я промовчав. Скрутивсь незримо в бублик,

Діждавсь зупинки й ось я – в курені,

А в голові, немов роївся вулик,

А на долонях нили мозолі.

Я зупинивсь. Я знаю, – винуватий,

Що я зайшов у робі в ресторан,

Бо до їдальні довго мандрувати,

А я спішив, щоб встигнути, мадам.

Я – будівельник. Ви пробачте, люба,

Та зрозумійте і мене ви теж,

Можливо ми здаємось вам і грубі,

Але ж ми вам будуємо котедж.

Та ми на долю не нарікаєм,

Ми горді будівельники землі,

Для вас свої ми душі надриваєм,

Щоб ви жили, як справжні королі.

Але і ви, щоб те не забували,

Як можуть у людей щеміти мозолі.

22.1.1975 р.

ТИ РАДІЙ!

Ти радій, що на тебе ще дивляться люди,

Що цілують і люблять тебе,

І ще хочуть схопити за груди,

Й ще поніжить тебе, вгадай де!

Ти радій і спіши рай пізнати

На землі, а не в Божім раю,

Бо яку з вас хто знатиме радість,

Як не знатиме ніжність земну.

26.9.1974 р.

ПЕРШІ ДОЩІ

Літо, ніби казка, де я не погляну,

Боже! Скільки світла і яка краса.

Й чи хоч раз згадав ти про свою Світлану,

У якої в стрічках до колін коса.

Десь гуляють в небі грім і блискавиці,

Солов’ї до ранку тьохкають в гаях,

Знаю тебе люблять й інші молодиці,

Може й не до мене, хай простить Алах!

Все ж чомусь так хочу я тебе побачить,

І тоді, можливо, хоч себе й згублю,

Та тебе, коханий, моє ясне Сонце,

У своїм промінні і тебе спалю.

І не думай, любий, інша буде краща,

І тебе зуміє більш як я любить.

Хай про це розкажуть в небі блискавиці,

Й грім, який весь вечір над селом гримить.

16.1.1975 р.

ДОСИТЬ І МЕНІ…

Говорили люди: не ходи до Люди,

Бо її вже кожний – кажуть в Ірпіні,

Ну, а я про себе посміхнувсь їм любо:

– Не хвилюйтесь, людоньки, хватить і мені.

І пішли тупцюлючки, різні пересуди,

Що у теї Люди ніби бомби-груди!

Тут і я не стримався, глянув на ту вроду,

Як ішла та дівчина з відрами по воду,

Що забувсь про дім свій, про свою господу

І дививсь на дівку ту, мов на нагороду,

10.9.1974 р.

ЖИТТЯ КІНЧАЄТЬСЯ

Життя кінчається, я знаю,

Ну що я можу вам сказать,

Трохи поніжились цим світом,

Пора і честь,– як кажуть,– мать.

23.12.1992 р.

МОЯ ВЕСНА

Є багато радощів на світі,

Але ти у мене лиш одна,

Бо для мене ти завжди бажана,

Бо для мене вічно, як весна.

І не треба їхать десь в Гребінки,

Або десь в задрипану Москву,

Радий я що в мене є вже жінка,

І сьогодні я нікуди не піду.

4.1.1975 р.

ЖУКОВСЬКОМУ С.М.

Я все життя до тебе рвався,

Щоб по сусідству поруч буть,

А ти від мене віддалявся,

Але чому? – не міг збагнуть.

Ти ніби всіх весь час боявся

Чи сам від себе ти втікав,

І хоч тобою я пишався,

Та, видно, щось не все я знав.

27.2.1975 р.

НЕ ХОЧУ В РАЙ

Дід бабусю в рай веде,

А вона впирається,

– Що я буду там робить?

І стоїть – пишається.

– Досить й того, діду мій,

Що тебе я чухала,

Й скільки я жила з тобою,

То тебе лиш слухала…

Ну, а зараз хочу я

Теж порозважатися,

І як ти колись з кумою,–

З кумчиком погратися!

– Е, ти, жінко, не крути,

Як тут і не ахнути?

Щоб пройти проз голу жінку,

І її – не трахнути?

Баба глянула на діда:

– Та куди ж я дінуся?

Бо як я піду до кума,

То також роздінуся.

8.3.1975 р.

НАТХНЕННЯ

Коли я на тебе поглядаю,

Тільки ти, кохана, помани,

Прибіжу з закритими очами,

Яби міг твої побачить сни.

Більшого натхнення я не знаю

Від гаїв, від тебе і віршів,

Як тебе я в лузі зустрічаю,

Там де річка, верби і хрущі.

Всі тобі віддам свої пориви,

Пристрасть, свою волю, почуття,

Тільки ти зроби мене щасливим,

Хай хоч раз – але на все життя.

13.5.1983 р.

ЯКЩО ДОЗРІЛА

Відпочинь, моя лебідко,

А працюють хай воли!

Бо, якщо дозріла квітка

Тре’ її – туди й сюди.

Бо якщо той пиріжок,

Мати і не брати,

То і теща навіть вас

Вижене із хати.

Та і сам як не погладиш

Чудо те патлатеньке,

То хоч як би не втомивсь,

А не будеш спатоньки.

17.5.1978 р.

ЯКЩО ПРИЙШЛА

Якщо залишила надію,

То ти її не віднімай,

І ось що ще скажу, дівчино,

Або, або, або валяй.

А вже якщо прийшла до мене,

То коровай свій не ховай,

І, або геть тікай із хати,

Або із себе – все знімай.

23.5.1978 р.

БОЮСЬ ЗАКОХАТИСЯ

Цілу ніч не можу спать,

Цілу ніч не спиться,

От що значить перший раз

У житті влюбиться.

5.9.1974 р.

ВСЕ, ЩО ЛЕГКО ДАЄТЬСЯ

То не жінка, що легко дається,

Й не мужчина, що зразу бере,

Бо все те, що нам легко дається,

Так же легко і швидко помре.

14.9.1974 р.

ШУКАЮ ЛЮБОВ

Мені твоя любов не треба,

Бо я шукаю сам свою,

Тому ото і провіряю,

Я кожну жіночку в гаю.

9.9.1974 р.

ЯКЩО ВАМ НАБРИДЛА ВОЛЯ

Якщо вам набридла воля

Ще й занадто дуже,

Постарайся одружитись

Як хутчіше, друже.

І тоді, немов рукою,

Зніме ту нудоту,

Що й не знатимеш спокою,

Навіть і в суботу.

Будеш ждати понеділка,

Як зима овчинку,

Тільки вже не для розваги

А для відпочинку.

І тоді тобі повірю,

Любий ти мій друже,

Що не було ума в тебе

І більше не буде.

10.11.1975 р.

НА БУДОВІ

Все нові й нові бригади

Шле на поміч нам райрада,

Й ті приходять, й ні телень,

Й так від ранку – цілий день.

Проте, роблять ті, чи ні,

А гони їм трудодні,

Бо у них є, бачте, діти,

Які хочуть теж радіти.

То ж візьме той фраяр лом –

І мерщій у гастроном,

Потім цілий день чаюють,

Наші ж цілий день працюють.

12.12.1975 р.

ЛЮБОВ, ЯК ВІРУС

Тебе ще я не стрів, кохана,

Але я знаю, що ти є,

Бо та голівка конопляна

Мені спокою не дає.

І я її весь час чекаю

Із сивизни усіх віків,

І те, що ти прийдеш, я знаю,

Інакше я б тут не сидів.

Як плюс завжди знаходить мінус,

Так само я знайду тебе,

Бо знаю, що любов, як вірус,

І він мене не обійде.

13.3.1975 р.

ЯК НАД ПОЛЕМ ЦАРЮВАЛО ЛІТО

Як над полем царювало літо,

І гуляв по житі вітерець,

Ти тоді мені принесла квіти,

Що світились вогником кілець.

З того часу спокою не маю,

І не знаю, де себе дівать?

Бо як я на квіти ті погляну,

То очей не можу відірвать.

5.7.1979 р.

ЩОБ БУЛО ЧИМ ВІДБИВАТИСЬ

Тобі нічого не скажу,

Нащо тобі, скажи, це треба?

А те, що просиш покажу,

Коли запросиш ти до себе.

Бо річ ту надто бережу,

За що? – тут можна й здогадатись,

Щоб як дівчата нападуть? –

То щоб було чим відбиватись.

23.5.1978 р.

ЩОБ БУТИ ВІЧНИМ

Переверни життя сторінку,

І з неї пил віків змети,

І кинь ти світу рукавичку,

І бій останній розпочни.

Але не будь категоричним,

І всіх відразу не вбивай,

Бо як нікого не залишиш,

То хто ж тебе відправить в рай.

11.11.1982 р.

ВДЯЧНИЙ, ЩО ЖИВИЙ

На світі безліч ідіотів,

Й кожен по своєму ірже,

Один живе, щоб світ милішав,

А інший, щоб гребти чуже.

Один радіє, і другий радіє,

Перший тим, що він живе,

А другий тим, що животіє.

10.9.1983 р.

ДІВЧИНА І ПОЛЕ

Дівка в міні-юбці в полі

Ледь присіла відпочить,

Хлопці в неї вклали очі,

І не знають: – Що робить?

22.12.1982 р.

ХОЧЕТЬСЯ

Я чую, як хтось в моїм серці копається,

І мою будоражить кров,

Я знаю, що то наближається

До мене моя любов.

І хочеться, хочеться, хочеться

Хутчіше її обійнять,

І ті кавунцята, що в пазусі –

До ранку, всю ніч їх лизать.

9.7.1990 р.

УСЕ ВСТИГАЙ!

Всю силу тратити на секс? –

Воно можливо й недоцільно,

Але ж у чому тоді сенс –

Для нас усіх і для суспільства?

Бо як колись мій друг казав,

Ідучи з дому на роботу,

Любов на старість не лишай,

Ну, а роботу – на суботу.

20.10.2001 р.

НА ПРОГУЛЯНЦІ

Песик мчить, побігать хоче

У садочку за котом,

А його «папуля» тут же

Сіпнув сильно поводком.

Песик став, піднявши лапи,

Ніби статуя в фойє,

І тихесенько до папи:

Ще сіпнеш так? – з’їм тебе!

18.8.2001 р.

ТАМ ДЕ КОХАННЯ

Там, де кохання, там і – мудрість,

Там, де нас двоє, там – любов,

А де байдужість, просто – дурість,

Бо опустошує всім кров.

15.2.1983 р.

ЯКЩО ВИ КОХАЄТЕ

Хочеш любить? Люби тихенько,

Дивись туди, роби сюди,

Бо та порядність – сволочненька,

І в ній нічого, крім біди?

Скажеш «люблю» – загонориться,

Спрацює підлості закон,

Що перестане і дивиться,

Будь ти хоч Пушкін, чи Ньютон.

І буде вам таке творити,

Що хоч гарцюй на ній до дня!

Ніби у неї, вибачайте,

Та штука зовсім не своя.

Хочеш любить? Люби тихенько,

Дивись туди, роби сюди,

Бо та порядність сволочненька,

Ой, знали б, скільки в ній біди.

Бо простота, відвертість, щирість –

Це хоч і є людська душа,

Але на всіх аукціонах –

Вона не варта ні гроша.

І фея та, задерши носа,

Ніби коза свій куций хвіст,

Не варта й ломаного гроша,

Але нав’яже вам свій твіст.

Бо мало хто, як я побачив,

Оцінить вашу доброту,

Бо за добро вам, запевняю

Покажуть дулю – ось ТАКУ.

6.6.1983 г.

ГРИЦЬКО ДО ДАНИЛА

Ну що сказать я можу, люди,

Любов від Бога є і буде,

А от горілка від лукавих,

І п’ють її не раді слави.

Бо так, як вип’єш чарку-другу,

То можна врізать й в морду другу,

І причипитись до дитини,

А так немає, бач, причини.

2.5.2012 р.

ЗВЕРТАЮСЬ ДО ЖИВИХ

Розсипались зорі по полю

Веселим багаттям кульбаб,

І ніби чиїсь живі долі

З травиці вогнями горять.

Що аж гордовиті тополі

Примчалися всі до села,

Щоб в ньому погрітись доволі

І глянуть на ті чудеса.

А я, ніби з іншого світу

Попав у цю казку чудес,

Дивлюсь, як шепочуться квіти

Весь час до щасливих небес,

І тому повірить не можу,

Що знайдуться десь віслюки,

Що нашу веселу планету

Закидають димом війни.

І там, де по полю сміялись

З травиці шовкові квітки,

Невже буде попіл від згарищ

Летіть, як прокляття в віки?

Не можу я з тим примириться,

Що ніжна жіноча краса

У попіл, у прах розлетиться,

Як виберуть в клісло осла.

Не вірю, що є такі сучки,

В яких замість мозку – дурман,

А в серці мороз і колючки,

Бо він, бачте вже, – капітан.

16.5.1983 р.

ЦІКАВИЙ СВІТ

Цікавий світ, життя цікаве,

Й ніхто не думає про те,

Чому так п’ють багато кави,

Коли в садку жасмин цвіте.

Отож, моліться люди Богу,

Що дав на кому збить оскому.

Бо, щоб робили ми ночами,

Щоб не було жінок між нами?

2.5.2012 р.

НЕ РОЗСТРІЛЮЙ МЕНЕ ТИ ОЧИМА!

Не розстрілюй мене ти очима,

Як смичком по душі не води,

І хоч жінка ти надто вродлива,

А до мене вже більш не ходи.

Не чаруй вже мене, не розніжуй,

Досить кидати пристрасті жар,

Бо в душі вже і так, як в вулкані,

Де суцільний пекельний пожар.

Не тривож ти мене, не розніжуй,

Надто довго до мене ти йдеш,

Може думаєш, поки ітимеш,

То щось краще від мене знайдеш?

Помиляєшся і не діждешся,

І хоч, вибач, я не Насредин,

Та такий я – якого шукаєш,

Я їй-богу у світі – один.

Не розстрілюй мене ти очима,

Волошковим вогнем не дразни,

Бо вже навіть й червона калина

Посміхається нам з далени.

Скільки ж можна дружити з журбою,

І чекать, поки прийде зима?

Щоб своєю холодною кров’ю

Рокові нам писать імена.

22.5.1983 р.

РУБЕЦЬ

Як не вгледів він «рубець»,

Значить муж – не жеребець,

А як вгледить той рубець,

То стає, як – жеребець.

13.9.2012 р.

СІМ СОРОК

Навіть дід сивобородий

Став сім сорок вибивать,

Як принесла баба бутель

Й стала в чарки наливать.

6.7.1957 р.

НЕ ГОНОРИСЬ!

«Не возгордись, не сотвори кумира».

І в цьому є найбільша Божа віра.

А ти скажи, що з себе корчиш,

Коли ховаєш очі вовчі?

Корчиш невинне ти ягнятко,

І думаєш, що янголятко.

Що ти, скажи, без мужа варта?

Та ти ж, немов порожня кварта.

І, крім сичать, що й ще ти вмієш,

Як фарбувати нігті й вії?

Чи ти хоч раз сказала «мамо»

На жінку, що вас двох кохає,

Що вам дала квартиру, дачу,

Бо й ще б жила в краю собачім,

А ще говориш, що ти вчилка,

Та ти не вчилка, а цідилка.

За що себе ти так кохаєш,

Чого ти варта, ти хоч знаєш?

І про свою жіночу вроду

Надто високого польоту,

Але одне запам’ятай:

Колись приходить всьому край.

І той хто високо літає,

Занадто низько він сідає.

І ти в той час у нагороду,

Отримаєш таку ж турботу.

Закон життя не обійдеш,

Бо що посієш, те й пожнеш.

Сто літ вони не за горами,

Так що не совайся ногами.

Я ці слова ось написав,

І ніби вкопаний кінь став,

Чому такий сердитий став?

Чи мало крові зіпсував?

Навіщо вавку наживать

І ворогів в старечі роки?

Але не можу обійти,

Як хтось комусь ломає боки.

29.5.2003 р.

КОЛИ ЩЕ БУВ Я МОЛОДИМ

Я дуже бережно і ніжно

Тебе, дикуночко, кохав,

І несміливими очами

Я кожен раз в юрбі шукав.

А як знаходив – гладив коси,

А то бувало уявляв,

Як ми підемо у покоси

Або купатися на став.

І де б не був, в любу хвилину,

Ловив очей твоїх політ,

І задивлявсь, як на калину,

Ту, що цвіте багато літ.

І цілував твої я губки,

І втоми зовсім я не знав,

А поруч голуб у голубки

Так, як і я, чогось прохав.

14.5.1983 р.

КОЛИ ДУША КВІТУЄ

Ти думаєш, що ти квітуєш,

Як линуть пахощі з дібров,

А ти в садку весь день працюєш

І забуваєш про любов?

Життя – коли бурлить й клекоче,

Коли душа вогнем горить,

Коли вона весь час щось хоче,

Й без цих бажань не може жить.

13.7.1981 р.

ВИКЛИК

Виклик всьому світу взяв і кинув я:

– Скільки ж уже можна мучить солов’я?

29.10.2012 р.

В РЕСТОРАНІ

Оля Колі: – О, бармен!

Дай приміряю твій член!

17.9.2012 р.

ЩО ТИ МАТЕРІ ПРИВІЗ?

В хлопця вже своя дружина,

І уже своя сім’я,

А він й ще із батька тягне,

Як голодне порося.

Дід оплачує квартиру,

Ну, а нень купив авто,

А він ходить, як дві гирі

Й плаче: не дає ніхто.

Хлопцю скоро вже під тридцять,

А дружині двадцять два,

А він жде, щоб ще і мати

Теж і їй хоч щось дала.

Ой, ти хлопче, ой ти, хлопче,

Де ти жив і з ким ти ріс?

В тебе стать девізом мусить

Що вже ти батькам приніс?

4.12.2012 р.

«ВЕСЕЛИЙ НАРОД»

Дивний народ у нас, Оксано,

Радіє більш, як всім погано.

Наш народ тоді радіє,

Як хтось від злості сатаніє.

Тому так «весело» й живеться,

Що кожен день хтось з кимось б’ється.

26.11.2012 р.

НАДМІРНА ЛЮБОВ

Я надто вже жінок любив,

І через них себе згубив,

Бо ними так вже захопився,

Що ледь без члена… не лишився.

1.12.2012 р.

ЧОМУ НАЗВАЛИ НАС ХОЛОПАМИ?

Якби ми вухами не хлопали,

Хто б нас осміливсь звать холопами.

6.12.2012 р.

НА ПЛЯЖІ

Пішов і я одного разу

На пляж, аби, позасмагать,

Дивлюсь, лежить гарненька пара

І тут же став спостерігать.

– А як ти думаєш, Миколо,

Як буде краще засмагать,

Якщо спочатку ліву ногу,

А потім праву підійнять?

Микола глянув і сміється,

І став дівчину доставать:

– Так як на мене, то їх треба –

Обидві зразу в руки брать.

15.6.1957 р.

ЧУЖА

Сама щедріша в світі мати,

І тут вже нічого казать,

Синочку ладна все віддати

І, навіть, мужа розтерзать.

О, як я всім їм співчуваю,

Та й що багато говорить,

Як вже пора балбеса того,

Відверто кажучи – убить!

Запам’ятайте, любі наші,

І матері і жіночки,

Що діткам ви тоді потрібні,

Як ще здорові й молоді.

А як вже виросли ті дітки,

В дітей заводиться іржа,

Запам’тай, що в тій кошарі

В якій живеш ти, вже – чужа.

А чоловік – твоя опора,

І це ти вічно пам’ятай,

Отож, роби як він говорить

Й ніколи це не забувай.

А тому хочу й ще порадить,

У кожного в житті є ціль,

А ваші принци і принцеси –

То обоюдна ваша біль.

3.12.2012 р.

НАЙБІЛЬШЕ СВЯТО

Говорять, жінка – то потворство,

І що-де жінка, там біда,

І що вона уся з притворства,

А честі й сліду в ній нема.

Говорять, що жінки – пірати,

І що найбільше в світі зло,

І що з-за них одні розтрати,

Яких із нас не знав ніхто.

Що там, де жінка – пересуди,

І що з-за них завжди розбій,

І що з-за них страждають люди

Від агресивних їхніх дій.

Кому з-за них не доставалось?

О, де такий є чоловік?

Нехай підніметься, хоч гляну,

Прости мене, двадцятий вік!

Від них інфаркти і «комізми»,

Від них і холод, і вогонь,

Від них душевні катаклізми,

Нехай би хоч яка в вас бронь.

І все ж, при всіх їх негараздах,

О, Боже, ти мене прости!

Та щастя більшого і свята

Ніде без жінки не знайти.

15.5.1988 р.

ТАЄМНИЧІ ДВЕРЦЯТА

Ну відкрий в той храм дверцята,

Де сховала кавунцята,

І до тих п’янких півкуль

Дай наблизитись впритул.

Дай напитись того щастя,

Що сховала в жупані,

Й дай хоч ніч полюбуватись

Тими цяцьками мені.

Бо як сам знайду ту «чачу»,

То за себе не ручусь,

Весь твій храм перелохмачу,

Та свого-таки – доб’юсь.

26.6.1987 р.

ДИВНИЙ НАРОД

Я дивлюсь на світ сучасний,

І на наших всіх панів,

Скільки стало завидющих

Й ненажерливих чинів.

Які тільки те і мріють,

Щоб когось з нас обдурить,

Мов, без того в нашім світі

Неможливо вже прожить.

Я дивлюсь і сам не вірю,

І куди це світ іде?

Чому всіх вже душить жаба,

Якщо краще хтось живе?

Навіть й тих, якщо відверто,

В кого вже і з горла пре!

Ось пригляньтесь до багатих –

Чим багатший – більш гребе.

А народ ні бе, ні ме.

26.1.2013 р.

ДЕ ЦВІТУТЬ ТЮЛЬПАНИ

В лісі, де цвітуть тюльпани,

Чую вітер аж гуде,

А дівчата очі п’ялять,

Та ні жодна в ліс не йде.

Вітер грає на цимбалах,

Аж кружиться голова,

От би ту, що в міні юбці,

Ну хоч би на тиждень-два.

24.8.1976 р.

І СОРОМНО, І ТРИВОЖНО…

І соромно якось й тривожно,

Й причини ніяк не збагну,

Чому як зустріну красуню,

То ніби на подвиг іду.

21.3.1957 р.

НА ІМЕНИНАХ

Якось Катря вихвалялась, –

Що вона багата,

І що в неї, як в Хрущова

Величезна хата,

І що друзі в неї знатні

І на іменини

Як приходять, то дарують –

Ледь не лімузини.

Якось й я прийшов до Каті

В дім, оббитий гратами,

І весь час спостерігаю

За тими багатими.

Ось прийшов жидок носатий,

Видно, що багатий

Бо привів з собою Сару

Ледь не на всю хату.

Ось і другий вже припхався

І по хаті ходить,

І очима, як сова

По кімнаті водить.

Третій теж – таке ж нещастя,

Привів свого брата,

І це всі вже подарунки,

І вже повна хата.

Я постояв, подивився,

І гукаю тата:

Кожен те бере з собою,

Чим багата хата.

Потім я дістав червінця

Щоб заграли Ліста,

Ні одного українця,

А вже й ніде сісти?

Тільки я хотів уходить,

Ось і Катерина.

– Щось не бачу ні одного

В тебе лімузина.

Отакої! – посміхнулась

Катря через хату.

Де ви бачили, щоб жид

Подарив вам Ладу?

20.4.1976 р.

ПОГЛЯНЬ НА ПОЛЕ ЦЕ, КОХАНА

О, глянь на поле це зелене

Й згадай як ріс колись тут дуб,

Наблизь свою красу до мене

І посміхнись хоч краєм губ.

Давай згадаємо минуле,

Про наш веселий сьомий клас,

Коли мене ти обманула

Уперше і в останній раз.

Наблизь свою красу до мене

І хоч разочок посміхнись,

Невже зустрілись ми для того

Щоб вже навіки розійтись?

Поглянь на поле ти зелене,

І посміхнись, хоч краєм губ,

Наблизь свою красу до мене,

Якщо тобі я й справді люб?

2.4.2013 р.

БРЕХНЯ НА ЗАКУСКУ

На Катюшу, що з контори

Кажуть – балалайка,

Бо любила вихвалятись,

Що знатна хазяйка.

В холодильнику у неї –

Кури та ковбаси,

Що привозять їй за втіху –

Різні ловеласи.

І що, мов за шури-мури,

Рятуй мене Боже!

Їй такі приносять кури

Що й піднять не може.

Стільки в хату наносили

Що вже й ніде стати,

А як гості за стіл сіли

Нічого й подати.

Отакої! Гості встали

І купили гуску,

Аби їм не подавали

Із брехні закуску.

4.4.1976 р.

ТРУДОВА ЛЮДИНА

Рачкову Василю Михайловичу

Є такий в нас виконроб,

Кожен день він милиться,

Ладен кожному дать в лоб

Хто на нього дивиться.

Все на складі в нього є

Що душа бажає,

А спитайте на ремонт,

Скаже, що немає.

Так ото готовий дім,

Люди ждуть роками,

Бо хапун наш виконроб

Тягне все з синами.

Все уже у нього є –

Дача і машина,

Он вона яка, дивіться,

Трудова людина!

6.5.1975 р.

ЩО ЗА ПТИЦЯ?

Відгадайте ви загадку,

Люди мої милі,

Хто в робочого сидить

Все життя на шиї?

Хто кричить на трударів,

Й ладен їх загризти

Лиш за те, що трударі

Хочуть також їсти.

Й перед вами той пічкур

Буде так носитися,

Що й не скажеш, що він кнур,

Треба ж так прижитися!

6.5.1975 р.

ДОСИТЬ ГОНОРИТИСЯ!

Пожив трохи й будь здоров,

Досить гоноритися,

Дай бо й іншому в лайні

Трохи ще поритися.

28.5.1983 р.

ВІДЛЮБИЛИ ОЧІ МАТЕРІ

Відлюбили очі матері,

Відпестили руки,

І сидить стара в хатині

Гріє свої муки.

Поорала старість скроні,

Ніби плугом личко,

А була ж колись прудка,

Як в гаю синичка.

І хоч як було їй тяжко,

Та не впала духом,

А, щоб мамка не скучала –

Син привіз їй внука.

Сидить мамка біля грубки

Дрова підкидає,

І не знає, що над нею

День вже догоряє.

Сидить мати й поглядає

Цілий день в віконце,

А вже й зорі засвітились,

І зайшло вже Сонце.

Де ж ти, синку, чом не їдеш,

Дай про себе знати!?

А над полем зійшов Місяць

Щоб матір приспати...

8.10.1970 р.

ЯКІ РИБКИ!

О, ви погляньте, які рибки

В купальниках гуляють в нас,

Що хоч не хочеш, станеш дибки,

Оце так фірма, це так клас!

21.5.1983 р.

КОЛИ ТЕБЕ ЧЕКАВ

Яка тебе біда скрутила,

Який ведмідь на вухо став?

І де тебе біда носила,

Коли тебе всю ніч я ждав.

29.4.1983 р.

ГОЛОВІ ПРОФКОМУ

У профком біжать зайці,

Щоб дали їм всім штанці,

І до шефа: – Батьку наш,

Ніде жити діткам в нас.

В Вовка бачиш п’ять кімнат

В нас по п’ятеро зайчат.

А надворі завірюха,

Не витримують вже вуха.

Протяги весь день гасають

Руки, ноги відмерзають,

Як же будем план робити,

Якщо нам нема де жити?

15.12.1974 р.

НЕ В ТОЙ ПОТЯГ Я ПОПАВ

Все життя про щастя думав,

Все життя тебе шукав,

Й зрозумів, як одружився –

Не в той потяг я попав.

6.4.1975 р.

ВІРЮ В ЛЮБОВ

Люди говорять, що щастя нема,

Бо, видно, не вміють любити,

Та й щастя для них то, як хлопцю тюрма,

Якого ведуть, щоб женити.

А я чомусь вірив завжди у любов,

Й любив я людей, ніби квіти,

Бо з ними-людьми освіжалася кров,

Й на світ появлялися діти.

29.9.1970 р.

ОЙ, ЖИТТЯ!

Ой, життя! Ти крокуєш по трупах

І на правду тобі наплювать,

Бо ти тільки і знаєш, що тупать,

У той час, коли треба кричать.

21.5.1983 р.

ОЙ ТИ, ЯНО – ЯНО!

Ой, ти Яно – Яночко,

Квіточко моя,

Якби твої киценьки

Взяв у руки я.

Руки так і просяться

Влізти в сарафан,

Де ховаєш, дівчинко,

Свій ти ураган..

Ой, ти Яно – Яночко,

Зіронько моя,

Всю б тебе чаклуночко,

Я злизав до дня.

Боже! Як же хочеться

Де чебрець димить,

Всі твої красоти

В полі десь відкрить!

Хай цвіте-красується

Біля річки гай,

І навіщо людям

Треба Божий рай?

Коли Сонце світиться

І палає гай,

Все б віддав за твій я

Люба, коровай.

Над горою Сонце світить,

Божеволіє земля,

Дай мені такого щастя

Щоб аж охнув, люба, я.

2.3.2013 р.

ГАРМОНИ І КУПОНИ

На все ми здатні раді жінки

Щоб тільки з нами побула,

І показала всі красоти

Які їй мамочка дала.

І в хлопців теж свої закони,

Не цінять ті свого кінця,

Їм дайте шклянку самогона –

Й підійде хоч яка вівця.

9.7.1983 р.

КОЛИ ТИ БУВ БІДНИЙ

Коли був ти хлопець бідний,

Я тебе – оберігав,

І усім, чим тільки міг я –

Всім тобі допомагав.

А як став ти головою,

Щось мов сталося з тобою,

Бо з такими, як був сам,

Й говорити перестав.

22.2.2013 р.

КОХАТЬ НЕ СОРОМНО

Ти не соромсь говорить про кохання,

Коли в тебе бурлять ще юначі бажання,

Як в людини бунтують гормони,

Як же можна тоді без мадони?

22.2.2013 р.

КУДИ ПОДІЛАСЯ КРАСА?

От би ти попалася в роки молоді,

Як душа ще рвалася будь-куди тоді,

Як у кожну щілинку лізла вража сила

Та, що як був парубком – по світах носила..

Що ж ти, дорогенька, вже тоді прийшла,

Як я з себе витрусив всю красу сповна.

А тепер, рідненька, ти прости мені,

Бо кому потрібні вже чужі пісні?.

22.2.2013 р.

ДИХНИ НА МЕНЕ!

Дихни на мене ніжною журбою,

Щоб все життя міг ніжитись тобою!

22.2.2013 р.

МОВЧАТЬ ВОЛИ…

До чого люд наш довели,

Що всі ревуть вже, як воли.

13.3.2013 р.

ДЕНЬ ЗГАСАЄ

Вже ясний день в очах згасає,

А на душі – переполох,

За що тебе жінки кохають,

Якщо у тебе Бобик… здох?

24.5.1978 р.

ЧОМУ СМІЄТЬСЯ НАТА?

– Ти чому смієшся, Нато?

– Бо горить в сусіда хата.

– Як ти можеш? В людей горе!

– Зате тепло скрізь надворі!

От, який ще є народ!

Драть би в хвіст його і в рот.

4.2.2013 р.

ЧОМУ ВЕСЕЛА ДУНЯ?

– Чом така весела, Дуня,

– Бо горить в сусіда клуня.

2.2.2013 р.

КУМ І КІНДРАТ

Реготів кум із Кіндрата,

Що у того горить хата,

А як в свій вернувся двір,

І сарай уже згорів.

Бо почув Бог дурня того

І спалив його самого,

Щоб ніколи не радів,

Як горить в сусіда двір.

4.2.2013 р.

Я ЧИНІВ НЕ ПОВАЖАЮ

Я чинів не поважаю,

Бо ціную більше ум,

А тому завжди й чекаю

Що нам скаже дід Наум.

17.9.1976 р.

Я ЧУЮ ЯК ПОТЯГ ГУДЕ

Я чую як потяг гуде,

Як в полі розгулює літо,

Я бачу, як люба до мене іде

Й несе повну пазуху квітів.

Я чую медові її слова,

І бачу, як Сонце, – світанки,

Від котрих у мене шумить голова,

Неначе я йду від циганки.

О, як тоді хочеться жити і жить,

І ніжитись сонячним променем,

Коли жито в полі шумить і шумить,

І з вами не збита оскоминка.

27.2.2013 р.

ПЛАНЕТА НАДІЙ

О, моя ти Плането надій,

Більш, крім тебе ніхто не потрібний,

Залишись біля мене й постій,

Й подаруй мені трішечки літа!

Жаль мені залишати цей світ,

І букети жіночих кросвордів,

Коли тільки пізнав я цей цвіт

І красу солов’їних мелодій.

Ой, як хочеться ніжить, радіть,

Й біля жінки, як листя тремтіти,

Й під берізкою десь посидіть.

Й роздягти там її на все літо.

А над річкою птахи летять,

І гуде перевтомлене небо.

Ой, як хочеться всіх вас кохать

І наблизити кожну до себе.

26.2.2013 р.

ЖУРБА ЇСТЬ ДУШУ

Журба їсть душу, як іржа залізо,

І пожалітись нікому, хоч плач,

Які думки, як йду до тебе – лізуть,

А ти кричиш на мене, як палач.

21.5.1983 р.

БІЛЬШЕ ВИДОВИЩ

Чого б ви варт були артистки,

Не дай вам попочку і цицьки?

Чим менш таланту дівка має,

Тим вище ноги задирає.

Ото раз-два вам підняла

І перше місце зайняла.

Ну, а мужик такий він овощ,

Йому аби побільш видовищ.

8.12.2012 р.

МІНИ І МІНОШУКАЧІ

В санаторії щозміни,

Як заїзд, так нові міни,

І як тільки: «ахтунг, ахтунг»

Вам об’являть приймачі,

То ідуть на полювання

Тут же міношукачі.

І розгулюють по місту

Із мечами до колін,

Поки всіх не розмінують

В санаторії тих «мін».

17.11.2012 р.

ЧОРНА ДІРКА

Ну ж і душа у шефа, ніби – бодня!

Скільки не дай, то все в ту душу йде,

Ніби у нього там якась безодня,

А він і ще тягне й тягне.

21.5.1983 р.

БОЖА БЛАГОДАТЬ

Вона дивилась пильно в очі,

Ну щиро – Божа благодать,

І так було щодня, щоночі,

Коли вона лягала спать.

23.5.1983 р.

ОТ ТАК СИЛА!

Ой, дівчата, ви дівчата,

Що ж це воно робиться!

На яку б із вас не глянув –

То таку і хочеться.

Ви погляньте на ті губки,

Та на тую мордочку,

От й попробуйте пройти

Проз таку ви горличку.

22.2.2013 р.

ПОКИ Я СТРІЧАЛАСЬ З ГРИЦЕМ

Поки я стрічалась з Грицем,

То з одним ходила «шприцем»,

А як стріла коваля –

То вся вулиця моя.

23.2.2013 р.

ОТ ТАК КВІТОЧКИ У ТЕБЕ!

От так квіточки у тебе, от так квіточки,

Хто ж добратись не хотів би до них літечком?

От би, Боже, мені дав ти тії… квіточки,

Я б від них би не відходив ціле літечко.

Бо як гляну на ту попу, на ті квіточки,

Бачу я, що там роботи… на все літечко.

Як би я хотів до всіх їх – притулитися,

І на кожній хоч на тиждень – одружитися!

Як за таку кнопочку

Та не випить «стопочку»?

23.2.2013 р.

НА ДАЧІ

Щоб я воду не носив,

Дощ мені садок полив,

Ну, а я водою тою

Ще й полив квасолю й сою.

1.7.2011 р.

ОНИСИМУ

Думав Гриць, що Онисим,

То найкращий в нього син.

То ж купив йому машину,

Щоб не гнув на хитрих спину.

І хотів, ще так сказати,

Ще й житло йому придбати.

І, звичайно, б дав квартиру –

Якби той не був дурилом.

А тепер прости, браток,

Наберись ума чуток.

Не доводь батьків до сказу,

Бо тобі дай все й відразу.

От вони які хороші,

От тепер ти їм і вір,

Їм би тільки – гроші й гроші,

А тобі не дасть й кефір.

Та щоб та сучка розчахнулася,

Що від стареньких відвернулася.

І для якого батько й мати

Лише тоді – як є що взяти.

Бо не бачить більш нікого

Крім, хіба – себе самого.

А що є ще батько й мати,

То на те йому – начхати,

Дай такому поцу владу,

То він стане справжнім катом.

2.3.2013 р.

ВІЧНОГО НЕМА НІЧОГО

– Вірність то усього – мрії,

Хай би там хоч що було, –

Сказав Грицько своїй Марії

Й пішов із іншою в кіно.

20.05.2013 р.

Я ДУМАВ ТИ СПРАВЖНІЙ

Хто ти такий, браток, вже знаю,

Тому й не стану вияснять,

Бо ти родивсь не капітаном,

Якому можна довірять.

Для тебе честь, що сон кобили,

Тобі аби хильнуть стакан,

Бо честь людська тобі до спини,

Хоч з виду ніби й капітан.

І ти людей любить не будеш,

Бо цьому нень тебе не вчив,

Й для всіх ти будеш, як отрута,

Скільки б у світі ти не жив.

Тому й не станеш їм ти другом,

Навіть, аби тебе хто вбив.

А я чомусь дурило думав,

Що справжній ти, за що й – любив.

Та я тобі не дорікаю,

Але затям слова мої:

Друзів в дорозі не кидають

Навіть, якщо горять гаї!

2.3.2013 р.

І ХОЧ ЯК МОЯ ПРОСИЛА

Цілу нічку провалявся,

Та до квітки не добрався,

І хоч як моя просила,

А до себе не пустила.

22.2.2013 р.

ЩОБ РІД НАШ ПЛОДИВСЯ

Ми створені для того, щоб кохатись,

А Шарик вічно щоб крутивсь –

Отож пора б й за хлопця братись,

Щоб рід постійно наш плодивсь.

7.5.1983 р.

КОЛИ ЦВІТУТЬ САДКИ

Коли я йду через городи,

Дивлючь, як світяться мости,

Що з’єднують світила і народи,

Що разом йдуть до світлої мети.

Коли цвітуть садки вишневі, яблуневі,

І тьохкає кирпатий соловей,

Так це тому, що в сонячному дневі

Горять вогні закоханих очей.

Коли йду лісом з тяжкими думками,

Що гнуть, немов колоди до землі,

О, як тоді зустрітись хочу з вами,

Щоб ви сказали ніжне щось мені.

Коли дивлюсь в твої я очі-квіти,

Що визирають з-за берізок і дібров,

О, як же хочеться щоб було вічно літо,

І щоб жила завжди в людей любов.

Коли квітує травень світлолиций,

І скрізь навколо світяться сади,

Так це тому, що в нім живуть жар-птиці,

Які й мене заманюють туди.

13.4.1981 р.

КУДИ ПОДІЛИСЬ УКРАЇНЦІ?

От що я скажу по правді –

Не люблю я тих панів,

У яких із горла преться

Ну, а він все їв би й їв.

Подивіться на Вкраїну:

Хто на ній у нас живе?

Де не глянь – одні іуди,

Де ж поділись наші люди?

24.2.2013 р.

ЯКЩО В СУСІДА ГАРНІ ДІТИ

Якщо в сусіда гарні діти,

І ти таких хотів би мать,

То треба менш горілку пити,

А більше дома ночувать.

21.5.1983 р.

ЧОМУ СЕРДИТА, ЯК ГОРИЛА?

Тобі не сумно й не журливо,

І там де ти – квітує май,

Чому ж ти вічно, мов горила,

Мов загубила коровай?

Чому всі хлопці мчать до тебе,

Чи вартий твій отой горіх?

Що як твоє побачать небо –

То забувають і про гріх.

Чому всі хлопці мчать до тебе,

Чи того вартий коровай?

Що так зажала між ногами,

Що вже й ходить боїшся в гай.

25.5.1976 р.

ВІРНИЙ ТОВАРИЩ

Так як Місяць світить не своїм він світлом,

Так і я свічуся не своїм вогнем,

Та, проте, як стрінусь з ним десь в полі літом,

То завжди з ним разом до дівчат ідем.

21.5.1983 р.

ЖИТТЯ НЕ В ДУГУ

Все життя шукаю вдачу,

А знаходжу я біду,

Ну, а потім йду і плачу,

Що життя, а ні в дугу.

9.10.1983 р.

ДУМКИ ПРО ТЕБЕ

Всю ніч не сплю. Дивлюсь у небо

Як там літають павучки,

О, як же хочеться до тебе,

В твої дивитись світлячки.

9.10.1983 р.

ХОРОШИЙ ТОВАР

Хороший товар з роками

Не потребує реклами.

12.12.2012 р.

КРОПИВА ПЕКУЧА

Легкий дотик рук твоїх чарівних

В душу, ніби промінь залетів,

І йому не відав в світі рівних,

Поки ще тебе я не зустрів.

Хвилями жита в душі заграли,

Загули і бджоли, і джмелі,

Коли ти «люблю» мені сказала,

Більш нічого я не чув тоді.

Щось тоді творилося зі мною,

І тебе хотілось цілувать,

А за нами гнався день з грозою,

Ніби нас хотів він налякать.

А сьогодні жито перезріло,

Все ж чомусь не відбулись жнива,

Бо в полях, де жито зеленіло –

Поросла пекуча кропива.

Бо пішла ти з іншим по стежині

Тій, яку для нас я протоптав,

Й віддала йому ті очі сині

Від яких я спокою не знав.

18.3.1978 р.

ПРИМІТИВНІ ГЕНЕРАЛИ

Земля пливе наша в безмеж’ї,

І де б вона не пропливла,

Її стрічають люди чемні,

Й ніхто їй не бажає зла.

І тільки наші демократи,

Варто кокарди начепить,

Будуть своїх й чужих карати

За те, що хочуть ті дружить.

10.6.1981 р.

ПІСНІ СПІВАЮТЬ

Пісні на вулицях співають,

Скрізь транспаранти розтяглись,

В нас Жовтень радісно стрічають

Ще більш, як храм було колись.

7.3.1957 р.

Я ЧЕКАВ ТЕБЕ О ВОСЬМІЙ

Я чекав тебе о восьмій

Біля самого «Млина»,

Було літо, а вже осінь

А тебе нема й нема.

Осінь падає дощами,

І над полем, аж гуде,

А я жду свою принцесу

І не знаю, чи прийде.

По бульварах мчиться вітер,

Підмітає падолист,

Десь в садку сховалось літо,

Може й ти там? – обізвись!

16.10. 1970 р.

ПОКИ СОНЕЧКО ЗІЙШЛО

Кохання двох нас полонило,

Як по сімнадцять нам було,

І цілу ніч воно водило

То десь у поле, то в село.

Як ти знаходилась зі мною,

Ну що хотів тобі сказать,

З мене любов пливла рікою,

Що вже й не знав, куди зливать.

Я й пішов би до осички,

Де розгулює бузок,

Хай би він твої косички,

Потягав би хоч разок.

Де розпатлані вербички

Нахилились до води,

Я б припав до твого личка,

І з тобою – хоч куди.

Як згадаю ту дівчину,

І її веселий стан,

У душі моїй ще й досі

Скаженіє ураган.

4.1.1975 р.

НАШІ ПАПОЧКИ

Дід проїздив вік на бричці

Але звали – паном,

А мій шеф на «Жигулях»

А прозвали – хамом.

Бо, коли мій їхав дід,

Хто зупинить – стане,

Ну, а цей сорокопуд

Навіть і не гляне.

Очі витріщить на тебе,

Як ведмідь на диво,

Морду тут же перекривить,

Мов його вдавило.

Оттакі вони у нас

Наші милі «папочки»,

Люди всі їх в нас клянуть,

Ну, а їм – до лампочки.

27.3.1976 р.

СЛАВА УКРАЇНІ!

Україно! Я з тобою,

Й буду вічно я твоїм,

Як жених із молодою,

Як із блискавкою грім.

Бо з твоїх джерел бездонних,

Й з голубих твоїх дібров –

Я завжди черпав натхнення,

І свою земну любов.

13.6.1976 р.

НА ВСЕ ЖИТТЯ

Чи грів хто з вас своїй коханій

Ноги у пазусі своїй?

Коли мороз тріщав надворі

Й на всіх, як хижий звір шипів.

Але була то мить чудова,

І я радів, немов дитя,

Як перший раз я взяв ті ноги

Бо в них відчув весь сенс життя.

10.6.1976 р.

ГОЛОВІ ПРОФКОМУ

Сіпівому Петру Васильовичу

А Сіпівому приснилось,

Що у нього така сила,

Що якби не він в конторі –

То були всі босі й голі,

І жили б всі, як бомжі,

Що без хати і межі.

І що він такий всезнайка,

Як в відрі стара лушпайка,

А насправді, він то – зло,

З роду-прадіда – мужло.

Любить він тоді мовчати,

Як щось треба підказати,

А як просять сказать слово,

Він, як Вітя мчить до Вови.

От такий наш голова,

Хоч дурний, та всі права.

А як тре’ вас обдурить,

В нього – все тоді горить.

А з начальством рука в руку

Як же не цінить цю суку?

А щоб хату Грицю дать, –

Йде в начальника питать,

Бо попробуй без диплома

Жить, як виженуть з профкома.

14.12.1974 – 25.3.2013 р.

О, ЯК БИ Я ХОТІВ ТРУДИТЬСЯ

О, як би я хотів трудитись

Та не на користь сатані,

Бо як погляну на ці морди,

То аж кипить усе в мені.

7.3.1957 р.

ЯК ПОГЛЯНУ Я НА ЛИТКИ

Сидить жінка серед хати

І мене гукає спати.

Я ж як глянув на ті литки,

То аж чуб піднявся дибки.

27.7.1957 р.

АБИ ЗАВЖДИ БУЛИ БАЖАННЯ

Періщить дощик під вікном,

Що аж згинається калина,

Прийди до мене перед сном

Хоча б на час, моя дівчино.

Я жду тебе як моряки

Завжди побачення з землею,

Як Пенолопа із війни

Свого чекала Одіссея.

Я жду і знаю! – ти прийдеш

Разом із сонячним світанком,

І знаю, щастя принесеш,

І повну пазуху кохання.

8.7.1981 р.

ОДИНОКИЙ ВІТЕР

Знову тривожно серце б’ється

Об берег власних почуттів,

А щастя в руки не дається,

Ніби воно із ста чортів.

Гасає вітер по хатині,

Голосить дзвінко, як маля,

Що нікому погріти спину

Як ніч приходить на поля.

Гасає вітер по долині,

Готовий серце розірвать,

А я шукаю очі сині,

Хоч і не знаю, де шукать?

11.12.1979 р.

НАТАШІ

Дощ в садку всю ніч шумить,

Як же там сусідка спить?

14.8.2012 р.

МУРКОТУШКИ

Коли баби муркотять...

Угадайте, що хотять?

17.9.2012 р.

НОРМУВАЛЬНИКАМ КОНТОРИ

Галі, Каті, Елеонорі

Сниться, що весь день на морі,

Бо такі розцінки знають,

Що їх всі і скрізь вітають.

Бо як випишуть наряд –

Всі їм дякують підряд.

Тож своє службове «горе»

Кожен рік везуть на море.

Всі веселі, всі сміються,

А що буде, як проснуться?

От вони які дівчата,

Роблять все, що скаже «тато».

22.12.1974 р.

ЩО КРАЩЕ В СВІТІ?

– Що краще в світі? – сало чи краса,–

Питає в Лося Порося.

І Лось, відбігши від дороги,

Сказав, що самі кращі – роги,

Бо в красоті не розбиравсь,

А сала їсти не збиравсь,

А роги Лосю знадобляться.

Аби від суддів відбиваться.

Такі у нас сьогодні судді,

Й чим більш їм дай – тим більш паскудні,

Бо так як той паскудник судить –

Мене й державу він паскудить.

14.3.2013 р.

АКАЦІЯ І ГРИЦЬКО

Акація цвіте й з каштанами шепоче,

Грицько, ти запитай, чого дівчина хоче?

БЛАГОСЛОВЕННЯ

Як у царство ніжного натхнення,

Я до тебе, миленька, іду,

І прошу в Богів благословення

На твою незайману красу.

23.6.1983 р.

БІЛЬШ НІЧОГО НЕ ТРИМАЛА

Коли Сарі наказали,

Щоб вона пісок кидала,

Та на шефа подивилась

І до нього ближче стала:

– Я в руках, крім ложки й члена,

Більш нічого не тримала.

5.3.2013 р.

ПОДАРУЙ МЕНІ РАДІСТЬ

Подаруй мені ти радість,

Краєм губ хоч посміхнись,

Ну кому потрібна зрада? –

Як для щастя ми зійшлись.

11.5.1975 р.

В ТВОЇХ ОБІЙМАХ

В твоїх красотах не купався,

І хоч про той не відав шквал,

Але я в тім не сумнівався,

Що там, де ти, – там – карнавал.

1.10.1974 р.

НАВІЩО ТА ЛЮБОВ?

Навіщо та любов, що ранить,

Нащо холодні ті вогні,

Навіщо ті, скажіть, тюльпани,

Які дарують не мені?

24.5.1978 р.

ЩОБ БУЛИ ВІРНИМИ ЖІНКИ

Чоловіки! Не корчте дурнів!

Хочете вірних мать жінок?

З чужими не крутіть амури

Й своїх від себе ні на крок.

6.6.1983 р.

ПРО ДОЛЮ І ВОЛЮ

Налетіли вітри з поля

І схопили мою долю,

І схопили й закружили,

Руки рвуть і ноги й жили.

Дуже боляче порою,

Все ж стою я над собою,

І тримаю свою долю,

Хоч і сам тягнусь по полю.

Всі подряпав руки й ноги,

Кров юшила до дороги –

По стерні, і по шипшині

Де я корчився на спині.

Гальмував зубами, боком

І розпухлим лівим оком.

І хоч як держав я долю,

А попав в страшну неволю,

Бо як долі дали волю,

Хто ж її спіймає в полі?!

21.7.1981 р.

Я ЗНАЮ, ЩО ІСНУЮТЬ Й ЩЕ СВІТИ

Я знаю: є і ще світи,

Та будь вони самі найкращі! –

Але туди не хочу йти,

І не вмовляйте, а нізащо.

13.12.2012 р.

ПОКИ ЖИВУ

Я не вірю в пекло і не вірю в рай,

І не вірю я ні в які забобони,

Й поки вас ще хочуть, не – дрімай,

Все однако спишуть на гормони…

13.12.2012 р.

ЯКТО ТИ ХОЧЕШ ЖИТЬ

А розум, як невтомний вітер,

Кудись летить він і летить,

А десь ростуть веселі квіти,

І так, як ми – всі хочуть жить.

НЕ ТІ УКОЛИ…

З такими формами як в тебе

Треба десь в Ялті загорять,

А ти в лікарні розвалилась,

Що хлопці всі аж скреготять.

З такими квітами як в тебе

Треба всім настрій піднімать,

Й чоловіків, що поглядають

Зранку до ночі розважать.

Таку красунечку як в тебе

Не гріх всю ніченьку любить,

А ти лежиш, немов непотріб,

Й не знаєш, що з нею робить.

То ж не прийми ти за докори,

Бо робиш ти – не ті уколи.

5.3.2013 р.

ЖІНОК НЕГАРНИХ НЕБУВАЄ

Жінок негарних не буває,

І це не варто забувать,

І це жінки, звичайно, знають,

Тому й ногами тупотять.

Тому й кидаємось на кожну,

Немов коти на горобців,

Отож і хоче з нас їх кожний,

Хто б де ту дівку не зустрів.

5.3.2013 р.

СЛОВА, ЯК МІНИ

Ніхто нікого слухать не хотів,

А говорить ніхто не вмів,

Й слова літали, ніби міни

То від Олени, то від Зіни.

Як жіночки в гаю збирались,

Ми ними вічно красувались.

5.3.2013 р.

ОЙ, ПІДУ Я В ПОЛЕ

Ой, піду я в поле

Де отава коле,

Половлю очима

Я дівчат довкола.

Може там зустріну

Я свою дівчину,

Що мене кохатиме

Як Павла Тичину.

Може там спіймаю

Я дівча елітне,

У якої в пазусі –

Розкошує літо.

Хай би піді мною

Трохи «пострибало»,

Може б своїх хлопців

Більше шанувало.

5.3.2013 р.

СОПІЛОЧКА

А дівчина одним оком

Подивилася злегка,

І до мене посміхнулась,

Мов сказала: Я – така!

Ой, такая я така,

Як пампушечка,

Я м’якенька, я тепленька,

Як подушечка.

Ой, такая я така –

«Тарахтілочка»,

Й буду вам весь день співати,

Як сопілочка.

5.3.2013 р.

ТАМІЛА

Де ж ти ходиш, як душа без тіла,–

Знявши ліфчик, – мовила Таміла.

26.6.1990 р.

ОЙ, ЦІ ЖІНКИ!

Дав Господь і стан тобі, і вроду,

Ну, а ти ще й просиш нагороду.

Та яка ще більша нагорода,

Ніж твоя струнка жіноча врода?

20.9.1990 р.

НАРОД

Ніколи не чекав від влади,

Я ні подяк, ні нагород,

Бо кожен преться в нас до Ради,

Щоб поневолювать народ.

10.2.2008 р.

ТОРГАШІ СОВІСТЮ

У всіх редакціях лежали

Уже давно мої вірші,

Та їх чомусь не друкували,

Наші партійні діячі.

10.2.2008 р.

ЩО ТО ЗА ЖІНКА?

– Хоч би раз в житті змовчала! –

Жінку муж за душу,

– А щоб я була за жінка,

Щоб змовчала мужу?

2.1.1977 р.

ЯЗИК – ВОРОГ

Якщо хочеш, щоб тебе

Поважали всюди,

Не занось в сім’ю ти бруду,

І з сім’ї – між люди.

8.12.1976 р.

НАД СТАВОМ

Над ставом верби нахилились,

В садку дрімали снігурі,

А ми сиділи і дивились

Як Місяць плаває в Дніпрі.

14.1.1983 р.

ЩОБ ЛЮДИ ЖИЛИ

Я писав людьми живими

Свої вірші і думки,

І радів й сміявся з ними,

Як над вишнею шпаки.

20.12.1982 р.

НЕВЕЛИЧКА

Хоч сама і невеличка,

Які очі, яке личко!

Хто погляне на ту вроду,

То назад не буде ходу.

14.10.2011 р.

МИХАЙЛУ

Чому ти ходиш і сумуєш,

Неначе бусел по саду,

Бери вже краще ти півлітра,

Й пішли лякатимем біду.

4.12.2012 р.

МАНЮНЯ І ПУХНАСТА

Вона була, як кошенятко,

Що аж боявся в руки взять,

Аби створіння те пухнасте,

Гляди, зовсім не розім’ять.

2.12.2012 р.

ДВА КУМИ

Ой, метелиця мете,

З криші осипається.

– Хто ж тепер куму еге?

– Хто тобі признається?

3.12.2012 р.

ТЕКІЛА

В дівчат аж губки засвербіли,

Як в хлопців вгледіли текілу,

А як ті випили по п’ять,

То стали всіх підряд хапать.

12.1.2012 р.

РОЗДАЮ ЗАДОВОЛЕННЯ

– Що ти робиш, Оленько?

– Роздаю всім задоволення.

12.1.2012 р.

ХТО ЙДЕ У ДЕПУТАТИ?

В депутати й в біснесмени

Йдуть артисти і спортсмени,

Будь Кличко то, чи Кобзон,

Мав би лише він мільйон.

20.8.2012 р

НА ВЕЧІРНИЦЯХ

Феї так і муркотять.

Угадайте, що хотять?

17.9.2012 р.

ЯКЩО МАЄШ ТИ ДРУЖИНУ

Якщо маєш ти дружину,

Ще й коханку хочеш мать,

Я б не радив, дорогенький,

Якщо любиш надто спать.

4.10.1976 р.

ОЛЕКСАНДРУ КОВІНЬЦІ

Українському гумористу

Якось, Хрещатиком ідучи,

Я у Ковіньки запитав:

– Чи справді він такий везунчик,

Що гумористом просто став?

Й чим відрізняється сатира

Скажем, від гумору, скажіть?

Він подивився й засміявся

І тут же дав мені отвіт:

– Як ланкова через все поле

Дулю директору скрутила,

То це, браток, і буде – гумор,

А як під самий ніс – сатира.

Потім повів до Бессарабки –

Туди, де вивіски висять,

Й мені порадив там на стенді

Геть всі об’яви прочитать.

А хочеш стати гумористом,

То до людей ти прислухайсь,

І гумор сам до тебе прийде,

Тільки його ти – не лякайсь.

13.3.2013 р.

Я ЛЮБИЛА КАПІТАНА

Я любила капітана,

А тепер вже водія.

Бо куди б він не поїхав,

Знаю: буду з ним і я.

10.12.1976 р.

КРАПИЛЬНИЦЯ

В місці, де зрослися ноги,

Варт торкнути жінку – охи,

От в те місце, що там в Клави,

Та взять «крапельницю» вставить,

І хай охає до ранку,

Від світанку й до світанку.

22.2.2013 р.

ДІВОЧІ КВІТОЧКИ

Не дають мені спокою

Ті дівочі квіточки,

Що, як проліски з-під снігу

Лізуть з пазухи вони.

Бо як гляну на ту вроду,

І на ті її цяцьки,

Забуваю і про втому,

І про гру у піддавки.

5.3.2013 р.

ЩОБ НЕ МУЧИВ ТИСК

Щоб тебе не мучив тиск,

Не дивись жінкам на писк,

Бо жінки, (це я вже знаю!),

Глянеш – всім тиск піднімають.

6.3.2013 р.

ДИВЛЮСЬ Я НА ДІВЧИНОНЬКУ

Дивлюсь я на дівчиноньку

Що по дорозі йде,

Й комусь же повну пазуху

Краси вона несе.

Дивлюсь ото і думаю:

Як квіти ті зірвать?

Вона ж сміється голосно:

– А хватить сили взять?

Я глянув, посміхнувся,

І став їй говорить!

Такій як ти красунечці –

Ще зміг би й повторить.

26.2.2013 р.

ВІДЩЕПЕНЦІ

Вони вважають можуть все –

Наші могутні відщепенці,

А наші славні старики

Можуть прожити і без пенсій.

26.2.2013 р.

ТАК НА СВІТІ ПОВЕЛОСЯ

Так на світі повелося

Щоб старе й мале моглося.

От одного разу й я

Серед біленького дня,

Біля річки, де лужок

Стрів медовий пиріжок.

З тим дівчам за руки взявся,

Веселився і сміявся,

І завів її в лісок

Де розрісся моріжок.

І хоч цьому я не вчився

На погоду не сварився,

Й там, де вився моріжок

Зняв із неї кожушок.

І в гаю серед беріз

Я їй в пазуху заліз.

Очі жаром налилися,

Груди ходором тряслися

І вона, як землетрус

Підкидала мій Ельбрус.

Признаюся, з мене тоже

Пар ішов як з паровоза,

Й як шатун на повен хід

Я старався – взад-вперід.

І хоч бігав на весь хід,

Та і він, нарешті, зблід,

Бо вона була не з тих,

Що гукала в гості всіх.

Моріжок весь був зім’ятий

І невинністю заллятий,

Й подивившись на дівчину,

Стало якось жаль Марину.

Раді чого ж ти мені

Віддалася в Ірпені?

Чи від того що кохала,

Чи про наслідки не знала?

Не зуміла, люба ти

Честь свою приберегти,

І тепер скажу мерсі,

Ти тепер така, як всі.

29.4.1957 р.

ТУЗ БУБНОВИЙ

Білику Миколі

Білик, ніби туз бубновий

Рад би й він зустріть рік Новий,

Тільки з ким його стрічать

Як уже всі п’яні сплять?

Я в роботі знаю толк,

Як у вівцях знає – Вовк.

І ще той не народився,

Хто б зі мною зговорився,

А коли і сам він мекнув,

Зрозумів – не те телепнув.

12.12.1975 р.

З ПОЗИЦІЇ СИЛИ

Кулаковському Олексію

Кулаковському Альоші

Сняться премії хороші.

Щоб ті гроші якось мати,

Треба їх з бригади зняти.

По два сорок людям дав,

Решту всю він приховав,

І нехай хто скаже проти,

То не матиме й на шпроти.

11.12.1975 р.

О, ДЕ ТИ МОЯ МИЛА?

О, де ти, де ти, моя мила,

А кажеш, ніби нещаслива?

28.2.1978 р.

ПІП І СЮРПРИЗИ

Піп одівся вперше в ризи

Й почались одні сюрпризи,

Бо від нього, так сказать,

Тільки й чути: Мать, та мать.

22.10.1970 р.

ЩОБ НЕ СУМУВАЛА

Чом ти, жіночко, сумуєш?

– Підемо – розвеселю,

І в твою веселу душу

Свого хлопця поселю.

19.2.2013 р.

ДО ЧОГО ДОЖИЛИСЯ

Ой, до чого, добрі люди,

Ми вже дожилися!

Навіть батько рідній доньці –

Повелів ділиться.

20.2.2013 р.

ОТ ТАК ДІВЧАТА!

Ну пішли у нас дівчата,

Не дівчата, а – біде,

Поки честь свою не втратить,

Поки триперу не схватить,

То і заміж не піде.

22.2.2013 р.

СМЕРТЬ І ГОЛОД

На воротах серп і молот,

А у хаті – смерть і голод,

Так писали на воротах

Хлопці в хромових чоботях.

22.2.2013 р.

ІДУ НА ПОДВИГ!

Іду на подвиг,

Бабо-казка,

Хоч і знаю,

Що там де подвиг,

Там – поразка.

22.2.2013 р.

ЯКЩО ХОЧЕШ ТИ ДІВЧИНУ

Хочеш ти любить дівчину? –

Не спіши, зайди в хатину,

Трохи з нею поворкуй

Ну, а потім вже й цілуй.

24.2.2013

ОТ ЯКОЮ Я БУЛА

– Я за ту свою красуню

Збудувала хату й клуню.

– А я свою проносила,

І не випила, і не закусила.

24.2.2013 р.

ТВОЯ ХОВАЛОЧКА

Дай, в твою ховалочку

Заховаю палочку.

24.2.2013 р.

ЯКЩО СІЛА ТИ НА БУЙ

Якщо сіла ти на буй

Так сиди ото й святкуй,

І радій, моя кохана,

Що ти поки ще жаданна.

25.2.2013 р.

ЩОБ НЕ БУВ ТИ ІДІОТ

Жиди, хлопці, подивитись,

Ніби й справді ділові,

А як краще придивитись,

Мов не все в їх в голові,

Бо вважають, наш народ,

Його можна в хвіст і в рот,

Щоб не був він – ідіот.

Може буть вони й праві,

Хто-зна, що в їх голові.

25.2.2013 р.

ТИ ВСЮ ДОРОГУ ПОГЛЯДАЛА

Ти всю дорогу поглядала

То на прохожих, то на тінь,

Чи може й справді виглядала

Кого тобі лише не лінь.

Та тільки жаль не подивилась,

Де я ходив лихий, як вовк,

Ото була б вже поживилась

І взнала б ділом справжній толк.

10.11.1960 р.

ХТО СИЛЬНІШИЙ

(все як у джунглях)

Він собі привласнив владу

Й може вже що хоч робить,

І яку захоче жінку –

Ніби Цезар завалить.

Тепер може розважатись,

А на честь йому начхать,

От навіщо треба влада! –

Щоб усіх підряд махать.

22.3.2013 р.

ПРОГНОЗ

Якщо ліву ногу крутить –

Буде Сонце і мороз,

А якщо в вас крутить праву?

– Навпаки. І весь прогноз.

1.7.2011 р.

ДУМКИ І ПІДКОВА

Звідки беруться в нас думки?

І невже з нічого?

Коли раптом йдете ви

І знайшли підкову?

А якщо в житті ти хочеш

Мати власні відкриття?

То зніми пальто з Оксани

І шукай там почуття.

25.3.1980 р.

ЯКЩО НЕ ХОЧЕШ ХВОРІТЬ!

Якщо ти попав в лікарню

Бо напав тебе понос,

Ляж й лежи й по коридорах

Епідемій не рознось.

Якщо ти попав в лікарню,

Мій Артемію,

Ляж й лежи і не рознось

Епідемію.

2.3.2013 р.

ЯКЩО ВІД ЛЮДЕЙ ТИ ВІДІРВАВСЯ

Як від людей ти відірвався,

То з ними ти не родичався.

25.2.2013 р.

ПІД ЧАС ЕПІДЕМІЇ

Ось уже навіть в лікарні

Й там пішли вже модники,

І жінок, щоб не кусались,

Одягли в намордники.

26.2.2013 р.

ОТ ТАК ЦВІТ

Ну ж дівчина, ну ж і штучка,

Варто вийти заміж – сучка,

Бо як гляне на вас дома,

Ніби в неї не всі вдома.

26.2.2013 р.

ЩОБ ДОБИТИСЯ ЗГОДИ

Щоб твоєї добитися згоди

Я не стану чекати погоди,

Ти одне скажи слово мені:

Або «ТАК!», або «НІ!».

26.2.2013 р.

ЛЮБЛЮ ЛЮДЕЙ!

Я люблю всіх тих людей,

Що горять вогнем з грудей,

І якщо на кого гляне,

То і мертвого достане.

2.3.2013 р.

ПІСЛЯ ЛІКАРНІ

Цілий день перловкою

Хворих годували,

А як ті з лікарні вийшли –

Горобців не стало.

4.3.2013 р.

ІРИНІ – СЕСТРИЧЦІ

Видно, ти погано спала,

Що нікого не узнала.

5.3.2013 р.

ДРУЗІ МОЇ

Друзі мої, які ж бо ви щасливі,

Що жіночки ще й досі терплять вас,

І що ви досі йдете по Планеті

Хоч кожен випити аж труситься із вас.

5.3.2013 р.

ЩОБ БУЛО ЩО РОЗКАЗАТИ

Щоб було внукам що сказати,

Треба в житті багато знати.

5.3.2013 р.

КОЛИ ТИ ЦИГАНУ ДАВАЛА

Коли ти цигану давала,

Хіба ти в матері питала?

Отож сиди і не кричи

І те, що є вже – бережи.

6.9.1974 р.

САРОЧКИ ТА ФІМОЧКИ

На Україні скільки знаю

У нас завжди були жиди,

Звідки ж євреї появились,

Звідки до нас вони прийшли?

Сьогодні ж спробуй того жида

Прилюдно жидом обізви,

То вас назвуть антисемітом

Ще й будуть вас судить вони.

А як хохлом нас називає

Ота, ви вибачте – зараза,

То зовсім того не вважає,

Що мов хохол, то теж – образа,

То де ж взялися в нас евреї?

І звідки в нас взялись Хохли?!

Чому ж їм дачі, привілеї?

А наші можуть й так орли.

Бо Сарочки, і Фімочки

Вони вже україночки.

Та як гівно не називай –

Воно гівном залишиться.

12.3.2013 р.

ТАМ, ДЕ НЕМАЄ ВІРНОСТІ

В житті повій не купував,

Купують тіло, а не ніжність,

А там, де ніжності нема,

Кому така потрібна вірність?

3.5.1983 р.

КОЛИ МИ ЖИТИ НАВЧИМОСЯ?

Коли ж ми жити так, як люди, навчимося?

Й коли, нарешті, станемо людьми?

І вже не станемо, як здавна повелося,

До всіх казати: Я ІДУ НА ВИ.

Невже ж ми так й залишимось вовками

І наступатимемо всім на мозолі?

І скільки ж будемо ми жити ворогами,

Мов на цепах – собаки вічно злі?

19.8.2013 р.

ЛЮБЛЮ ЛЮДЕЙ Я ЗА ВІДВЕРТІСТЬ

Я ні до кого зла не маю,

Бо надто вже людей люблю,

Все ж багатьох не поважаю

За їх зухвалість і брехню.

Людей люблю я за відвертість.

Та тільки, де, скажіть, вони?

Й на кого ви не подивіться –

Скрізь, де не глянеш – брехуни.

Тут і своє, ледве вродилось,

Ледве навчилося ходить,

І ще не вміє навіть пісять,

А вас береться вже учить.

По інтернету надивилось,

Що вже й не знаєш, що казать,

Воно вже знає, як родилось

Хоч ще й нема від роду п’ять?

А ви їм бачте про капусту,

Що, ніби, бусел їх знайшов,

Воно ж сміються: – Чи не з глузду

Ти часом, батечку, зійшов?

Й таке тобі вже відчебушить,

Що й не присниться вам таке,

Й як скаже щось – аж пухнуть вуші,

А ви говорите – мале.

1.8.1975 р. – 26.3.2013 р.

ЯКОЮ Я БУЛА ДУРНОЮ

За мною хлопці теж ганялись,

А я дурепа не давалась,

Сьогодні б може й не брикалась,

Так надто вже перестаралась.

5.9.1974 р.

ОЙ, ТИ ШУРА-ШУРА!

Як подивлюсь я на тебе,

Ой, ти Шура-Шурочка,

Губки в тебе, ніби мед,

А сама, як дурочка.

3.10.1974 р.

ЯКЩО ЖИВЕШ ТИ НА ВКРАЇНІ

Скільки живе Грицько в Полтаві,

А в нього всі думки про Русь,

Ну як же можу я сказати,

Що поцом я таким горджусь?!

О, ні якщо ти росіянин –

Свою ти мову пам’ятай,

Та як живеш на Україні –

То й мову Неньки поважай.

31.12.2000 р.

РАЦІОНАЛІЗАТОР

Нічим Тимку помить спинку,

Бо нема води в будинку,

А Новий рік без води –

Ні туди і ні сюди.

Всі бригади ні телень,

Грають в дурня цілий день.

– А хто хоче гроші мать? –

Хай з Дніпра йдуть воду брать. –

Засміявсь Тимко з дотепу,

Як лелека серед степу.

13.12.1975 р.

ПРОЙШЛА ПОРА

О, як хотів я подивитись

На цю красунечку, що йшла,

Й до її губок притулитись,

Та, видно, вже пройшла пора.

28.8.1970 р.

МОЖЕ ТИ ЗАПРОСИШ В ХАТУ

Я твоя чи не твоя?

Що ж стоїш серед двора?

Може ти запросиш в хату,

Чи піти сказати тату?

2.4.1975 р.

ТАК ДЕРЖАТЬ

Поки жінка молоденька –

Їй завжди коротка ніч,

В неї губки солоденькі,

І сама неначе піч.

Ой, ви хлопці, ой, дівчата,

Що я можу вам сказать,

Той, хто хоче буть щасливим –

Той повинен менше спать.

5.3.2013 р.

ДУША, ЯКІЙ СІМНАДЦЯТЬ ЛІТ

Душа, що рветься у політ

Це та, якій – сімнадцять літ,

Що зве нас в далі невідомі,

Туди, – де небо, поле, коні.

20.3.1975 р.

ІДУ НЕНАЧЕ ПО ПУСТИНІ

Як гляну на дівочі дині,

Іду неначе по пустині,

О, дай, о, дай краси напитись,

Й хоч трохи нею поживитись!

20.3.1975 р.

ВІТЕР АЖ ГУДЕ!

Людей іде сила-силенна,

І дощ такий, що ніде й стати,

О де ти є, моє натхнення,

О, де тебе, скажи, шукати?

20.3.1975 р.

ОЙ, ДІВЧАТА ВИ ДІВЧАТА

Ой, дівчино ти дівчино,

І чого ти супишся?

Натягла таке на себе,

Що і не доступишся.

28.2.1975 р.

ЩО РОБИТИ?

В нас питають: – Що робити,

Як нема що діткам пити?

– Щоб було, що діткам пити,

Треба менше їх робити.

Й трохи більше зароблять,

Щоб було, чим годувать.

14.12.1974 р.

А НА ДУШІ ТАК СУМНО...

А на душі так сумно і журливо,

І ясний день він ніби є й нема,

Й куди б ви не пішли, і де б ви не бували,

Для більшості людей цей світ, немов – тюрма.

Та я й не прагну панувать над світом,

Мені дай хатку, жіночку і гай,

І сам собі створю я власне свято,

Тільки мені не заважай!

19.8.2013 р.

У КОЖНОГО СВОЄ ГОРЕ...

Той виє, голосить.

А той завиває,

А той чого хоче

І сам він не знає.

А Гриць посміхнувся

Й аби забуть горе,

Пішов в магазин,

Щоб взять пляшку «Кагора».

А потім взяв спінінг,

Дружка свого Жору,

Й не треба йому

Ні начальство, ні море.

23.8.1970 р.

ГУЛЯЙТЕ, ДІВЧАТА

Гуляйте, дівчата, направо й наліво,

А дурні ще знайдуться, їм аби – тіло.

10.10.1976 р.

ЦАРСЬКИЙ НАКАЗ

Один цар в своєму царстві,

Де моря весь рік штормлять,

Всіх дівчат, що в міні-юбках

Наказав він – гвалтувать.

Й після того-то наказу,

Як узнали це дівки,

То вони з усього світу,

Всі посунулись туди.

16.05.2013 р.

ЧИ ТОБІ СВОЄЇ НЕ ХВАТАЄ?

Чи тобі своєї не хватає?

Чи в своєї кучерів нема?

Що, як вовк на кожну поглядаєш,

У якої попа от така...

Але ось що я скажу відразу:

Краще на чужих не заглядай,

Бо як тільки в дім введеш ти ту заразу,

То тоді хоч сам із нього ти втікай.

31.05.2013 р.

ЩО БУДЕ

– Що ж буде, як із Києва

Хохли всі побіжать,

Хто ж буде «україночкам»

Всім попи підтирать?

Пора про це подумать,

Й прийміть це до уваги, –

Сказала Анна Герман,

Набравшися відваги.

01.06.2013 р.

СОНЦЕ, НІБИ СОНЯХ

Сонце, ніби сонях,

Зазирає в хату,

Щож скажу я мамі,

Щож скажу я тату?

11.05.2013 р.

НЕДОРОБЛЕНИЙ СВІТ

Обплювали цю землю, зачовгали

З усіх сторін,

А п’яниці і всякі вибл...дки,

Б’ють бандитам уклін.

Що ночами в нас робиться довгими?

Кожен мов – бедуїн,

Ну, а нас підгодовують догмами

Люди з різних країн.

Всі озера пляшками закидали,

А у ріки весь бруд злили,

І говорять: – Купайтеся, вибл...дки,

Це щоб довго жили…

Скільки ж тре’ було Господу,

Щоб створити цей світ,

Для отих недороблених

Що паплюжать цей цвіт.

31.10.1970 р.

ЗДОБА

Ти була колись, як здоба,

Що очей не відірвать,

Ну, а зараз ти, як жопа,

Де ж таку змогла ти взять?

9.6.1976 р.

ЗАХОТІЛОСЬ ВОДИЦІ З КРИНИЦІ

Захотілось мені із криниці водиці,

Із криниці, що викопав дід Архімед,

Де завжди брали воду дівиці,

Коли хлопцям носили свій мед…

8.6.1976 р.

ТІЛЬКИ ХИТРИМ ВСЕ ВДАЄТЬСЯ

Тільки мудрим все вдається,

А хоробрість в кого є –

Той в житті що хоч доб’ється,

Якщо розум не проп’є.

12.6.1976 р.

ЩОБ МИРНО ЖИТЬ

Ви гляньте всі на «божих слуг»,

На тих, що творять в нас руїни,

З своїм до нас ідуть уставом,

Аби загарбать Україну.

Ви гляньте всі на тих панів

Що нас, як гуску, общіпали,

І держать нас за віслюків,

Самі ж гребуть все, що попало.

І що тут можна ще сказать,

Та будьте ж ви які завгодно! –

Та ж не грабуйте свій народ

І разом з ним і – наш заодно.

А хто з вас хоче мирно жить? –

Живіть! – Ніхто не заважає,

Бо як щурів вас будуть бить,

Ну, а за що? – з вас кожний знає.

І надто рано не радій,

І не вдавай дурного з себе,

Й будь-ласка, надто не наглій,

Якщо не хочеш ти на небо.

Ви ж українці як і ми,

І це завжди ви пам’ятайте,

Отож, і наших не дуріть,

І про своїх не забувайте.

14.3.2013 р.

ТИ ТАКА САМА, ЯК І МАТИ

Ти все життя старалася довести,

Що ти не ти, і я не я,

І в той же час стрибала в гречку

Так, як і матінка твоя.

13.4.1981 р.

ЯКЩО НЕ ДАТИ КОЗЛА

Уявіть, навіть коза

Утече і та з двора,

У той час, як в неї гра, –

І не дати їй козла.

11.3.2013 р.

ЯК СМІЮТЬСЯ ЗОРІ

Місяць за вербичку

В полі зачепився,

Й на дівоче личко

Пильно задивився.

Жито зеленіє

І трава густенька,

Хлопці, не жалійте

Ви дівчат гарненьких.

Хай лютує батько,

Хай не спить старенька,

Хлопці, не жалійте

Ви дівчат гарненьких.

Біля хати мати

Доньку дожидає,

А хлоп’я дівчину

Спати не пускає.

Як квітують зорі

І гаї злегенька,

Хлопці, не жалійте

Ви дівчат гарненьких!

14.5.1983 р.

НЕБО, ЯК ОЧІ

Глянеш в небо, ніби в очі

Ті, що борються за приз,

Ну, а я люблю дівочі,

Ті, що манять в верх, і вниз.

Наді мною небо й небо,

Й скільки в нього не дивись,

А мені кортить до тебе

Хоч візьми та розчахнись.

31.10.1970 р.

МОВЧАТЬ РАБИ

Куди не глянеш – скрізь гроби,

Мовчить народ, мовчать раби.

22.3.2013 р.

ТИХІ ВОДИ

Тихі води, сині далі,

Мов дівочі грудоньки,

Ой, як хочеться до Галі,

Де палають вогоньки.

19.3.1975 р.

ЯКЩО МАЄШ ГАРНИЙ РОТ

Якщо в тебе гарні цицьки,

Та іще й гарненький рот,

То любий з тобою піде

Якщо він не ідіот.

24.9.1975 р.

ТІТКА КЛАВА

Якщо будеш грубить чоловіку,

Що дарує він квіти тобі,

Чоловік зробить з тебе каліку,

І гуляй, тітко Клаво, тоді.

26.9.1974 р.

ПРО СОВІСТЬ

Ну ж пішов уже народ –

Совісний й безсовісний.

Совісний той, хто краде

У людей без совісті.

А який – безсовісний?

20.6.2013 р.

ЩОБ ХОРОШУ МАТИ ВРОДУ

Щоб хорошу мати вроду –

Пийте, хлопці, чисту воду.

18.9.1970 р.

ЧОМУ НЕБО ЗОРЯНЕ?

Колись я знав одну зорю,

Але часи мінялися,

І нові зорі кожен рік

На небі появлялися.

А зараз я як гляну в небо,

Де зірки шепочуться,

То я б скільки їх не вгледів, –

Стільки їх і хочеться.

Отож, як туга на душі

Й тебе любов зашкалює,

То кидай ти писать вірші

І хай любов побалує.

Отож, як ти не дурачок

І зоряне ще небо,

То не цурайся жіночок

Що горнуться до тебе.

4.2.1979 р.

НА КОГО ПРАЦЮЄ УКРАЇНА?

Україна вся працює.

А на кого? – на жидів,

Й це сьогодні кожний знає

Й навіть той, хто б не хотів.

Хто в кав’ярнях бенкетує?

В ресторанах, в кабаре?

Хто ж, скажіть, цього не знає,

Хто в нас більше всіх краде?

Звісно той, хто владу має –

Бо їм, бачте, можна все.

14.3.2013 р.

ЦУКРОВИЙ ДІАБЕТ

От би цукру замість снігу

Нам накидала зима,

Уявляю, скільки б людям

Всім вона принесла зла.

Бо тоді б і на роботу

Не ходив би наш кадет,

І у всіх тоді б, напевно,

Був цукровий діабет.

28.3.2013 р.

РУСИНЦІ

Отаку, як ти в косинці

Чарівну дівицю

Я б забрав тебе, русинко,

У свою столицю.

Щоб ходила до Славути

На Дніпровські кручі,

Де квітує м’ята, рута,

Де пташки співучі.

Хай би наші вкраїночки

За голову брались,

Що їх суджені кохані

Та не їм достались.

Нехай знають, що кохання

Будь воно найкраще,

Теж згоряє, як в той вогник

Не підкинуть щастя.

Нехай знають, як кохання

Скривджене до болю,

То піде обов’язково

Іншу шукать долю.

Може й гіршу, може й кращу

І це – аксіома,

Бо хто людям добро робить

Скрізь живе, як дома.

8.1.1983 р.

НАШИМ СВІТОМ НАГЛІІ ПРАВЛЯТЬ

Нашим світом наглі правлять,

То ж нема чому радіть,

І поки будуть наглі править,

То і буде – наглий світ.

4.5.1972 р.

ЛЮДИНА В РОБІ

Хто добро людині робить –

Про славу не дбає,

Той завжди у робі ходить

І в ній спать лягає.

А БЕРЕГ БУВ ТАКИЙ ЗЕЛЕНИЙ

А берег був такий зелений,

І пляж вогнями квітував,

Як доторкнувся ти до мене

Й мене тоді поцілував.

Раділи промені весняні,

Із вуст твоїх лилось тепло,

Я й досі день той пам’ятаю,

Коли – чотирнадцять було.

7.1.1983 р.

ЩОБ НЕ ГРАБУВАЛИ ДЕРЖАВУ

Ти мою зламав державу,

І мій знівечив ти труд,

І дівочу горду славу

Ти пустив по світу в блуд.

Бо хіба, скажи, то люди,

Що ломали, щоб здобуть?

І ти хочеш щоб вкраїнці

Все оте змогли забуть?

Я б тобі простить зміг лайку –

Хлопець, мов погарячивсь,

І ще б міг супружу зраду,

Це було у всіх колись.

Ну, а хто псує вам речі,

Я б таких скрутив би в ріг,

Взяв би кожного за плечі

І усіх би – за поріг.

І без суду, і без слідства

Всіх в кайдани б закував,

Щоб державу не ганьбили

Ту, що я побудував.

10.11.1976 р.

МІЩАНКА

Ви до неї не підходьте,

Бо вона з міщанок,

А міщанка – та спить, поки

Не дадуть сніданок.

14.6.1976 р.

Я ТЕЖ КОХАВ

Я теж кохав і був коханим,

Був молодим як і вони,

І теж шукав жінок кирпатих,

Що мали зрілі кавуни,

Які із пазух визирали,

Неначе звабливі плоди,

Що спать ночами не давали,

Й не знав діватися куди?

Та як до дівчини підходив –

Ставало соромно мені,

А зараз тільки, ви погляньте,

На те – що твориться всі дні!

Люди неначе «навіженні»

То і кого ж тоді винить? –

Як вже і сам, немов «скажений»

Що ладен кожну зупинить.

І кожній, «ЩОБ НІХТО НЕ БАЧИВ!!!»

І сам готовий послужить.

І чого тут вже прикидатись,

Бо варто вгледіть гарний зад,

То будеш так за нею гнатись,

Немов за зайцем леопард.

Отак було воно і буде,

Й, видно, не нам про це судить,

Якщо гормони світом правлять,

А ті вже знають, що робить!

Тож хай живуть оті гормони,

І не соромтеся любить,

Бо в них одних геть всі закони

Де сказано, як треба жить.

І як би ми не намагались

З собою вдіять щось, кума,

То якби в нас не ті гормони,

Ми б всі давно зійшли з ума.

Бо в світі, якщо мовить чесно,

Їм всім аналогів нема.

6.4.1975 р.

КОГО НАЙБІЛЬШЕ Я КОХАЮ

Кого найбільше я кохаю –

Від того мук найбільше маю.

22.10.1970 р.

Я ЦІЛУ НІЧЕНЬКУ НЕ СПАВ

Я цілу ніченьку не спав

Й весь час про тебе тільки думав,

А по Дніпру плив пароплав

І, видно, десь горіла гума.

Мені здавалось я палав,

Коли на нас всі вклали очі,

Коли тебе на руки взяв,

І говорити став про Сочі.

Ну, як, скажи, могло так стать,

Нехай би це сказало небо,

Що став тебе я обнімать

І тут же все знімати з тебе.

Очі твої, як зіроньки,

Палали, мов лісна пожежа,

О, як світилися вони,

Неначе Ейфелева вежа.

І тільки потім зрозумів,

Любить – то є найбільша мрія,

Але сказати це не смів,

Бо хтось сказав, що ти – повія.

2.10.1957 р.

ПОДАРУНОК ВІД БОГІВ

О, пробач ти за відвертість,

Я завжди таку хотів,

Бо ти дійсно самий кращий

Подарунок від Богів.

І ні я в тім винуватий,

Видно, Бог так заказав,

Щоб усіх дівчат чарівних

Кожний з нас завжди кохав.

Я дививсь й на цю дівчину

І не відав, що казать,

Й про таке дівча я мріяв,

Щоб з ним партію зіграть.

Її очі так дивились,

Ніби зорі з далини,

Та відчув, що ці красуні

Не для мене вже вони.

26.3.2013 р.

ЯК ПОГЛЯНУ НА КАШТАНИ

Ой, до чого люблю осінь,

Цю красу осінніх жнив,

Й хоч бува на серці млосно,

Мов когось похоронив.

Та як гляну на каштани,

На вечірній зорепад,

Весь час згадую Оксану,

Що збирала виноград.

Губки в неї, як тюльпани,

Ну, а очі, як в сови,

І коли на неї глянув –

Розум зник десь з голови.

Бо вона була, як квітка,

Хай би біс її забрав!

Зараз вже не влазить в хвіртку,

А хіба таку я брав?

15.10.1970 р.

Я ЗНАЮ, ЩО ТИ ЛАГІДНА І НІЖНА

Я знаю, що ти лагідна і ніжна,

І очі твої надто голубі,

Чому ж, скажи, ти й досі незаміжня?

Невже, пробач, й не хочеться тобі?

Я знаю, що ти лагідна й вродлива,

І очі твої надто чарівні,

Чому ж тоді така ти нещаслива,

Й нічого не розказуєш мені?

1.9.1974 р.

ТИ І ДОСІ, ЯК ЖАРИНКА

Ти і досі, як жаринка,

Що очей не відірвать,

І твоя відкрита спинка

Не дає ночами спать.

Всі тебе в гаю чекають,

Й за відвертість вже – прости,

Вмить усі поприбігають,

Тільки пальцем помани...

18.9.1974 р.

ОСІНЬ ТИХО НА ПОЛЕ СТУПИЛА

Осінь тихо на поле ступила

І тихенько пішла в ті краї,

Де дівчина у шортах ходила,

І співали всю ніч солов’ї.

Шепотіли над ставом осики,

І вже певно не перший їм раз

Посміхатись до всіх золотавим

Своїм блиском веселих прикрас.

Хай же заздрять дубочки зелені

І танцюють на ніжці одній,

Поки ті роздадуть всі пельмені

Самих кращих дівочих надій.

Може ти вже забудеш про втому,

Та одне я прошу, не відмов,

І налий мені чарочку рому

Щоб я випив за нашу любов.

22.9.1974 р.

ЮНАЧА МРІЯ

Я чекав тебе, як казку,

Мов юначу мрію,

Де ж свою ти діла ласку

І мою надію?

31.8.1974 р.

БЛІДА ПОГАНКА

Ти кругленька і гарненька,

Лише глянеш й серце – тенька,

З виду ти, немов, панянка,

А насправді як – поганка.

14.6.1976 р.

Я ТАКОЖ ЖІНОК ЛЮБИВ

Я також жінок любив,

І любив я джази,

Та з чужими не дружив,

Й по чужих не лазив.

2.2.1982 р.

ЯК ПОГЛЯНУ НА ДІВЧИНУ

Як погляну на дівчину,

На її чарівний стан,

Так і згриз би без зупину,

Я її, немов банан.

Груди в дівчини, як грони,

Хоч додому не іди,

Тільки глянеш, як гормони,

Так і тягнуть до... біди!

25.1.1975 р.

ЩО Є КРАЩЕ?

Що є краще від посмішки тої,

Що дарує вам мила в гаю?

Як шепочуться в полі тополі

І любов пропонують свою.

Що є краще як літо і море,

І кигикання чайки вдалі,

Як до вас посміхаються гори

І співають всю ніч – солов’ї.

Що є краще від тих поцілунків,

І від того жіночого «зла»,

Як вона вам відкриє колінки,

І говорить: – Іди, я –Твоя!

9.9.1974 р.

ПОДАРУЙ МЕНІ МИТЬ!

Подаруй мені мить, моя мила,

І до мене ти так посміхнись,

Щоб зявилась така в мене сила,

Щоб я нею до смерті гордивсь.

12.9.1974 р.

ЧИ МОЖЕ БУТЬ ЛЮБОВ БЕЗ ДІЛА?

Чи може буть любов без діла? –

В Філософа спитала Віра.

Й філософ вигукнув в момент:

– Може! – як муж ваш імпотент.

19.9.1974 р.

ЯКЩО ПРОЙДЕ КОХАННЯ

О, ти дивись, моя кохана,

І вже у мене не просись,

Бо як прийде моє кохання –

Тоді вже краще бережись!

Любов так просто не приходить,

А як прийшла, то не зівай,

Бо то найбільша нагорода

Що Бог нам дав – запам’ятай.

І якщо Бог з тобою звів, –

То не для того, щоб сидів.

14.11.1975 р.

ЩЕ ЯК В П’ЯТОМУ БУЛА

– Ти що, сексом не займалась?

Чи вважаєш, що мала.

– Як то ні! – та запишалась,

Ще як в п’ятому була.

– Ну і як! Ти не жалкуєш?

– А чого її… жаліть?

Хай жаліють... – й засміялась,

– Ті, у кого не стоїть.

24.9.1975 р.

МОЄ СЕРЦЕ ЗАСТОГНАЛО

Моє серце застогнало,

Ніби пугач у саду,

Коли я побачив Галю,

У прохожих на виду.

4.3.1972 р.

ПРО ЩО ШЕПЧЕ ОСІНЬ?

– Про що шепче осінь в сосновому лісі? –

В ялини береза спитала.

– Ну, звісно, про літо, про Сонце, про квіти,

Але не про хліб, і не сало.

13.9.1974 р.

ДО ЧОГО ДОЖИЛИСЬ

О, пішов тепер народ,

Ой, рятуйте людоньки!

І куди ти не поткнись –

Скрізь одні Іудоньки!

От до чого дожились

Скрізь де ступиш – міна,

На що глянь вже – не твоє,

От вам і Вкраїна!

Цілий день понад рікою

Невгамовний соловей,

Ой, як хочеться порою

Всім навішать мандюлей...

1.10.1975 р. – 1.4.2013 р.

НАД РІЧКОЮ ТУМАН

Над річкою туман сміється

Й в костюмі білому стоїть,

А поруч з ним коза пасеться

І обгризає білий цвіт.

А козлик. що прибіг до неї,

Прохає ніжності в її,

Вона ж – коза сміється з нього:

Захочу дам, захочу ні!

24.9.1975 р.

ЗНАМЕНИТА ВАРКА

Хто сказав, що я дурепа? –

Вигукнула Варка, –

Зате вмію краще всіх я

І на всіх я каркать.

14.06.2013 р.

ЗА ПОЦІЛУНОК

Щоб лице своє відкрила

І дала поцілувати,

Все, що тільки б попросила,

Я б велів тобі віддіти.

26.8.2013 р.

ЗАРПЛАТА

У Сашка, мого сусіда,

Морда, як у ката.

– Була б й в тебе така сама

Щоб така зарплата.

15.06.2013 р.

СИНОЧКИ

Ну й пішли уже синочки,

Хай Господь їх береже! –

Гроші в Люди позичають,

А матуся віддає.

АЛІМЕНТИ

Ну й матуся в дяді Саші,

Де дурнішу взяти.

Саша робить аліменти,

А старенька платить.

16.06.2013 р.

ХОЧЕШ МАТИ РОДИЧІВ

Хочеш мати родичів,

Не даруй їм калачів,

Бо калач вони з’їдять,

А вас пошлють... Куди? – сказать?

16.06.2013 р.

НА ДІВЧИНУ ПОДИВИВСЯ

На дівчину подивився,

Ледь цяцьками не вдавився.

15.06.2013 р.

ШАНОВНОМУ РУСТАМУ

Замість того, щоб піти

І спіймати Зайця,

Любить він тягнуть резину,

Як кота за яйця.

8.07.2013

ЛЮБОВ І ХЛІБ

За що боровся, на те і напоровся, –

Як кажуть люди у житті, –

Як нас гнобили, так і гноблять

Ті недоторкані «святі».

Земля уся залита кров’ю,

Куди не глянеш – скрізь грабіж,

А люди дудлять мовчки «Водку»,

Й кричать жидам всім – браво, біс.

От як живемо ми сьогодні,

Хто владу мав – той все загріб,

Чому й стоять дівки голодні

Й міняють честь свою на хліб.

24.6.2013 р.

ЗА ВІДВАГУ

Не знаю, що таке життя,

І що в нім краще, а що гірше?

Та з кожним роком, хоч убий,

Люблю жінок все більше й більше.

Чи то був сіренький такий?

Чи був в житті такий незрячий?

Чи у красі не розбиравсь?

Чи чарівниць в житті не бачив?

Бо всякий, та ще новий цвіт

Він, мов магніт до себе тягне,

Ну як його ти обійдеш? –

Як він вітрами, щастям пахне.

Бо як погляну з сторони

На ту струнку веселу звабу...

Я б всі віддав їй ордени

За їх красу, і їх відвагу.

26.6.2013 р.

ТАЛАНТ І ОБМАН

Закохать поета в себе,

Може що хіба шайтан,

А тому біжу до тебе,

Сам на свій самообман.

28.6.2013 р.

КОНТРАКТ

Сотні раз в дівчат влюблявся,

Сотні раз дівчат кохав,

А от що таке кохання? –

Я по-справжньому не знав.

А коли в трамваї якось

Їхав з праці я в манто,

Біля мене жінка сіла

У червоному пальто.

Які ніжки, які очі,

А якії грудоньки!!!

Глянув я на ті красоти

Й хоч додому не іди.

– Ну, – оце собі подумав, –

Щоб з такою переспать,

То, хай Бог мене боронить,

Можна б вже і помирать.

А дівча те, мов почуло

Й тут же стало загравать:

– А у тебе є квартира

Ну і Волга, – так сказать?

– Звісно є, і навіть дача

І це істина, це – факт.

– А як так! Давай з тобою

Ми підпишемо контракт.

– Ти про що? – я до дівчини.

– Про те саме, так сказать,

Та ж нащо тобі квартира,

Як зібрався помирать?

Ти мені даєш квартиру,

Ну, а я тобі – свій клад.

2.7.2013 р.

ОТ ТАК ХЛОПЕЦЬ!

Москаленко Дмитру

От пішли у нас вже хлопці,

Щоб ходити з дівкою,

То він ходить цілий день

По селі з мобілкою.

2.7.2013 р.

А ЖИТТЯ ЛІТА ХОВАЄ

Вже давно й жінок немає

Із якими я дружив,

А життя літа ховає,

Хто своє вже відслужив.

Навіть тяжко мені втямить,

Що колись ослабне річ,

І закриє всім нам очі

І настане темна ніч.

Й поки тіло перепріє,

Й зчинить дух переполох,

Душа знайде нове тіло,

Те, що їй укаже Бог.

2.7.2013 р.

ОЙ, ТИ ДІМА

Ой ти Діма, ой ти Діма,

Твоя сива борода,

Де ж, скажи, тоді ти шлявся,

Як була я молода?

2.7.2013 р.

ЯК ПОГЛЯНУ НА ДІАНУ

Як погляну на Діану,

Що по вулиці іде,

То стаю неначе п’яний,

Ніби щось в мені гуде.

2.7.2013 р.

П’ЯНИЙ БЕЗ ВИНА

Ой, Діана конопляна,

Дорогесенька моя,

Я завжди неначе п’яний

Як тебе побачу я?

А дівчина посміхнулась

І сказала: я – така!

Та як хочеш буть зі мною,

Ти візьми хоч – шмурдяка.

2.7.2013 р.

БАБА НЮРА

За оті красоти ваші,

І за вашу ту «біду»,

Я готовий хоч сьогодні

Вам вручить Сковороду...

Це колись дівки стогнали

І нікому не давали,

Ну, а зараз дай їй Лесю

Й хоч всю ніч цілуй Принцесу.

Хай ті плачуть і голосять

Що боялися давать,

А у мене – слава Богу! –

Є про що в житті згадать.

Очерет та осока,

Та дубові бочечки,

Ой, як хочу притулитись

До твоєї попочки.

От тобі і баба Нюра,

От тобі і дід Охрім,

Не пропустять ні одної,

Хай би хоч який там грім.

От тобі і баба Нюра,

От тобі й Улан-Уде,

Поки пляшку не осушать,

Хрін додому хто піде.

У бабусі Палагеї

Кожен день збирались геї,

Бо як виявилось, в неї –

Хто б подумав? – нема феї.

От тобі і тари-бари,

От тобі і зірочки,

Хто б подумать міг, що в баби

Та немає дірочки?

28.6.2013 р.

ВОВКИ І ВАВКИ

Як написав сердиті вірші,

То тут же їх охолоди,

Й якраз тоді як охолонуть –

Тоді і в люди їх веди.

Щоб надто ті не хизувались,

Й не накидались, як вовки,

І щоб хоч трішки посміхались,

І не робили всім вавки.

29.6.2013 р.

МОЯ ТИ ДІВЧИНКО

Якби була ти королева

Й навіть страшніша від змії,

Й тоді б наблизивсь я до тебе,

Щоб в очі глянути твої.

Коли дивлюсь в твоє я небо

І на шовкові грудоньки,

О, як же хочеться до тебе,

Й тут же погратись в піддавки.

О, як би я хотів добратись

До тих чарівних таємниць,

І ними нічку розважатись –

Тим полем зрілих полуниць.

О, моя дівчинко весела,

О, моя радість давніх мрій,

Ти пригорнись до мого серця

І душу хоч злегка зігрій!

29.6.2013 р.

КОЛИ СПІВАЮТЬ СОЛОВ’Ї

Неначе квітами весною –

Іду й любуюся тобою,

Й коли співають солов’ї –

Шукаю я вуста твої.

О, як тоді, як жито стигне

Й стають стальними почуття,

Почуть одне – єдине слово:

– Цілуй! Бо я твоє – життя!

26.2013 р.

ПРО ПТИЦЮ І СПІДНИЦЮ

Взяла птицю під спідницю

Й махонула я в столицю,

Та як в’їхала в столицю –

Розстібнулася спідниця.

Розстібнулася спідниця

Й з неї випурхнула птиця.

Хлопці вгледіли ту птицю

І за нею під спідницю.

Там її гуртом спіймали,

І штанці всі познімали.

Я дивлюсь на птичку, люди,

Що ж тепер із нею буде?...

24.11.2011 р.

ЦІКАВА СТАТИСТИКА

Щоб всіх жінок, яких піп мав,

Та взяв до купи всіх зібрав,

То, певно, стільки б їх було,

Що всі не влізли б і в село.

27.6.2013 р.

БУЛА Б КУФАЙКА І ВИНО

Жінок негарних не буває,

І це вже знають всі давно,

Й ніяка морда не злякає,

Була б – куфайка і вино.

27.6.2013 р.

ПІШОВ СОЛДАТ У САМОВОЛКУ

Пішов солдат у самоволку

Й наступив в селі на пробку.

Попив горілочки,

Почистив дірочки,

І от закінчилась вся гра,

Бо хлопцю в Армію пора.

30.6.2013 р.

РЕГІОНАЛИ

Коли був СРСР –

Кожен був, як піонер.

Що не день, то був прогрес,

Там – КАМАЗ, там – Дніпрогес.

А як стали регіонали,

То все, що було – все в нас вкрали.

Там – побили, там – спалили,

Хто був проти – того вбили.

А старих пограбували,

Щоб панам не заважали.

Люди ніби подуріли,

Як напилися текіли.

Стали всі неначе оси,

Де ж взялись ці кровососи?

Вічно їм все мало й мало,

Хоч тече із всіх їх сало.

Одним словом, о бай-бай,

Хоч новини не вмикай.

Люди, ніби бедуїни..

Всі втікають з України?

Та зате усі жиди

Мчать хто звідки, всі – сюди.

От вони які новини,

То ж і мчать всі з України,

Щоб не бачить цих потвор

Які творять в нас – терор.

Бо той кнур жінок знімає,

А народ наш відробляє.

Бо з жінками він як робот,

В кого ж є такий ще «хобот»?

Й винуватого нема,

Це ж хіба не дивина?

П’яний жид зіб’є русяву

І відпустять під заставу,

А як ти спіймаєш гаву,

Будеш – вік кормить «державу».

От закони в нас які,

Де розгулюють кнурі!

25.6.2013 р.

СОН ЮНАЧИХ МРІЙ

Я не соромивсь й не соромлюсь

Писать і досі про жінок,

В яких вогнем палають очі

І надто гострий каблучок.

Я не соромивсь й не соромлюсь

Писать про те – які ті є,

І хоч багато з них капризних,

Та в кожній з них щось є своє.

Тому то ми – усі мужчини –

Як тільки смеркне у гаю,

То кожен в жінки йде й шукає…

Видно, ізюминку свою.

От тільки такту і терпіння

В них не хватає в багатьох,

Тому й втрачали ті горіння ,

І прокисає в їх медок.

От би цей розум та в сімнадцять,

Як почала бурлити кров,

Й коли кипіло ще кохання,

Вогнем полів, вогнем дібров.

От би цей розум та в сімнадцять,

Коли черемуха цвіла,

І що таке було бажання,

Що, певно, б кожна підійшла.

Я уявляю те горіння,

І той вогонь тих давніх днів,

Як появлялося прозріння

Й збувався сон юначих мрій.

1.7.2013 р.

ДОЗВОЛЬ

Ти дозволь тебе торкнутись,

Дай напитися краси,

Дай на тебе надивитись,

А тоді – що хоч проси.

Дай тебе я поцілую,

Дай, я твій обніму стан.

Ой, як хочеться забратись

Під шовковий сарафан.

23.6.2013 р.

ПРУЖИНА

Закохався я, мій друже,

У чужу дружину,

І не знаю, як проснуся,

Де дівать пружину?

Бо вона ота пружина,

(Але це між нами),

Як та жінка з’являється –

В неї між ногами.

З того часу та пружина

Не дає спокою,

Бо як гляну я на неї –

Щось стає зі мною.

30.6.2013 р.

Я – ПОЕТ

Я – поет і не скриваю

Що люблю я жіночок,

То ж на ту і поглядаю –

Що запрошує в танок.

Я – поет. Моє призвання –

Обіймати й цілувать,

Бо, щоб я не знав кохання,

То про що б я міг писать?

А тому я не соромлюсь

Тій, що стрінеться в гаю

Їй весь вечір посміхатись,

І нашіптувать: ЛЮБЛЮ.

24.6.2013 р.

ЩО КРАЩЕ?

Що є краще? – я не знаю –

Осінь, літо, чи весна,

Та як я тебе стрічаю –

Ти, як квіточка ясна.

Не страшна тоді й простуда,

Не страшний тоді мороз,

Бо, як я тебе побачу

Так і хочеться чогось.

22.6.2013 р.

ЯК НА ТЕБЕ ПОГЛЯНУ

Я хочу притулитись до тебе, як до берізки,

Щоб дивитися міг на тебе, мов на квіти,

І гладить твої русі кіски,

І помаленьку твердіти.

Я не стану тебе цілувать, я не стану,

Бо занадто ти вже чарівна,

Бо боюсь я твого урагану,

Щоб не посипалось в мене каміння.

Я не стану тебе цілувать, я не стану,

Та колись, як на тебе погляну,

Не вбивай ти мене камінням

Свого урагану.

1.7.2013 р.

ЯКЩО В ДУШІ ПАНУЄ РАЙ

Мені б таку розумну і чарівну! –

І я б із нею світ перевернув,

І, навіть, у бою нерівнім

Мене б ніхто не перемкнув.

Бо ті що люблять – всі відважні,

Й терпіння в них, хоч відбавляй,

Бо що, скажіть, на світі краще?

Якщо несе вам жінка рай!

1.7.2013 р.

ЗНАТНОГО РОДУ

Дівка роду ця знатного,

Жить не може без спиртного,

А як вмаже чарок з п’ять,

То годяться всі підряд.

22.6.2013 р.

КОЛИ ЛЮДИНА ДОБРІШАЄ

Коли людина добрішає –

У неї і розум розумнішає,

А як людина закохається –

Вона із розумом прощається.

1.7.2013 р.

РОЗБУДИЛА ТИ МЕНЕ

Розбудила ти мене

Своїм цвітом,

Як розбуджують поля

Теплим літом.

Нехай зіроньки мене

Колють в полі,

Як дівочі грудоньки

Голі – голі.

Ой, лебідонько моя,

Ой, лебідочко,

Я б тобі подарував

Ціле літечко.

Тільки ти прийди-прийди,

Моє Сонечко,

І заглянь злегенька в душу,

Як в віконечко.

Ой, як хочеться на тебе

«Поохотитись»,

Щоб красотами твоїми

Насолодитись.

Грає музика кохання,

Клен горбатиться,

Ой, як хочеться до тебе

Та й добратися.

Ой, як хочеться пробратись,

В тую скринечку,

Де ховаєш ти любов,

Ніби скрипочку.

Як розбудиш ти мене,

Своїм цвітом,

Над тобою цілий рік

Буде літо.

Дай до тебе доторкнусь,

До перуки,

Щоб від дотику отого

Зникли муки…

29.6.2013 р.

НА ВКРАЇНІ ТИХОН НАРОДИВСЯ

На Вкраїні Тихон народився,

Всі мовчать, мов риба у воді,

І куди ж, народе, ти подівся,,

Що куди не глянеш – скрізь моржі?

Права вже ніде ти не доб’єшся,

Як би ти уже не сатанів,

Бо його за цукор і за гречку

Всіх скупили, ніби баранів.

А раби як гнулись, так і гнуться,

Й як не дивно – всі вони мовчать,

А жиди, як і раніше з нас, сміються,

Ну що і ще про мій народ сказать.

Де ж подівся гонор наш козацький?

Те, чого боялись всі пани,

Особливо неспокійна шляхта,

Й наші недоторкані жиди.

Де ж вона та гордість, та звитяга,

Що громила вічно ворогів?

Де вона та сила і відвага

Що була від прадіда-дідів?

Україно матінко, рідненька,

Як це могло статися, скажи,

Та чи й справді ти така слабенька? –

Щоб над нами тішились жиди.

11.6.2013 р.

ПОЇХАВ ДЯДЬКО У МОСКВУ...

Ой, поїхав дядько з Києва в Москву

І залишив дядину в Києві одну?

Ну, а я все думаю, як вона живе,

Й хто ж її біднесеньку в Києві еге?

10.6.2013 р.

БОРОДА

Заіскрилась, засвітилась

У Дніпрі вода,

І від того її сяйва

Засріблилася вода.

10.6.2013 р.

ЯКЩО ТИ ЄВРЕЙ

Хто б тобі не гнав гусей,

Пам’ятай, що ти єврей,

Будь упевнений в собі,

Так, як справжні голубі.

В нас в сім’ї дурних немає,

І про це усі вже знають.

То ж люби – веселу, сиву,

Бо єврею все під силу.

Бо як в тебе будуть гроші

Зможеш і прим’єршу тоже.

1.7.2013 р.

БУЛИ ЧАСИ

Ну ж колись були часи

Як «Катюші» вили,

Як одного мужика

На сімох ділили.

І хоч вражі месершміти

Нас усіх бомбили,

А ми хрін на них ложили

І діток робили.

А тепер, коли побачив,

Як в нас дітки робляться?

То ж бомби свою ти фройлінг,

Може й їй захочеться?

А тепер, коли поглянув

На мою ти попу,

То хапай свій хрін у зуби

І валяй в Європу.

8.07.2013 р.

НА ДОРОЗІ ВІТЕР СВИЩЕ

На дорозі вітер свище,

Хата ходить ходуном,

– Чи далеко ще Ставище? –

Хтось питає за вікном.

22.7.2013 р.

ПІДНІМАЙСЯ

От до чого ж ти ледачий, –

Жінка мужа дістає,

Потім кажеш – яку стрінеш,

Що дружина не дає.

Піднімайся, вражий сину,

Скільки можна спать та спать?

Не піднімешся сьогодні? –

Піду іншого шукать.

Ой та ой, та ой я-яй,

Зорі з неба падають,

От пішли вже мужики,

Що й жінок не лапають.

8.07.2013 р.

ШОРТИКИ

Ой, до чого у дівчини

Та й гарненькі шортики,

Як з красою, що під ними

Хоч би день почовгаться.

Ой-йо-йой, та ой-йо-йой,

Що ж то воно робиться?

Ну чому б з красою тою

І не познайомиться?

9.7.2013 р.

ДІВЧИНКА З ХИТРИНКОЮ

Я б влюбився в цю дівчину,

Що стоїть з корзинкою,

Та, здається, що вона

Надто вже з хитринкою.

1.7.2013 р.

ДЕЦИБЕЛИ

Я пам’ятаю децибели,

Якими повнилась душа,

Як нас приймали в піонери,

А в нас ні жодного гроша.

1.7.2013 р.

ЩОБ ВИЙТИ ЗАМІЖ

Лесі

Якби й куди б ти не спішила,

Але завжди ти пам’ятай:

Старим не можна відмовляти

Навіть, якщо спішиш ти в рай.

Бо якщо будеш утікати? –

Не вийдеш заміж – мусиш знати.

– А я ще й не збираюсь заміж, –

Кивнула діду і пішла...

– А ти в подружки... запитала,

Як про це думає вона?

Отож, не кидайся словами,

І не біжи, як мишка в млин,

І треба, щоб завжди ти мала,

На всіх в запасі п’ять хвилин.

19.8.2013 р.

ЧОГО ТИ ХОТІЛА

Чого ти хотіла,

Того і добилась,

Замість, щоб радіти,

Ти пішла втопилась.

От і плавай з рибками,

Я чіпать не стану,

Ну хіба як в річці

З рибки – раком станеш?

9.7.2013 р.

НЕСПОКІЙНА СТАРІСТЬ

Постарів я, постарів,

Та чомусь не віриться,

Бо яку б я не зустрів –

То кортить погрітися.

9.7.2013 р.

КУДА ДІВАЛАСЬ СИЛА?

– Ой, дівчата ви, дівчата,

Що сталося з Вами?

Колись всіх вдержать міг членом

– А зараз?

– Не можу – й руками.

20.9.2013 р.

ЯКЩО ТИ РОЗУМНА

Якщо хочешь, щоб на тебе

Не казали – дура,

В рот води ти набери –

Й сять сиди ти, Шура,

А як хочеш, щоб про тебе

Говорили рими,

То тримай відкриті стегна,

Ну, а рот – закритим.

23.9.2013 р.

ЯКЩО НЕ БЕРУТЬ ЗАМІЖ

Дівчат розумних розхватали,

Навіть і тих – які втікали,

А чарівні так і дають,

А що ж? – як заміж не беруть.

23.9.20113 р.

ЩО МЕНІ РОБИТЬ?

Я не знаю, що робить,

Як мені надалі жить?

Бо як ляжу під сосною,

Ти між жінкою і мною.

28.6.2013 р.

ЦІЛУЙ МЕНЕ!

Коли у небі грім гримить

Й на березі роса,

Цілуй мене, цілуй мене,

Так хочуть небеса!

28.6.2013 р.

Я ОБ’ЇЗДИВ ВСЮ РОСІЮ

Ну нащо, скажи, ти брешеш? –

До колеги Яценюк.

– Бо за це держава платить, –

Відповів йому курдюк.

Хочеш глянуть ти на банду,

Що у нас в законі?

Там вона в Верховній раді,

Ніби на долоні.

От до чого дожились ми,

Можна все вже говорить,

А держава, як горіла,

Так і досі все горить

Гляньте ви на Президента,

Це хіба не бандитизм?

Тратить, людоньки, мільйони

На повій і на стриптиз.

Я об’їздив всю Росію

Від кінця і до кінця,

Та ні в жодному подвір’ї

Я не бачив деревця.

Я об’їздив всю Росію,

Весь Сибір, й Далекий край,

Та як в нас – таку стихію,

Ще не бачив й Юлій Гай.

Я кинув виклик всьому світу

І не жалію, ані чуть,

Не терплю тих спритних хлопців,

Які під себе все гребуть.

Скільки житиму – не знаю,

Але радий, що живу,

І хоч мало друзів маю,

Та зате їх всіх люблю.

6.7.2013 р.

СОЛОДЕНЬКІ ОБІЦЯНКИ

В нас Верховна – інкубатор

Самих “праведних” ідей,

Бо що роблять депутати,

То, звичайно, для Людей.

От, наприклад – депутатам

(Бо робота в них тяжка),

Тим, хто їде у Карпати –

І путівка дармова.

Там – дорога, оздоровчі,

Та ідеї щоб рішать, –

Хлопцям сотовий, комп’ютер

Й на тріпню по тисяч п’ять.

Їм безплатна медицина,

Санаторії, таксі,

Одним словом, як не скажеш

Комбінаторам – «мерсі»,

І за нас ті не забули

(Як же їх не похвалить?!),

Вже на все підняли ціни,

Що аж поперек болить.

Вміють нас «вожді» любити,

Що уже і говорить,

Піднімають на все ціни,

А народ, як танк, мовчить.

От ідеї, так ідеї,

Що уже і говорить!

Де не станеш, скрізь – євреї,

Чи не час вже їх гонить?

Ой, народе ти, народе!

Гаю зелененький,

Звідки в тебе гроші будуть?

Як такий дурненький.

9.7.2013 р.

НАШ ДЕПУТАТ

Український депутат –

Він, неначе козі брат,

Поки кущ весь не об’їсть,

Не пройде у нього злість.

28.6.2013 р.

ЧОМУСЬ ТРИВОЖНО НА ДУШІ...

Чомусь тривожно на душі,

Кругом не люди, а – шакали,

Ну скільки ж можна так вже жить,

Щоб нас уже й зайці лякали?

Не знаю, чому всі мовчать,

Чому всі мекають телята,

Ну що ще можу вам сказать,

Якщо давно вже зникло свято.

А люди п’ють, дівки дають,

І вже нічого не бояться,

То з ким же йти сьогодні в путь,

І для кого, скажіть, стараться?

Немов уже прийшов кінець,

І на Планеті скрізь обвали,

То чого ж люди й досі ждуть,

Й чому мовчать в нас генерали?

Над рікою Місяць світить,

Посилає блиск срібла,

Й де не глянеш – чорні квіти,

А між ними – море зла.

Ви погляньте на це рило,

І на його почуття,

Щоб якесь ото дурило

Всім паплюжило життя.

Щоб якийсь там Абрамович,

Що народ весь обікрав,

Нам сьогодні – українцям –

Свій вердикт він диктував.

5.7.2013 р.

У САДКУ

Як зайду я у садок,

Боже, скільки там думок.

Стану я і їх ловлю,

Потім діткам їх дарю.

Вийшов ранком я в гайок,

Й для думок я взяв сачок,

І оті думки в гаю,

Як метеликів ловлю.

6.7.2013 р.

МЧАЛИСЬ МИ ДО КОМУНІЗМУ

Мчались ми до комунізму,

А навіщо? – так сказать.

Щоб дівчата не боялись

Хто попросить – всім давать.

А коли жінки всі спільні,

Це яка вам благодать,

Тоді може кожний півень,

Мов на курочку, стрибать.

А коли жінки всі спільні,

Це ж яка всім благодать!

Бо тоді, як муж лінивий –

Будуть інші працювать.

3.7.2013 р.

ЩО ВОНО ТАКЕ ЗА ЩАСТЯ?

Що воно таке життя,

Чим воно вінчається?

Тут ось тільки почалось,

Як уже й кінчається.

Ой, дівчино, ти моя,

Ти не будь дурнушкою,

І, будь-ласка, не лякай

Ти своєю пушкою.

Ну чому ти кожен раз

Наставляєш роги?

Краще б ти закрила рот

Та відкрила ноги.

Ой, ти горе моє горе,

Що мені, скажи, робить?

Чи тебе вернуть на море,

І грузинам залишить?

5.7.2013 р.

ТІ, ЩО ЛЮБЛЯТЬ СЕРЦЕМ

Ті, що люблять серцем –

Ті займаються більш сексом.

16.8.2013 р.

ЛЕОНІДУ І ЛЮСІ

Льоня – друг мій самий кращий

Геть зовсім вже озвірів,

Бо без кроликів не може

Вже прожити й пару днів.

А його міледі – Люся –

Не пускає до дівчат,

Бо як Льоня знайде іншу,

Де ж свою тоді дівать?

А моя подружка Ніка

Тільки й думає про те,

Аби внука – Домініка –

Десь повести в вер’єте.

5.7.2013 р.

ОТ БУЛИ КОЛИСЬ ЧАСИ

От були колись часи,

Що дівчата плакали,

Коли хлопці замість їх

В школі – старших лапали.

Ой, дівчата білолиці,

Ви тоді не плакали,

Коли хлопці вас в копиці

Аж до ранку лапали.

5.7.2013 р.

ВЕСЕЛА ЛАДА

Там, де збирається громада,

І проповідують попи,

Сидить моя собачка Лада

І береже свої клопи.

9.7.2013 р.

ВСЕ МАЛО

Єврею вічно не хватає,

Але чого? – вже й сам не знає.

20.6.2013 р.

БОЛВАН

Ой, вже наші депутати

Так перевтомилися,

Що бояться вийти й з хати

Як жінки з’явилися.

То ж навіщо депутату

Треба стільки помічниць?

Тут й з одною “після праці”,

Мужику не до дівиць.

І хоч наші жіночки

Від роботи валяться?

Але хто повірить, що

З мужиком не справляться?

А кричать усі за мир,

Що ж мовчиш ти, Отче?

Як наш СЛАВНИЙ БРИГАДИР

Всю державу топче.

От що хлопці виробляють

Ті, яким повірили,

І коли вже перестануть

Люди бути сірими?

Ну, а слуги все гребуть

Із Європи єврикі...

Бо як вигонять в Європу

Як же жить без еврики?

І хоч наша Україна

Ще не автономія,

Але, видно, скоро-скоро

Стане – як колонія.

Ой, ви хлопці, ой. ви хлопці,

Ну не хлопці, а – орли,

Як же так могло вже статись,

Що ви Неньку пропили?

Не хочу тебе називати Іваном,

Гуляй і пали, і дружи із стаканом,

А я подивлюсь із іскристим бокалом

Яким заспіваєш ти, брате, вокалом?

17.7.2013 р.

БАБА ДІДУ

– Тебе ген аж перегнуло,

І лице скривилося,

А ти й досі, старий дурню,

На дівчаток дивися.

– Ой ти, бабо, ой ти бабо,

Що дурна й не каєшся,

Та як я на Яну гляну –

Навіть член рівняється.

– Ой ти бабо, ой ти бабо,

Годі з себе дуру гнуть,

Бо як я на Яну гляну –

То не можу й перегнуть.

8.7.2013 р.

ДМИТРУ

Я тебе вважав за друга,

А ти виявивсь – дермом,

Що ж це трапилось з тобою?

Познайомився з Павлом.

4.7.2013 р.

КИСЛИЙ СИН

Ти скажи, чому наш син,

Ніби кислий апельсин?

Де такого ти взяла?

Бо не тому я дала.

5.7.2013 р.

КОШЕНЯТА

Ой, як хочеться до тебе

Влізти в пазуху, як в небо,

Щоб спіймать ті кошенята

Від яких аж стогне тато.

28.6.2013 р.

НОВА СИЛА

Як у дім ти мій вселилась,

Нова сила появилась,

І напружилась душа,

Ніби хтось впихнув ковша.

28.6.2013 р.

ДІВЧАТА В СОРОЧЦІ

В нас давно хотіли хлопці,

Щоб дівки були в сорочці,

Зараз видно всі три точки,

Щоб на їх дивились хлопці.

20.7.2013 р.

ПЕС І МАХА

Пес накинувся на Маху,

Думав їй нагнати страху.

Киця глянула псу в очі:

Не на ту, браток, наскочив.

20.7.2013 р.

ЯК ЗДОРОВ’Я?

– Як здоров’я? – у сусіда

Запитав наш голова.

– Так нічого. Тільки хлопець

Став підводити бува.

22.7.2013 р.

НІЧОГО ЖАЛІТЬ БІДУ...

Як відкрила ти свій рай,

То ж, дивись, як слід – давай!

Бий відразу на ЗВЕЗДУ,

Нічого жаліть... біду.

23.7.2013 р.

ГОРЕ-ПІЇТ

Ну, а цей горе-піїт –

Ну до чого ж буквоїд,

І хоч в нього мила морда –

Та пристане і до чорта.

Хай там хоч палає небо,

А причепиться й до тебе,

Бо як вас він не гризне,

То до ранку не засне.

17.7.2013 р.

СИН І ДОЦЯ

От тобі і син, і доця,

Тому дай, і доця хоче.

А як ти їй дав зарплату,

То вже їй не треба тато.

От які в нас файні діти! –

Як же нам і не радіти?

17.7.2013 р.

У КОЖНОГО СВОЇ ТУРБОТИ

У Кота є дві турботи:

Це поїсти,

І Кицюні на хвіст сісти.

20.7.2013 р.

ЖІНКИ І БОРЯ

Як жінок не любить Боря,

То чому ж помчав на море?

Бо жінок як не любити,

Там нема чого робити?

1.4.2013 р.

РОЗГУБИЛАСЬ

Ти розгубилась, а чому?

Чи може ти ще не дозріла?

Тоді скажи, чому трава

Там, де сиділа – почорніла?

24.8.1970 р.

ЖАДНИЙ, ЯК ЧОРТ

Жид любить вкрасти, або взять,

Та ми й самі йому даємо,

Бо в українців є що дать,

Тому ми й досі ще живемо.

А те зачухане завжди

Вічно «із голоду вмирає»,

І ніби вовк із лободи

На всіх, як злодій, позирає.

І хоч у того «біднячка»

Навіть уже і з горла преться,

А він не дасть вам і стручка

Навіть, якщо земля здригнеться.

А коли смеркне за вікном,

І Місяць в небі сторожує,

Він кожен раз той «біднячок»

Сидить і долари рахує.

Для нього честь, то – просто дзвін,

Бо з честю жид не зможе жити,

Тому плював на неї він

За що його й прозвали – жидом.

За що ж його нам поважать,

Якщо людей зовсім не любить?

А любить лише тих він фей

Що йому вічно скалять зуби.

Подивіться ви на Мойшу,

Ну таке пархате,

Гроші нікуда дівать,

А пальто – порвате.

Маєш паспорт, що – дурний,

Кого хочеш – того й бий,

Й як посадять за той вчинок

То хіба що в дур-будинок,

18.7.2013 р.

МОСКАЛЕНКО ДМИТРУ

На нього треба втрьох робить,

Аби одного прокормить.

19.7.2013 р.

КОЛИ МИГОТЯТЬ ЗОРІ

Як прихожу я до хати –

Якби я хотів обнять

Ту, яка не хоче спати

І її поцілувать.

Коли час приходить спати

Й зорі в небі миготять,

Як би я хотів з тобою

Разом щастя пошукать.

Ой, ти Яно, ой ти Яно,

Люба дівчинко моя,

Як би я заліз в те жито

Де давно ідуть жнива.

11.7.2013 р.

СОНЯХ

Тільки я прийшов додому

Із дружиною з кіно,

Як в кімнату заглядає

Місяць з вулиці в вікно.

І киває він до мене

Цілу нічку знов і знов,

Підемо гуляти в поле –

Де чекає нас Любов.

10.7.2013 р.

ТАМ, ДЕ КИПАРИСИ

Я біля дівчини приліг,

Де квітували кипариси,

Але наблизитись не зміг

Через її дурні капризи.

28.4.1970 р.

ПРОГРЕС

– От до чого вже прогрес, –

Баба діду хвалиться, –

Поки ти косив овес –

Встигла і розслабиться.

9.7.2013 р.

КРАСА ДІВОЧА

От би цю красу дівочу

Та у років двадцять п’ять,

Коли ще стрибали очі,

І хотілося кохать.

От би цю красу дівочу

Та до себе підтягнуть,

І поїхать з нею в Сочі,

І під пальмами гульнуть.

Ой, ти море, ой, ти море,

І невідана краса,

Що ви робите зі мною,

Коли вже туди… пора?

А тому, мій юний друже,

Не лінуйся й не дрімай,

Й поки вас дівки ще хочуть,

Ні одну – не пропускай.

15.7.2013 р.

ГАРНИЙ ДРУГ

«Гарний» друг у мене Вітя,

Тут вже нічого сказати,

Цілий день горілку цідить,

А мене не йде гукати.

17.7.2013 р.

ПАРХАТИЙ

Ну, а цей жидок горбатий

Так і треться біля Нати,

Й обіцяє все віддати,

Тільки б та дала погладить.

17.7.2013 р.

ВОЛЯ І НЕВОЛЯ

Якщо жінці даси волю –

Заведе тебе в неволю.

11.7.2013 р.

ПРИМІТИВНА

Не з твоїм умом куриним

Говорити про санган,

Бо жінки живуть, щоб вічно

Кров псувать чоловікам.

Ти настільки примітивна,

Що нема слів описать,

Хоч із виду і спортивна,

Й є за що руками взять.

Жінка лає свого мужа,

А він дивиться й мовчить,

Бо він знає, що дружину,

Як козу – не зупинить.

10.7.2013 р.

ЯКЩО ВАС ДУШИТЬ ЖАБА

Що я люблю – то не моя заслуга,

Бо жить не можу я без брата і без друга,

І в цьому не моя заслуга,

Бо Бог усім нам так зробив,

Щоб кожний кожного любив.

Бо як настане ворожнеча –

Краще за ноги і на плечі,

Бо як людину душить жаба,

То їй тоді, як кажуть – амба.

Й кому потрібний той шашлик,

Де тільки й чути – шум та крик.

15.7.2013 р.

Я БУДІВЕЛЬНИК І ПОЕТ

Найменше думаю про те –

Хто що колись про мене скаже,

Бо я душею не крививсь,

І не писав те, що накажуть.

15.7.2013 р.

СВОЄМУ СУСІДУ

І ти себе ще й паном величаєш

Після усіх, що твориш, злодіянь?

Невже і справді ти не знаєш,

Чому на тебе кажуть – дрянь?

Ну як так жить, щоб буть негідним?

І, замість, щоб творить добро,

Чи ти, як пес той – жалюгідний

Не можеш, щоб не вдіять зло.

Чи любиш надто шури-мури,

Чи то як підлості не вткнеш,

То на тобі облазить шкіра,

Поки ти крові не поп’єш.

Чого ж тобі не вистачає?

Машина, дача, в тебе є,

Та ще й дружина із Донецька,

Що всім поради роздає.

Ти глянь, як все навколо розцвіло,

Чого ж тобі потрібно й ще, Стецько?

Чи вважаєш, як з дипломом,

Можеш всіх турляти ломом?

Е, браток, щоб бути босом –

Треба мати ще і розум.

14.8.2013 р. - 15.8.2013 р.

Я – УКРАЇНЕЦЬ

Я українець, а не жид,

І жидом бути я не хочу,

Бо як же буду я тоді

Усім людям дивитись в очі?

Я хочу, аби мій народ

Не поневолювали інші,

Для цього я й ходжу в поход,

Й пишу свої для цього вірші.

Жид бере наглістю свій хліб,

А ми беремо хліб руками,

Ото і всього, так сказать,

І є різниця вся між нами.

18.7.2013 р.

ЯКЩО ТИ КОМУНІСТ

Якби був ти комуніст,

То не був би – аферист,

І ніколи б до сусідки

Під спідницю ти не ліз.

А якщо вже ти поліз? –

То забудь, що комуніст.

Бо піду в Верховну раду,

Хай пришлють другу бригаду.

13.7.2013 р.

НА ГОРОДІ

На городі дві сороки

Цілий вечір торохтять.

Угадайте, люди добрі,

Чого всі дівки хотять?

17.7.2013 р.

НА БОЛОТІ

На болоті качка кряче,

Каченяток згукує.

Де ж ти моє серденятко,

Чом мене не слухаєш?

17.7.2013 р.

ЯКЩО ХОЧЕШ В ВОЛЮ

Ну ж і попа у дівчини...

От би хоч на три… хвилини.

Та поглянула на Колю:

– В ресторан… і можеш – вволю.

17.7.2013 р.

ЯКЩО НЕ ПОЧАТА

Ой, дівчата ви дівчата,

Як же я вас всіх люблю.

А як котра не почата,

То до батька поведу.

17.7.2013 р.

ОЙ, ТИ АЛЯ

Ой, ти Аля, ой, ти Аля,

Хто тобі таке сказав? –

Що не треба працювати

І чекать, щоб хтось щось дав?

Маша правильно зробила,

Що тебе взяла й побила,

І щоб хлопців для утіх

Ти сама кормила їх,

Бо попробуй прокормити

Ти такого бугая,

У якого, окрім буя,

Більш не має ні х…ріна.

Ой, ви хлопці, ой, ви хлопці,

Ось до чого дожились,

Що могли ви за лушпайки

З ким попало вже зійтись.

Ти ж уже, прости, не можеш

Навіть попочку піднять,

Ну хіба ж таку дівчину

Зможе хлопець покохать?

18.7.2013 р.

НЕ БІДА

Не біда як дівка зрадить,

Щастя того всім нам хватить,

Та біда дівоча в тому,

Як немає дати кому.

17.7.2013 р.

НОВОСТІ БЕЗ СОВІСТІ

Ну ж пішли і повісті:

Совісний – без совісті,

Бо дозволили Івану

Випить рому і сметану.

І тепер Іван іде,

Й кого стріне – всіх – еге.

13.7.2013 р.

МОЛИТВА

Ну ж і мати у Петруся –

Всі кишені в нього трусить,

Бо як піде той в корчму,

То прийде, немов Муму.

17.7.2013 р.

НА ДНІПРІ

На Дніпрі дівки під Сонцем

На пісочку жаряться,

Ой, як хочеться й мені

З ними теж пожариться.

13.7.2013 р.

ЧИ НЕМАЄ КУЛАКІВ?

Ой, ти жінко, ой, ти жінко,

Що ж кричиш на парубків?

Чи немає в тебе іклів,

Чи немає кулаків?

13.7.2013 р.

ОЙ, ТИ КОЛЯ...

Ой, ти Коля. ой ти Коля,

Волосата голова,

Що ж у ній, як у колгоспі –

Нічогісінько нема?

13.7.2013 р.

НІХТО НЕ КАЄТЬСЯ

Всіх людей тягну з болота,

А народ впирається,

Що ж це вже за люди стали? –

Я ж для вас стараюся!

18.7.2013 р.

ГУЛЯЮТЬ ВСІ

Гуляють всі, але так роблять

Щоб не довідався і гай,

Отож – живи, цілуйсь, кохайся,

Тільки хоч трохи розум май.

Хоч знаю: є такі ще дури,

Що й справді вірять в цю брехню,

В той час як крутять шури-мури

Їхні кохані у гаю.

Можливо, вірність і була б,

Та хто про неї думає?

Якщо до вас дівчина йде

І каблучками стукає.

Чи ти не хочеш іншу мати,

Щоб з нею десь махнуть в Карпати?

Так само і твоя дружина

Ось покажи ти їй грузина.

Бо всіх цікавить свіжина, –

Як келих зрілого вина.

І якби ви не маскувались,

Та знаю: прийде такий час,

Що ваші шторми і привали

Самі розкажуть все про вас.

Що і ще добавить можу,

Друзі мої милі,

Найвірніші ті жінки –

Що уже в могилі.

14.7.2013 р.

НОВА КОЛОНІЯ

От тобі і Україна,

От тобі й гармонія,

Бачу я, що для жидів

Ненька, як колонія.

Всі напевно знають,

Й це вже аксіома,

Що колись таємне –

Теж стає відоме.

ОТ ТАК РИБА!

От так риба, от так мак!

Схожі на фантазію,

Навіть дурні й маньяки

Й ті не хочуть в Азію.

18.7.2013 р.

НЕСЛУХНЯНА ЖІНКА

Вірною ти не була ніколи

І хотіла зразу всім служить,

А мені прикажеш що робити?

Як любов не хочу я ділить.

18.7.2013 р.

МОЛОДИЦЯ У СПІДНИЦІ

У цієї молодиці

Вся краса в її спідниці,

Хочеш ту красу знайти? –

Постарайся роздягти.

18.7.2013 р.

ДУМАЙ!

Варто вам ввімкнуть свій розум

Й він стає, як заводний,

То ж і думай, брате, думай,

Поки ти ще молодий.

18.7.2013 р.

ПАМ’ЯТАЙ

Поки гроші будуть в тебе –

Обіцятимуть і небо,

А як в тебе їх не стане,

Навіть й Вовк на вас не гляне?

14.7.2013 р.

ПРО СОВІСТЬ

В тебе совісті немає,

Щоб за книжку гроші брать,

А мені ж її задаром

Теж не хочуть друкувать.

От стою собі й міркую

Чи давать, чи не давать?

Дать, звичайно, не проблема,

Та на друк тоді де брать?

Ну й пішов уже народ,

А ні в кого гордості,

Кожен хоче на дурняк,

Й видно, що з-за «скромності».

12.7.2013 р.

А РОЗУМ БОРЕТЬСЯ

Ніхто із нас давно вже не цілується,

І кожен з нас живе – щоб просто жить,

Але любить ніхто з нас не лінується,

Якщо чужа до когось прибіжить.

І хоч вогонь і Сонце мрій згасає,

Але душа бунтує і кричить,

І вічно щось вона завжди шукає

І з кожним днем – все більше хоче жить.

А ще говорять, що душа – безсмертна

Так само, люди, як сама любов,

От тільки тіло вже стає химерним,

І вже його зігріть не може кров.

О, як же в це не хочеться повірить,

А розум бореться, бо тіло хоче жить,

І з кожним днем моя мужніє Ліра,

Й про це якраз – потрібно говорить!

15.7.2013 р.

ЩОБ ГАРНО СТОЯЛО

Жінка мусить мать одного,

А мужчина може й п’ять,

Якщо хочете, щоб в нього,

Як в бика, могло стоять.

13.7.2013 р.

РОЗДУМИ МИМОВОЛІ

Сиджу й роздумую над світом:

Звідки він взявся? Хто створив?

А якщо Бог, то Бог де взявся,

І як у світі він з’явивсь?

Дивлюсь і сам собі дивуюсь,

Як стільки міг створить істот?

Якими я весь час любуюсь

Й разом зі мною весь народ?

Звідки взялись гіпопотами

І стільки мух, кліщів, горил?-

Які снують весь час між нами,

Що вже й терпіть немає сил.

Навіщо ці усі істоти?

Невже, щоб ними нас лякать?

А хто ж придумав нечистоти

І не сказав, куди дівать?

Дивлюсь й не можу те утямить,

Коли була скрізь темнота,

Звідки фантазія безмежна

З’являлась в нашого Творця?

Куди не глянеш,– нове й нове,

І де не глянь – одні ікси,

Звідки ж вони оті обнови,

Й той образ вічної краси?

9.7.2013 р.

ГОЛОВА НЕ ТЕСЕНА

Як діла, мій любий друже, –

Голова не тесена,

І невже у тебе й досі

Влада необмежена?

14.7.2013 р.

КРАСА

Краса – вона немов роса,

Тут ось була, і вже нема.

14.7.2013 р.

КУДИ МЧИШ?

– Куди мчиш? – якось у Гриця

Запитала молодиця.

– Як куди? – Гриць взяв дві сумки, –

Я біжу по поцілунки.

– І далеко? – та до Гриця, –

Знов питає молодиця.

– Далеченько, аж до річки,

Там чекають три Марічки,

Й де видніють візерунки –

Роздають всім поцілунки.

Та примружила ледь очі:

– І багато взяти хочеш?

– Небагато, десь дві сумки,

Бо люблю я поцілунки.

– То ж нащо десь бігти вам?

Скільки скажеш – стільки й дам.

14.8.2013 р.

АБИ ЖІНКИ ЛЮБИЛИ

Щоб вас жінки більше любили,

То ви цілуйте їх щосили,

Бо цю роботу жінки люблять,

Тому й до пупа юбки цуплять.

І не жалійте їхні губки,

І будуть ваші всі голубки.

Скільки дивлюсь я на жінок,

Яким по двадцять й сорок п’ять,

У всіх тюльпанчики горять,

Але не всі їх можуть взять.

17.8.2013 р.

РУСЯВІ ТРОЯНДИ

Таких троянд, як ці русяві,

В нашім саду ще не було,

І їхні посмішки ласкаві

Горять на все моє село.

16.7.2013 р.

СТАРАТЛИВІ ДІВЧАТА

Як погляну на дівчат

Як вони стараються,

І невже це вже і справді

Наший світ кінчається?

Ой, дівчата ви дівчата,

До чого ж ви дожились?

І невже таке безстидство

В нас воно було колись?

Ой. дівчата ви дівчата,

Кожна з вас як курочка,

Яку в руки не візьми –

Та до тебе й тулиться.

У Верховному борделі

Всі дівки, як лялечки,

От й попробуйте в тій залі

Ви пройти без палочки?

18.7.2013 р.

НА ПІТЕРСЬКІЙ

Ой, піду я по бульвару,

Десь по Пітерській пройдусь,

Ой, як хочеться, пробачте,

Приліпити хоч комусь.

За горами гори й гори,

А на небі зіроньки,

Чи то ти мене не любиш?

Що ховаєш грудоньки?

Дивний все – таки наш світ,

Я нарешті зрозумів:

Як не стало в мене друзів.

То й не стало ворогів.

18.7.2013 р.

КОЛИ ТРЕБА ГРОШІ

– Чи ти батька провідуєш? –

Я питаю в Гоші.

– Безумовно. – А як часто?

– Коли треба гроші.

16.7.2013 р.

КОЛИ ВУЛИЦЯ ШУМИТЬ

Коли вся вулиця шумить,

І я, і розум мій спішить,

Бо знаю: всі ми є не вічні,

І ті що старші, й однорічні.

Тому й спішу залишить слід,

І розтопить душевний лід.

18.7.2013 р.

НАШИМ БРЕХУНАМ

Нам прем’єр сказав, що ніби

Пенсії підняв,

То ж і я побіг у касу

Й там у чергу став.

І зрадів, що відхвачу вже

Я, нарешті, і на чай.

– Де ж ті тридцять три проценти,

Що прем’єр наобіцяв?

– А ти, дурень, і повірив,

З черги мовила мадам,

Дать то дав він, кажуть люди,

Та, нажаль, своїм браткам.

23.9.2013 р.

ПАКУНОЧОК ПШОНА

– Ціни в нас не піднімають,

Так в кабміні запевняють.

Й за пакуночок пшона –

П’ятий рік все та ж ціна.

Тільки вже в кульку зерна

Й половини вже нема.

Десь продукцію дівають,

Зате ціни не міняють.

Хвала нашим депутатам

Й президенту теж хвала,

Як же їх і не хвалити

За їх доблесні діла.

23.9.2013 р.

ЧУЖА ЖІНКА

Хай мене простять знайомі,

Що скажу нарешті я,

Чому нас чужа дружина

Більш цікавить, ніж своя.

Бо чужа як вас запросить,

То ніколи не бурчить,

А своя: давай хутчіше,

А то борщ в печі кипить.

То мішають жінці діти,

А то батько ще не сплять...

А чужа відкриє щастя

Й хай там хоч громи гримлять.

Бо чужа там стільки меду

Приготовиться вам дать,

Що й не знатимеш, їй-богу,

Де й куди його дівать?

А своя завжди, як міна,

То їй коле, то болить,

А чужа вас так обніме –

Що забудеш все в ту мить.

І як вам покаже ноги,

Й між ногами щось таке,

То хоч як би ти був хворий –

Все у тебе вмить пройде.

10.7.2013 р.

БЕЗВІДМОВНА

То ж чому чужі жінки,

Мов медові соти?

Ніби в наших жіночок

Не такі красоти?

Чи та шубка у своєї

Не така м’якесенька?

Чи та щілинка, пробачте,

Не така вузесенька?

Чи, можливо, своя киця

Не така шановна?

Ні! – кохані, бо в чужих –

Киця безвідмовна.

10.7.2013 р.

ТИ НЕ ПРОСИ, ЧОГО НЕ МАЮ

Ти не проси, чого не маю,

Бо того я тобі не дам,

Зате тебе давно чекаю

Куди б зливати міг сангам.

Душа горить таким коханням,

Що й в трьох його не перегнуть,

О, де ти є моє бажання?

Чому тебе ніде не чуть?

16.7.2013 р.

АБИ СКАЗАТЬ

Є в світі люди, так сказати,

Яким аби хоч щось сказати,

Й таке щось ляпне той пискаль,

Немов корова на асфальт.

І як би він не став лукавить,

А тут вже нічого добавить.

22.9.2013 р.

ЯБЛУКО СХОВАЛОСЯ

Якось з яблуні в садку

Яблуко упало,

Й раптом зникло десь воно,

Як з полички сало.

Стали всі його шукать,

Їжачки зібралися,

Й раптом вигукнув один:

Ось воно сховалося.

10.7.2013 р.

Я –БОЮСЬ

Йде дівчина через кладку,

Я на дівчину дивлюсь.

Та на мене подивилась:

– Не підходьте, я – боюсь.

19.7.2013 р.

ЯКЩО ТИ ДРУГ

О, ти не мрій і не надійся,

Що другом стане вам єврей,

Бо нахрін ти йому потрібний,

Якщо не маєш ти грошей.

Ну ще хіба тоді як в тебе

Є ще що випить і що взять,

Або дружина молоденька,

Що аж очей не відірвать.

Гарний друг, то – ніби свято

Й кращих слів тут не знайдеш,

Друзів не бува багато

Хай би був який прогрес.

10.7.2013 р.

ЗВІДКИ ДУМКИ?

– Звідки в вас оці думки? –

Ви ж ніде не ходите.

– А вони самі приходять,

Як ноги розводите.

18.7.2013 р.

БДЖОЛЯР І БДЖОЛИ

Так бджоляр натренував

Бджілок, просто – унікум,

Як не вип’є, то не пустять

Навіть і до вулика.

17 7 .2013 р.

ЯКЩО ТИ ДЖИГІТ

Те дівчину не лякає,

Як її джигіт гукає.

10.7.2013 р.

НІ ТУДИ І НЕ СЮДИ

Без біди… і без води –

Ні туди і ні сюди.

10.7.2013 р.

ЯКЩО БУДЕШ ДІТЕЙ БИТИ

Якщо будеш, чоловіче,

Й далі ти дітей сварити,

То тобі я не дозволю

Більше їх тоді робити.

11.7.2013 р.

ЯКА ЗАРПЛАТА

– Твій бойнфренд він старший тата, –

До подруги мовить Ната.

– Ну й хрін з ним, – сказала Ната, –

Так зате яка зарплата!

16.7.2013 р.

ЗЕЛЕНІ ЛИСТОЧКИ

Гриць став Нату цілувати:

– Може підем секс шукати?

– Досить дурника валяти!

Чи не знаєш, де шукати?

Ой ти гаю мій, ти гаю,

Зелені листочки,

Де ж мої, скажіть, літа?

Де ж мої годочки?

16.7.2013 р.

ЧЕБУРАШКА

– Підем чухать чебурашку, –

Гриць у ліс гукає Машку.

– Не піду! – сказала Машка, –

Ну хіба як маєш пляшку

16.7.2013 р.

ЯК ЖЕ ЖИТЬ?

– Як же жить? – скажіть дядьки,

Якщо скрізь одні вовки?

– Треба в руки довбню брать

Й нею зуби їм рівнять.

16.7.2013 р.

ЯКЩО ДІВКА ВІДМОВИТЬ

Придивляюсь я до хлопців,

Й придивляюсь до дівчат,

Й певен я, що жодна дівка

Вже не зможе, щоб не дать.

Бо, якщо котра відмовить,

Бог той гріх їй не простить,

І прикаже охоронцям

Тут же дірку ту зашить.

А тому, куди не підеш,

Що вже тут і говорить,

Тут ось вилупилось тільки,

Й вже до хлопчиків біжить.

12.7.2013 р.

КРАСУНЯМ

Кому треба ваша ніжність

Як нема поваги?

Як у вас на першім місці –

Гульки та розваги.

11.7.2013 р.

ЩОБ МАТИ ЗАРПЛАТУ

– Будеш мати депутата,

Буде секс, буде й зарплата,

Так що юбку вище, Нато,?

І гайда шукати «тата».

16.7.2013 р.

ЛЬОВІ

Із одним, браток, яйцем

Ти не станеш жеребцем,

Тож уже, як ти не милься,

В кавалери – не годися.

14.7.2013 р.

САМООБМАН

Самообман тим наглуватий,

Що вас не треба умовляти.

16.7.2013 р.

ГУЛЯЄ ПРОХОЛОДА

Дозволь на тебе надивитись,

Й твоїм наніжитись лицем,

О, як же хочеться любити

Й твоїм стать вічним «стрибунцем».

Дозволь насититись тобою

Й твоїм напитися теплом,

О, як би я хотів, щоб стала

Моїм ти вічним маяком.

Вже обсіла ранок прохолода,

Ясний день десь тільки що проснувсь,

І пішов гуляти по городам,

Й розкидати по садку мій сум.

Мати Божа! Що, скажи, зі мною,

І чому за світ я цей борюсь?

І чому я й досі не з тобою?

Хоч про це й подумати боюсь.

31. 7. 2013 р.

МАЛЕ ТРІПЛО

Так як Сонечко зійшло –

Так й прийшло мале тріпло,

Куди мама і воно,

Щоб купила ескімо.

12.7.2013 р.

СОБАКА В ХАЛАТІ

Сусід пропонує собаку сусіду,

А той посміхається й каже він діду:

– Навіщо ж мені дві собаки у хаті?

Хватає і тої що ходить в халаті.

13.7.2013 р.

ВАЛЕРКА І ДІАНА

Сказав Валерка кине пити,

І, навіть, вже палить не стане,

Якщо зуміє вговорити

Нашу красунечку Діану.

27.7.2013 р.

ЗА ТОБОЮ

За тобою, за тобою, за тобою

Я біжу, немов біда мчить за журбою,

Я лечу завжди, кохана, із журбою,

Бо ти й досі ще, рідненька, не зі мною.

Вже пройшла весна і жарке літо,

Як же ждав я огненного цвіту,

А вже над полями осінь сива,

Всі поля туманами покрила.

А на скронях вихрить завірюха

Зрілим цвітом спогадів і мрій,

І теплом вже тим мене не гріє,

Від якого вічно шеленів.

13.6.1992 р.

ЯКЩО ПОМРУ

Як помру я, мила,

То не плач одначе,

Посади вербичку,

Хай вона поплаче!

А як зійде Сонце,

Витри вітром слізки,

Й поруч із вербичкою

Посади берізку!

А щоб менше плакали

І були веселі,

Посади веселого

Поруч з ними клена!

А сама, кохана,

Встань і не журися,

І за Україну

Богу помолишся!

17.6.1992 р.

МОЇ ВІРШІ

Я бачу те – чого не бачать інші,

Звідти і йдуть мої всі вірші.

27.7.2013 р.

БОГ ПОМОЖЕ

Були ми ніжними і злими,

Були наївними й німими,

Якими тільки не були?

Поки в Союзі ми жили.

Але сьогодні, як ніколи –

Вже знаємо, хто Гриць, Микола,

Хто на що здатний, хто що може,

Хто чарку випити поможе.

А хто, звичайно, й дві чи три,

Адже й такі є в нас орли.

Бо як в сусіда є торти,

Як же йому не допомогти?

Отак й живемо, хто як може,

Бо вірять всі, що Бог поможе.

20.9.1992 р.

ЯКБИ НЕ ЯЗИК

У жінки мусить все буть гарним –

І ніс, і губки, і лице,

І ніжний голос, й гордий погляд,

Що, як погляне, вас – пече.

І голос, посланий Богами,

Аби ним душу солодить,

І те, що в жінки між ногами,

Щоб дарувало вічну мить.

У жінки мусить все буть гарним,

І все це Бог їй, бачте, дав,

Але язик він дав дружині,

Видно, як гарно перебрав,

Щоб кожен з нас не сумував.

26.7.2013 р.

В ПІДПІЛЛІ

Товариш мій пішов в підпілля,

Аж стало жаль його мені,

А так же бідненький старався,

Щоб забувавсь й про вихідні.

9.9.1988 р.

ЛЮБИТЕЛЯМ ЖИВОЇ КРОВІ

Дориченку С., Шабанову О.

Вчителько, ріднесенька моя!

Скільки ж крові випив з тебе я,

Ну, а скільки вип’ю – невідомо,

Якщо не відпустиш ти додому.

Але, певен, ще пройдуть літа,

Й кожен скаже: – Вчителько моя,

Ти прости, рідненька, за ті дні,

Коли ми були такі дурні.

4.10.1998 р.

СИСТЕМУ НЕ ПЕРЕРОБИТИ

Я в ідеальний світ повірив,

І у порядність всіх вояк,

А хто ж тоді мене, як гуся

Пограбував та ще й роздяг?

Хто обікрав мене і діток,

І з мене євнуха зробив,

Щоб я коханням не займався,

А імператору служив?

Хто вчив кричать хвалу убивцям,

Й весь день кулі й снопи в’язать,

От й докричались всі щасливці,

Отож нехай сопуть й мовчать.

Кохать – кричали – аморально,

Ну, а самі оті кнурі

Робили скрізь свої гуральні,

Й всю ніч «трудились» до зорі.

А хлопців, щоб не заважали

Їм обіймать дівочий стан,

В Афганістан всіх на котлети,

Або в Ірак десь, чи в Іран.

Така була радянська дійсність,

І що не вождь, то і – артист,

Але й сьогодні, як я бачу,

Все той же самий аферист.

От тільки вивіски вже інші,

І тут вже нічого робить,

Бо, щоб створить нову систему,

То треба і себе змінить.

9.9.1988 р.

ПРАЦЬОВИТИЙ НАРОД

Кажуть, що жінки ледачі,

А зайдіть ви в дитсадок,

Скільки там сопливих плаче,

Хто ж туди привів їх, хто?

9.9.1988 р.

ПРОЩАЙ, УКРАЇНО!

Були сусіди в нас і друзі,

Була і хата, і село,

А зараз що вам і сказати? –

Уже спаплюжили його.

Була в нас люба Батьківщина,

А зараз, що з того, що є?

Коли не бачить мати сина,

Який десь з торбами снує.

Куди ж тоді загонить влада? –

Не дай Бог ще зірветься блок.

Прощай тоді Верховна рада

І мій знедолений народ!

4.10.1988 р.

ВЕСЬ СВІТ – ВОКЗАЛ

Весь світ – вокзал,

Де всі виходять і заходять,

Де всі щось хочуть потягнуть,

І так усі без винятку народи,

Яких так любо об’єднала Русь.

Спішать всі взять,

А віддавать хто буде?

І врешті-решт, коли прийде кінець,

То що ж тоді вам скажуть люди,

Що за тих дурнів йшли на смерть.

5.10.1988 р.

НЕ ХОЧУ СЛАВИ

Я за життя не хочу слави,

Бо я не хочу, щоб мене, як Брежнєва,

Де треба і не треба – скрізь лизали.

27.7.2013 р.

КОЛИ ПРИХОДИТЬ СТАРІСТЬ

Вже на схилі роки, вже на схилі,

Поспішаю, людоньки, вже я,

Але вас самих не залишаю,

Й замість себе вам дарую – солов’я.

І нехай усіх він вас чарує,

Ніжністю найкращих почуттів

Тими, що завжди в душі бунтують,

Коли ви стрічаєтесь в житті.

Хай же він вас ніжить і кохає,

Як говорять: у останній раз,

Хай він вас любов’ю надихає,

Так, як Сонце, так, як Місяць нас.

Хочу вам свій досвід передати,

Щоб у світ зійшли з мого щабля,

Й помилок ви тих не повторяли

Що ми робили їх щодня.

Я не знав ні вірності, ні ласки,

І завжди на мене хтось ричав,

І в руці, тримаючи указку,

Як індик він вічно нас повчав.

Боже ж мій! Куди ж дівались свідки?

Хто ж мене обскуб, як гусака?

А у мене ж ще маленькі дітки,

Й кожному ще треба молока.

Де мої ви, роки молодії,

І куди поділася весна?

Все життя трудився на Росію,

У якій я був за чужака.

Зупиніться люди, зупиніться,

Хай держава буде будь-яка,

Тільки ви занадто не крутіться

Їм за кусень хліба й буряка.

7.5.1988 р.

НАТІ

– Людина я, можливо, й дивна,

Але це як кому сказати,

Тому, як хтось щось в мене просить,

То як же можу я не дати?

27.7.2013 р.

НАЙСТРАШНІША – БАЙДУЖІСТЬ

Саме страшне в світі, Слава,

Це те, що ти байдужим став,

І що за пиво й кусень сала –

Навіть і сам себе продав.

4.10.1988 р.

ТУМАН І ОСІНЬ

У туман шовковий,

Де вогні горять,

Осінь одяглася

І пішла гулять.

Всім прикрила личко

Ніби в паранджу,

Із якою нині

Вже і сам ходжу.

Освіжила річеньку,

Освіжила лан,

І пішла з туманом

В поле на баштан.

Й обійнявши річеньку,

І кільце доріг,

Цілу ніч, як кішечка

Треться біля ніг.

6.9.1988 р.

КОЛИ ТЕБЕ ПОБАЧУ Я

Немов троянди – губоньки твої

Настояні духм’яними медами,

Тільки тебе побачу – солов’ї

Всю ніч в мені співають вечорами.

А пройде ніч – оця коротка мить,

І посмішка у променях зникає,

Саме тоді – як хочеться любить,

Саме тоді – коли душа палає.

А прийде день і поле зашумить,

І промінь посмішки у сонячному злеті,

О, знали б ви – як хочеться любить!

Й любов свою лишити на Планеті.

3.2.1989 р.

СОЧІ

Як на пляж приїхав в Сочі

То не знав, де діти очі?

Бо весь берег, мов квітками

Був устелений жінками.

Я дививсь на те багатство –

Апетитне і грудасте,

І подумав сам про себе:

– Скільки ж жити хлопцям треба! –

Щоб все те переробить,

Що на березі лежить!

2.9.1988 р.

НАЙЖАДНІШИЙ НАРОД

Настільки жадні всі жиди,

Що рот відкритий в них завжди.

Й привикли, щоб ми їм давали,

От нас за що ті «поважали».

І дивиться на нас він, як хижак,

Бо думає, що він – вожак.

Хто в Європі побував,

Той завжди з нас глузував.

31.7.2013 р

ЯНГЕЛЯТА

Жінка колись була, як колосочок,

А зараз кожна стала, як паркан,

Колись дівчат водили у лісочок,

А зараз кожну в – ресторан.

26.7.2013 р.

НЕ КОЖНА ПІДІЙДЕ

На жеребця вже він не тягне,

А за кнура ще підійде,

Однако ще на котру гляне,

То та до нього ще піде.

27.7.2013 р.

КЕРМАНИЧ

Що ж це з Ненькою в нас сталось,

Де тут відповідь знайти,

Що з держави наші люди

Вже втікають, як коти?

Ладні бігти наші люди

Хоч у Конго, хоч в Китай,

Тільки б цих падлюк не бачить,

Що неволять рідний край.

Я ж дивлюсь, як бідні люди,

Ті що рвуться з усіх сил,

Ладні бігти в світ за очі –

Щоб не бачить цих бацил.

А керманич тої банди

В нас розводить фей і шлюх,

То ж й не дивно, що в державі

Кожний другий вже – байстрюк.

А керманич тої банди

Набиває свій курдюк,

А тому всі і втікають

Від левів, як падлюк.

5.8.2013 р.

ДУША, НІБИ КОСМОС

Душа в жінок відкрита, ніби Космос,

Бери, цілуй і тільки розважайсь,

Хіба ж не цього ми хотіли, хлопці?

Так що, браток, іди, бери й старайсь.

28.7.2013 р.

ПОКИ Є СПРОС

– Що ж ти робитимеш, міледі,

Якщо закінчиться твій крос?

Отож, живи і будь, як – леді,

Поки ще є на Жучку… спрос.

23.7.2013 р.

ЯКА МАМА, ТАКА Й ДОЦЯ

Так як мама, й доця квокче,

От і взнай хто більше хоче?

31.7.2013 р.

Я СОБАКУ НЕ ВИНУЮ

Гляньте, люди, на бульдога:

Морда, як у Каїна,

Біжить піна з його рота,

Як в його хазяїна.

Може б та собака й дійсно

На людей не гавкала,

Так стоїть оте нещастя

Біля неї з палкою.

Я собаку не виную,

Що на всіх кидається,

Як стоїть з кілком господар,

Що їй залишається?

То ж собаку не виніть,

Що на всіх кидається,

Вона також хоче жити,

А тому й та старається.

5.8.2013 р.

ЗОЛОТІ ПОЕТИ

О, наші золоті поети,

Про що ви пишете, скажіть?

Про всіх бандитів на Планеті,

Скільки ж це можна вже терпіть?

І я в цім світі теж не кращий,

Але пишу я про народ,

Що все життя живе в нещасті,

Й годує наших держиморд.

Царі грабують наші мільярди, а всі мовчать,

Ну як це можна коментувать?

Чи ми уродами вже стали? чи царі,

Чи весь народ? – Трудно сказать.

Скільки ж ще будемо мовчать?

І на колінках плазувати,

І підставляти всім свій зад,

Чи не пора б вже з цим кінчати?

6.8.2013 р.

ЗВІДКИ ТОЙ ЖАР?

От скільки літ живу й дивлюсь на вас жінок,

Не можу й досі зрозуміти того,

Звідки береться той вогонь у вас,

Що мужики не можуть жить без нього?

Звідки той жар і те тепло душі? –

Що варто глянуть, і – палають очі,

Що починаєш вмить писать вірші,

Й на голос той до неї мчать щоночі?

Звідки іде той клич, що гонить нас у бій,

Що спалює й виводить з ладу розум?

Що хочеться завжди сказать щось ніжне їй,

Навіть тоді, коли тріщать морози.

28.7.2013 р.

КОЛИ ЛЮДИНА СТАРІЄ

Як гляну вже на тебе, мов – сліпий,

Бо, що колись я бачив – вже не бачу,

Куди ж дівався рот твій чарівний,

Який сьогодні вже він ніби плаче?

І де ж взялись морщинки і вавки,

Й куди вогонь зник той, яким пишався?

І де ж поділись ті уже ціцьки

Якими я роками любувався?

28.7.2013 р.

ЧОМУ ТАКИЙ ДУРНИЙ?

У панів усі розумні,

Навіть пес і той блатний...

Звідки ж ті такі розумні,

Й чому ж я – такий дурний?

11.7.2013 р.

ХВАЛЮ БОГІВ

Я хвалю Богів, як свято,

Що послали меня Нату,

І за це я їм, як тату,

Всю б віддав свою зарплату.

31.7.2013 р.

ЯКЩО ТИ ДРУГ!

В.І.

Для мене друг зимою й літом

Це той, хто прийде у мій дім,

І допоможе випить чарку,

Звісно, якщо вона є в нім.

Для мене друг, що любить гори,

З яким би міг я побродить,

І десь таємно від дружини,

І про дівчат поговорить.

Для мене друг, це ніби – допінг,

То як з таким і не дружить?

З яким одіти можу смокінг,

І цілу ніч вино цідить.

Для мене друг, як охорона,

Це як святиня й це не жарт,

Що не боїться він дружини

Якщо його гукають в парк.

Для мене друг – хто любить правду,

Й за вас піде хоч з ким на ВИ,

І сяде з ним як тре» – за парту,

Як треба щось допомогти.

Для мене друг то так, як мати,

А не якийсь тобі брехун,

Що може все наобіцяти,

А сам чкурнути десь в буркун.

5.8.2013 р.

ДРУГОМ ТИ НЕ БУВ

Другом ніколи ти не був,

І ним ніколи вже не станеш,

Бо більше всіх – себе любив,

Ну, а на честь тобі – начхати.

4.8.2013 р.

Я ВСЕ ТОБІ ПРОЩУ

За поцілунки все тобі прощу,

І тут вже нічого судачить,

Й коли веселий день прийде,

Тоді за все тобі віддячить.

28.7.2013 р.

ПУХНАСТІ

Куди ж це все воно годиться?

Куди ж ідемо ми, куди?

І скільки ж можна вже свариться

Із-за якоїсь вже… біди?

Куди ж ведуть нас всі ці Мойші? –

Ці дипломовані уроди,

Що їм на кожного з нас чхати,

Вже незалежно від погоди.

А з виду всі такі пухнасті,

Що хочеться аж в руки взять,

А як придивися гарненько,

То кожний рвач з них, або – кат.

Якби з них думав хто про завтра,

Або хоч трохи про народ,

Я б їм писав би дифірамби,

Щоб все собі не пхали в рот.

4.8.2013 р.

ТРУДОВИКИ

Я знаю, що про нас говорить

Той Богом вибраний народ,

Їх не цікавить наше горе,

Їм би жінки та бутерброд.

Я знаю, як нас називають

Ті Богом вибрані сини,

Й чому до нитки роздягають

Нас всіх ті «праведні» пани.

Й, видно, що люблять ЦЮ роботу,

Бо ж ходять в офіс і в суботу.

4.8.2013 р.

ТИ ВЖЕ НЕ ТОЙ

К.В.Є.

Ти вже давно не той, Володя,

Якого я колись любив,

Бо ту любов, що мав до тебе,

То ти її давно вже вбив.

5.8.2013 р.

ДУРЕНЬ

Якщо думаєш, я – дурень,

Помиляєшся, браток,

Бо, де бачив ти щоб дурень

Стільки мав в житті думок?

Що я їм в житті довіривсь,

Що люблю їх більше всіх?

А, можливо, і правий ти,

Що від них не маю втіх?

14.7.2013 р.

ДУМКА, ЦЕ – МИТЬ!

Думка, це – мить.

Лише зумій на всім лету її схопить,

І зупинить!

І стане вічністю вона,

Як буде розуму повна.

А, якщо схопиш ти ту мить,

То з нею будеш й сам ти жить.

5.9.1991 р.

НУ ЩО ТОБІ СКАЗАТИ

Ну що тобі я можу й ще сказати,

Якщо тебе учили красти і стріляти,

Ще й брехати?

3.8.2013 р.

ПРО СВІЙ НАРОД

Мені байдуже, що про мене скажуть

Оті святі, що гноблять мій народ,

Але за кожного я українця ляжу –

Якщо, звичайно, він не ідіот.

І чхать хотів на всякі пересуди,

І як вони, їх буду теж пороть,

Щоб всі бандити те відчули,

Що українці, теж – народ.

4.8.2013 р.

УНІТАЗ

Ой, до чого, добрі люди,

Ми сьогодні дожились,

В кожнім офісі три ... леді,

Чи було таке колись?

Кожну сукню, як одягнеш –

Носиш поки не протреш,

А сьогодні одягла раз

І під ніж, або під прес.

Навіть цар колись Микола

Золота не одягав,

І ходив як всі довкола

Й іншим теж не дозволяв.

Ну, а зараз подивіться

На сучасних ви нікчем:

З голови до ніг прикраси,

А в роботі тільки член.

Діаманти – де не глянеш,

Аж від носа до пупка,

Навіть й там, де сором глянуть,–

Біля самого лобка.

Ой, ти поле моє поле,

От який настав вже час,

Навіть й в шефа, що в столиці –

Золотий вже унітаз.

От цікаво б там на ньому

Хоч разочок посидіть,

Але ж там, напевно, треба –

Діамантами свистіть?

1.8.2013 р.

УЗНАЮ Я УКРАЇНУ

Наші верби і тополі,

Де не глянеш – скрізь у полі

Наші села бережуть,

Й прокладають далі путь.

По калині і жасмину

Узнавав я Україну,

Й раптом в нас переворот,

Вже не той, що був, народ.

2.8.2013 р.

Я ХОЧУ БУТЬ ТАКИМ, ЯК ВСІ

Я хочу буть таким як всі –

Трохи дурненьким і лукавим,

Похожим буть на тих що п’ють,

І тих – що вічно хочуть слави.

Я хочу буть як весь народ,

Якого з квітами стрічають,

Бо всіх розумних у нас б’ють,

А дурнів всіх в нас величають.

Дивуюсь мудрості вождів,

І чи судить вже їх? – не знаю,

О, як би зараз я хотів

Послухать, як дрозди співають,

Й забуть про все і випить кави.

2.8.2013 р.

НЕ ПРИНЯТО ПИСАТЬ

Про це не прийнято писать,

Кому потрібний крик стабільний?

Але не можна вже мовчать,

Коли над вами дух – дебільний.

2.8.2013 р.

ЇМ НЕ ДО НАШОЇ БІДИ

Ось спробуй довідку візьми,

Як скрізь при владі в нас жиди,

То з вас такий податок стягнуть,

Що вам прийдеться тільки ахнуть.

Їм не до нашої біди,

Бо не були б вони – жиди!

4.8.2013 р.

ПІДУ ПОГУЛЯЮ

Піду я краще погуляю,

І десь пройдуся по межі,

Може кохану там зустріну,

І почитаю їй вірші.

2.8.2013 р.

АБО РОЗДЯГАЙСЯ…

Поки дивився на твої кільця,

Твоя енергія добралась до мого кінця,

Отож, або ти роздягайся,

Або як швидше – убирайся.

2.8.2013 р.

ПРО ХАБАРІ В РЕСТОРАНІ

Ректору податкової академії – Петру Мельнику

– За хабар стаття, прости,

Ну хіба що до п’яти.

– Візьмеш довідку, що хворий,

Й не посадять вас ніколи.

– Щоб хабарників судили –

В нас би певно всі сиділи.

Тут не будь на мізер падок,

Не бери малих ти взяток,

Щоб у вас, як знадобиться,

Було чим з ким поділиться.

Візьмеш довідку, що хворий,

І забудь про прокурорів.

Бо в тюрму тих не беруть,

Які хворі й мало п’ють.

Бо що з того можна взяти,

Як не має в хлопця хати?

29.7.2013 р.

ОТ ДОЖИЛИСЬ!

Пішла дівчина в Дивин

І принесла куль новин.

– І що з ними поробляєш?

– Сиджу і в папки підшиваю.

– А нащо тобі це все?

– Я працюю в – КЕДЕБЕ.

– Ну ж бо, люди, й світ настав,

Де такий він взявся?

Невже Бог нас так створив,

Щоб кожен з нас – усіх боявся?

29.7.2013 р.

НЕ ВІРЮ Я НІКОМУ

Уже давно не вірю я нікому –

А ні вождям, ні друзям, ні панам,

Бо всі чомусь вже ладні кожну,

Варто якій всміхнутись вам.

От й зрозумій, кому в нас можна вірить?

Як кожен робить навпаки,

І ладен жінці в пазуху залізти,

Ось спробуйте від жінки відійти.

29.7.2013 р.

НЕМА КОМУ ПИСАТЬ ВІРШІ

Нема кому писать вірші.

Мої вже друзі повмирали,

А ті, які і ще живуть –

То стали всі, як оксакали.

Дивлюсь, й не можу я збагнуть,

І як воно оте все сталось? –

Що ті, кого любив колись,

Немов щури порозбігались?

Такий і друг Микола став,

Такою стала і сестричка,,

За те, що їх я шанував,

Бо кожен мав гарненьке личко.

Чи то вже світ такий настав?

Чи сатана в наш світ забрався?

То де ж, й куди подівся Бог? –

Й чому від нас він всіх сховався?

3.8.2013 р.

НУ І СВІТ НАСТАВ

Ну і світ настав вже, люди,

Як же тут і не ревти,

Бо міністрам не хватає,

Щоб ви думали? – біди…

4.8.2013 р.

ПОКИ БУЛИ МИ МОЛОДИМИ

Поки були ми молодими,

І жіночки красою грали,

Ми в гості всі тоді ходили,

Чому ж сьогодні перестали???

Бо ти тоді кохав мою,

А я мав зуб на іншу даму,

І поки ті чекали нас,

То «була дружба» і між нами.

Але тоді про це мовчали.

3.8.2013 р.

НАЙБІЛЬШИЙ РЕСУРС

Жінок розумних не буває,

Але й не бачив я дурних,

Бо в неї розуму хватає

На всіх «голодних», і блатних.

А як ума не вистачає,

Як тут же свій міняє курс,

І свої ніжки оголяє –

Як самий більший свій ресурс.

І поки ти дійдеш до тями,

Вас одурманить вона так,

Що проковтне тебе з ногами,

От й доведи, що – не дурак?

28.7.2013 р.

ЛИСТАЮ СТОРІНКИ ЖИТТЯ

Листаю в пам’яті сторінки

Своїх давно прожитих днів,

І бачу лиш твої колінки

Ті, від яких я сатанів.

Ну що і ще запам’яталось?

Те – як роками працював

За ті копійки й обіцянки,

Що вождь всім щедро роздавав.

За що і не люблю начальства,

За що його і не терпів,

Бо їх брехня, як бездоріжжя

Серед колючок й будяків.

1.8.2013 р.

ТЕРМІНОВА ДОПОМОГА

Сусід сусідку обнімає,

Вже і трусики знімає.

Та хіхікає: – ой, куме,

Що ж ви робите, Науме?

А як кум взяв в рот сосочки,

Що світились з-під сорочки,

Та уже й не проти дати…

А як муж прийде до хати?

– Так чого ж ото чекаєш,

Якщо ти мене бажаєш?

Став куму кум… цілувати,

Тут і муж з’явивсь до хати

А вона до мужа: – Хаїм,

Він тобі ж допомагає,

Подивись на синє небо,

Досить, дурнику, й для тебе,

А прогониш цю сволоту,

Будеш сам кінчать роботу.

29.7.2013 р.

Я – ЛЮБЛЮ

Я люблю жінок, дівчат,

І люблю я секс,

Бо у ньому тільки й бачу

Я найбільший сенс.

І нехай сміються з мене

Всі хто хоче і свистять,

Але я, якщо відверто,

Й досі б так хотів тримать.

І ніскільки не соромлюсь

Я про це усім сказать,

Хоч мені, якщо відверто,

Вже от-от вісімдесят.

Бо що може бути краще

Як ту скрипку в руки взять,

І десь в років дев’яносто

Ту ж мелодію зіграть!!!

2.8.2013 р.

КОЛИ ПРИХОДИТЬ ЛІРА

Буває Ліра навіщає,

Як я уже лягаю спать,

Й таке зі мною витворяє,

Що й не встигаю записать.

То, мов пливу я разом з нею

Десь по невіданих світах,

Де нас чекають ніжні феї,

І кожна з них, як синій птах.

О, як же хочу не земного,

Чого не відав і не знав,

А Ліра: хочеш ти такого?

То не лови ти краще гав.

29.7.2013 р.

ЩО РОБИТИ?

Я тану у своїх думках,

Й боюсь порою заблудитись,

А іноді находить жах,

Що вже не хочеться і жити?

Бандити скрізь вже, де не станеш,

І, головне, це стало – модним,

Бо як таким, як він, не станеш,

То станеш – голим і голодним.

То як же жить і що робить?

Може про Біблію забути?

І так як всі жиди робить –

Всіх грабувати і дурити,

О, де ти Боже, підкажи,

Що нам всім грішникам робити,

Чи вже служити сатані,

Чи може й знов панів громити?!

1.8. 2013 р.

ЩОБ СТАТЬ ЄВРЕЄМ

Хочеш переродить жидів?

То треба вбить в собі рабів,

А як рабів у нас не стане,

Тоді і жид євреєм стане.

1.8.2013 р.

ТВОЯ КРАСА

Твоя краса, як цвіт троянди,

Її не можна описати,

Бо цю красу треба щоранку

Як можна – більше цілувати.

Коли дивлюсь в твої я очі,

Що діамантами горять,

О, як би я хотів щоночі

У них щоразу заглядать.

Твоя краса, як промінь Сонця,

Що йде з невидимих глибин,

О, якби вліз я в ті віконця,

Де бережеш небесну синь.

О, ти Божественно-прекрасна,

Нехай про це Вам скаже грім,

О, як би я хотів, кохана,

Бути завжди - тільки твоїм.

12.8.2013 р.

МОЯ СПОКУСНИЦЕ

Чомусь завжди краса жіноча

Хоч ти убий – на язиці,

І я її постійно хочу,

Чи то – удень, чи – уночі.

Люблю жінок, їх зрілі форми,

І тут мене ти не чіпай,

І непотрібні тут реформи,

Коли іду я з нею в гай.

Для мене жінка, це – відлига,

Для мене жінка – коровай,

Для мене жінка це – інтрига,

І одночасно – Божий Рай!

У жінці я усе знаходжу,

Але найбільше – той верстат,

Що Бог створив нам для кохання,

Коли не хочеться ще спать.

О, спокуснице моя!

О, моя ти бджілочко!

Шоб не мала цих щедрот,

Щоб робив я, жіночко?

12.8.2013 р.

Я ДИВЛЮСЬ НА СВІТ

Через посмішку твою я дивлюсь на світ,

І тоді весь світ для мене він стає, як цвіт.

29.7.2013 р.

КАЛЮЖА

Якщо треба щось Настусі,

В неї посмішка,

Як калюжа після дощику на лузі,

А як візьме те, що хоче –

Хоч тікай у світ за очі.

Ось вона яка байдужа,

За що й звуть її – калюжа.

1.8.2013 р.

ЛЕОНІДУ ГРИГОРОВИЧУ

Будь ти хоч Мойша, хоч Абрам,

Але дури таких, як сам.

Я хоч не Цезар й не Чапай,

Але моїх ти не чіпай.

А хочеш ти дурити всіх? –

Їдь в Ізраїль й дури своїх.

Пора і честь вже, брате, мати,

Скільки ж нас можна грабувати?

12.8.2013 р.

ЩОБ ЖИТЬ

Любов, це те – раді чого живуть,

Але, щоб жити – треба їжа,

А щоб було що їсти – треба працювать,

А їжа, як і вода – повинна бути свіжа.

17.8.2013 р.

РОЗУМ, МОВ ЛОКАТОР

Розум мій, немов локатор

Заглядає в синь віків,

Де сховався Імператор

Всіх левів, і всіх вовків.

8.8.2013 р.

КОЛИ СТАВ БАГАТИМ

М.Г.

Я скільки знав тебе, Миколо,

Ти путав всі свої сліди,

І вічно бідкався на долю,

Як це робили всі жиди.

А зараз, коли став багатим,

І стало перти через ніс,

Ти став настільки жаднуватим,

Неначе в зайця куций хвіст.

І хоч ти був не бідний хлопець,

Але завжди ти так крививсь,

Неначе кісткою бізона

Ти щойно, брате, удавивсь.

Я тебе дуже гарно знаю,

Та що тобі, скажи, сказать?

Як міг одним ти помідором,

Гостей весь вечір частувать,

А потім все самому з’їсти,

Й сказать: – Ви що, прийшли до мене їсти?

14.8.2013 р.

ХАПУНУ СЕРГІЮ БОРИСОВИЧУ

Скільки людей тебе кляло,

Що крав усе, що де було,

І в той же час дививсь їм в очі,

Як хлопці дивляться в дівочі.

Але прокльони не проходять,

Вони таких, як ти, знаходять,

Ото тобі за гріх, «рибак»,

Бог і послав, нарешті, – рак.

Оце, щоб знали всі, як красти,

За авантюри, і за трасти,

За пограбовану державу,

І нашу знівечену славу.

Отож, якщо мені хтось скаже,

Що Бог наслав на тебе рак,

Я руки підніму до неба

Й скажу: що так злодюзі й треба!

19.8.2013 р.

ЩОБ НЕ МАЛИ ПІХВИ

Не було б кохання, не було б штовхання,

Щоб не мали піхви – то не мали б втіхи.

Щоб тоді робили хлопці і дівчата,

Як приходить вечір та не хочуть спати?

16.8.2013 р.

ЯКБИ БУВ Я МОЛОДИЙ

Був би друг мій молодий,

Й як колись – залізний,

Ви б до мене і сьогодні,

Як голубки, лізли.

16.8.2013 р.

ЯКЩО ХОЧЕШ НЕ ХВОРІТИ

Хочеш гарно почуватись? –

Не старайсь, браток, брехати,

Бог все бачить і все чує,

Й за брехню не подарую.

16.8.2013 р.

У СВІТЛІ НЕЙМОВІРНОГО

Папірці, що звуться гроші,

День і ніч штампуються,

І за ті пусті папери

Наший труд купується.

А попробуй відштампуй

Ти такі ж відкрито,

То тебе візьмуть за... попу

І назвуть – бандитом.

23.9.2013 р.

ЩОБ ЖИТЬ

Щоб жить, це значить,

Треба одних любить,

А інших ненавидіть,

В одних пускать стріли Єрота,

А інших хай – морська піхота.

4.9.2013 р.

ЯКЩО ТИ ДАВ ХАБАР

От до чого вже дійшли

Новоспечені жиди,

Не тих судять що беруть,

А вже тих – що їм дають.

Щоб, якщо хабар вже дав,

То, як риба він мовчав.

То ж хіба не сміхота?

От система в нас яка!

От тобі і чорна редька,

От тобі гарбуз і штик.

Та до цього – запевняю –

Й не додумався б мужик.

28.8.2013 р.

ЩО ЗА ЛЮДИ?

Тих, кого колись я більше всіх любив,

То сьогодні б кожного другого з них вбив.

Звідки ж оці хапуни в нас вони з’явились,

Що за пляшку самогона – ледве не побились.

28.8.2013 р.

ПОЕЗІЯ І СЕКС

Колись була ти поетична,

Неначе квітка екзотична,

Що як подивишся на тебе –

Горить душа, палає небо.

Й яка ще тре’ екзотика?

Як тут така – еротика!

Що забуваєш й про вірші,

Як доберешся до душі.

А зараз, як на тебе гляну,

Мов на зіпсовану сметану,

Який тут може бути секс? –

Як пропадає всякий сенс.

30.8.2013 р.

ЯКЩО ВИ БОЇТЕСЬ

Як вас стало все лякати,

Значить вже пора вмирати.

28.8.2013 р.

ЧЛЕН І РОЗУМ

Член за розум розумніший, отче,

Бо знає завжди чого хоче.

30.8.2013 р.

ЩОБ БІЛЬШЕ ДУРИТИ

Щоб більше красти – треба Трасти,

Щоб більше хапати, то більше треба знати,

Отож підемо вчить закони, –

Сказав Грицько й пішов до Нони.

30.8.2013 р.

ГРИЦЬКО ДО МОЙШИ

Невже Грицько дурніший тебе,

Що мусить бути рабом в тебе?

30.8.2013 р.

ЩОБ ПОЧИНАЛА ТИ З ЧОГОСЬ

– Що мені робить, Антось,

Нести обід чи будем… щось?

– Давай, почнемо краще з щось,

А потім будемо вже й борщ.

30.8.2013 р.

ОТ ТАК ЖІНКА!

Ой, ти жінко, ой, ти жінко,

Як же я тебе люблю,

Краще з чортом в пеклі бути,

Ніж з тобою у раю.

31.8.2013 р .

ЯКЩО ВАС ЛЮБЛЯТЬ

Коли любов тобою дише,

То ти стаєш, як сіра миша.

31.8.2013 р.

ОЧЕРЕТ, ОСОКА

Ну й дівки уже пішли,

Це хіба не сила?

Тільки з нею познайомивсь –

Як уже й родила.

Очерет, осока,

От тобі і чоботи,

От що робиться із тими,

Що «не люблять» човгатись.

Я коханого свого

Ой, і розсмішила,

Ще й не спала з ним ні разу,

А йому – родила.

31.8.2013 р.

ПЛИВЕ РІЧКА

Як же мені не радіти,

Як не веселитися?

Як за нічку з ким завгодно

Можна одружитися.

Пливе річка, пливе річка,

А вода хлюпочеться,

На яку не подивлюсь я,

Ту мені і хочеться.

31.8.2013 р.

ОЦЕ ТАК ЛЮБОВ!

Ну ж пішла уже любов,

Майже, як страховисько,

Що не може жодна жінка

Обійти чудовисько?

Гляньте ви, на цю п’яничку –

На бридке, зашмаркане,

А вона його тягне

Ледве не зі старкою.

Як погляну на дівчисько

Що від щастя скорчилось,

І не гидко, щоб на тобі

Оце чудо човгалось?

1.9.2013 р.

ТАМ, ДЕ ОЗЕРО СИНІЄ

Там, де озеро синіє,

Де верба шепочеться,

Біля мене жінка мліє,

Й мов зі мною дрочиться.

Скільки років не сміялась,

Зараз й засміялася.

– Може ти мені розкажеш,

Що з тобою сталося?

2.9.2013 р.

КРАСА ЖІНОЧА

Краса жіноча, ніби квітка,

Й чим більше на її дивлюсь,

То більш в мені вирує літо,

Але завжди чогось боюсь.

2.9.2013 р.

А РОБИТЬ НЕ ХОЧЕТЬСЯ

Ой, до чого дожились,

Як же не ополчиться?

Хочуть всі і їсти й пити,

А робить не хочеться.

1.9.2013 р.

ЛЕТЯТЬ ЛЕЛЕКИ

Над селом летять лелеки,

В річці жаби квакають,

Тільки вгледять хлопці дівку

Так очима й лапають.

1.9.2013 р.

ЩАСЛИВІ ЖЕНИХИ

Я до тебе летів, ніби вітер,

Боже, як же тебе я хотів!

Що ж, спасибі тобі за трипер

Від щасливих твоїх женихів.

2.9.2013 р.

АБИ ЧУЖА...

Як не цінуємо життя,

І не цінуємо ми вроду,

А, особливо, коли нам

Немає й двадцять два від роду.

І біжимо хто-зна куди,

Й шукаємо чужі ми роси,

Й не бачимо, немов сліпі,

Що робиться у нас під носом.

Тому не тратьте ви надій

І будьте трохи розумніші,

І не шукайте десь повій,

Хіба у нас повії гірші?

2.9.2013 р.

НЕВЖЕ УЖЕ НЕ ТІ ПІВНІ?

А на душі так неспокійно,

Ніби хтось в ній копається,

Чому ж ми всі такі чудні,

Як щастя посміхається?

Чи то і справді ми дурні?

Чи то всі прикидаються.

Чому ж кричать чужі півні?

А наші де діваються?

Мені нічого вже не треба,

Бо поки я писав вірші,

Мій дух направився додому,

Аби вже спокій дать душі.

Якби прийшло вже нове літо,

І я по новому родивсь,

Гуляв би я, як в полі вітер

І вже б нізащо не женивсь.

2.9.2013 р.

СОНЯШНИК

Соняшник, як старий дід

На городі горбиться,

Став під Сонцем і стоїть,

Ніби Богу молиться.

2.9.2013 р.

ПИШУ ВІД ІМЕНІ НАРОДУ

Пишу від імені народу.

І ось би що сказать хотів:

Ми вивели нову породу –

Повій, злодюг і брехунів.

Були колись ми козаками

Й нами гордився весь народ,

Поки не стали ми жидами

Де кожний пре – в чужий город.

Як же так трапилось, слов’яни,

Хто мені скаже від душі,

Куди ж поділись наші клани,

Й звідки взялись ці торгаші?

Які торгують всім чим можуть,

Бо в серці в кожного льодина,

А в кого совісті нема,

То вже хіба, скажіть, людина?

4.9.2013 р.

В ЖИТІ

Сидить Мойша на долівці,

А навпроти йде Рашид:

– Із-за вас таких паршивців

І на мене кажуть «жид».

Скільки раз казав: – Не треба

Українців обдирать,

Ну, а ти уже не можеш,

Щоб когось не грабувать?

Ой, лупцює серед поля

Єврей жида житом:

Із-за тебе і мене –

Називають жидом.

Як ти смів, скажи, негідник,

Обкрадать ту братію?

До якої споконвіку

Маю я симпатію?

Чому маю із-за тебе

Червоніть за братію,

Що крадеш не лише думи,

А й чужу симпатію.

9.9.2013 р.

ЛЮБОВ І ВУЛКАН

Що любов і що секс – невелика різниця,

Хоч, насправді, то – різні є речі,

Бо для сексу підійде люба молодиця

У якої є попа і плечі.

Розвантаживсь і з Богом – ура! –

Поки десь не зустрінуться інші,

Тут – була б у них квітка жива,

Про яку б ми могли писать вірші.

Бо, якщо збунтувалася кров,

Ніби магма у жерлі вулкана,

Хто б тоді дарував нам любов,

Якщо десь далеченько кохана?

І хоч як хай гуркочуть громи,

І лютує розлючене небо,

Молодих не лякають орли,

Якщо поруч нема тих що треба.

11.9.2013 р.

СВОЄМУ ПРИЯТЕЛЮ–МИХАЙЛУ

Чи там тебе не зґвалтували –

Що й голос свій не подаєш?

Чи руки цицьками зв’язали,

Що вже й мобільний не береш?

4.9.2013 р.

ПРО ЛЮБОВ

Хай би хто і як доводив

Щось погане про любов,

Але марні всі старання

Як в душі вирує кров.

Що таке любов? – не знаю,

Хай це скажуть молоді,

Хоч і сам як фею стріну –

Щось мов діється тоді.

І не знаю, що зі мною?

Чом німіє мій язик?

Бо як жінка яка гляне,

Друг мій тут же, ніби – штик.

9.9.2013 р.

ЩО КРАЩЕ?

В жінок йдуть гроші на красу,

А в хлопців більшість – на їду.

Отож, як хочеш гарну мати,

Готовся, брат, голодувати.

І хоч де жінка – там і рай,

Але одне не забувай:

Що там, де жінка, ніби – пава,

Про їх не завжди гарна слава,

Бо з ними (але це між нами),

Будеш ходить – завжди з рогами.

І тут же, йдучи бережком,

Зустрів свого сусіда Сьому:

Що краще їсти? – торт гуртом,

Чи з рукава дермо самому?

– В тебе, напевно, не всі дома,

До мене посміхнувся Сьома,

– Ну де ти бачив, щоб гівно

Їли гуртом? – скажи, Вано.

І тут же глянув він на Тому,

Що йшла задрипана додому:

Ну, звісно, краще торт гуртом,

А ніж якесь дермо самому.

24.8.2013 р.

Я СТОЮ БІЛЯ РІЧКИ

Я стою біля річки –

Біля самого броду,

І дивлюсь на дівчину

Що несе насолоду.

Ой, ти Боже мій Боже,

Що ти робиш зі мною?

Глянь, які в неї очі,

Ніби квіти весною.

Щоб робили ми – Люди,

Й чи були б ми щасливі?

Щоб не ці вертихвістки,

Що занадто вродливі.

0.9.2013 р.

МИ ЛЮБИМО НЕ ТИХ, ЩО ТРЕБА

Ми любимо не тих, що треба,

Бо тих, що треба – вже нема,

Бо їх давно вже розхватала

Наша красунечка – весна.

– Ой, ви баби, ой, ви баби,

Вже кричить Олекса,

Чи хоч котра, скажіть, може

З вас прожить без сексу?

9.9.2013 р .

В САНАТОРІЇ

От попав я в санаторій,

Очі в кожної горять,

Може б я й пішов з якоюсь,

Щоб я міг яку піднять.

Ой, ви кучері мої,

Ой, ви кучері,

І до чого ж ви мені

Надокучили?

5.9.2013 р.

ТВОЇ ПОХОДЕНЬКИ

Все що я узнав про тебе

І всі походеньки…

То, виходить, хлопців в тебе

Було, як опеньків.

14.9.2013 р.

ВІЧНИЙ СТРАХ

Автобіографія мого народу і моя –

В моїх віршах.

І все, що в них я написав,

Це – просто жах.

От, як тримали нас вожді

В своїх руках,

Та буть людьми нам заважав –

Наш вічний страх.

28.8.2013 р.

НОВІ ПОСІВАЛЬНИКИ

От до чого дожились

Наші добродії,

Бо на кого не поглянеш,

Скрізь – одні злодії.

Після Зварича явились

Нові посівальники,

Й називаються вони

Просто в нас – начальники.

Ці, як свині – все гребуть,

Що не дай – їм мало,

Хоч із кожного вже з них

Можна плавить сало.

22.8.2013 р.

ДО ЯКИХ ТУЛИТИСЯ?

– Ой, жінки-жінки-жінки,

Як не помилитися?

Бо уже не знаю й сам я –

До яких тулитися?

– А ти надто не спіши,

Й не спіши сутулиться,

Й почекай поки до тебе

Ті самі притуляться.

Бо не ми їх вибираєм,

А вони нас, братику,

То ж, дивись, не довіряй

Та отій кирпатенькій.

2.9.2013 р.

КОТИК І КИЦЯ

Держить Киця бутербротик,

І питає: – Де ти, Котик?

Бо оббігала всю дачу,

А тебе ніде не бачу.

Той на яблуні сидить

І до Киці тихо : – Цить!

Не лякай ти горобця,

Бо получиш штовханця.

31.8.2013 р.

ІНФЛЯЦІЯ І ОВАЦІЇ

Де не підеш – президентам

Скрізь одні овації,

І ніхто не запитає:

– Чому в нас інфляція?

А сміливці: – Тири-пири –

Під дзвінкі овації,

Не було б у нас бандитів,

Не було б інфляції.

Правда, правда! – із –під столу

Обізвався пан Буряк –

То я б коштував сьогодні

Десь руб сорок, не – трояк.

От яка у нас держава!

Та хіба ж це вже не гра,

Щоб ніхто не міг до шефа

Підійти без хабара?

Що за світ настав, лакузи?

Де не глянеш – боягузи,

Де ж це ми взяли такого,

Щоб боялись всі одного?

31.8.2013 р.

ЩАСЛИВИЙ ПОНІ

або

МАМА НА ПРИПОНІ

Ігорю

Як в малесенького поні –

Мамка в тебе на припоні,

То подай, то принеси,

То купи тобі труси.

Ну, а сам «маленький» поні

Більший, ніби слон на троні.

Хоч ніде він не працює,

Та зате всі дні – чаює.

То дай гроші на горілку,

То на пиво, то на дівку.

То ж матуся й на припоні,

Щоб не був «голодний» поні.

2.9.2013 р.

ПУСТУН РИЖИК

Є у нас такий пустун,

Мчить – то в поле, то в буркун...

Тут було в дворі воно,

Й ось стрибнуло вже в вікно.

Й цілий день ганяє в хаті,

Ніби вітер по загаті.

Дуже любить він тепло

І свіженьке молоко.

А коли нап’ється вволю –

Обриває він квасолю.

Що ж воно за звір такий –

Невгамовний і прудкий?

2.9.2013 р.

ДУША ПРОСИТЬСЯ

Як погляну на красуню,

Що під Сонцем жариться,

Як би й сам ото із нею

Я б хотів – пожариться?...

Які очі, грудоньки,

Як сорока носиться,

Що душа сама до неї,

Як угледить – проситься.

2.9.2013 р.

ОТ ТАМІЛА, ТАК ТАМІЛА

Ну ж була в мене Таміла,

Те й робила, що... шипіла.

І хоч як вона шипіла,

Але де казав – сиділа...

От Таміла, так Таміла.

31.8.2013 р.

Я – ПОЕТ

Я – поет й свої страждання

Я беру від молодих,

Бо найбільші всі бажання

Я отримую від них,

1.10.2013 р.

ЩОБ РОБИВ Я?

Щоб робив я в цьому світі

Щоб не мила і не гай,

Де б я міг тоді зустріти

В цьому світі Божий рай?

Ой, ти поле моє поле,

Ой, ви коники мої!

Де ж моя гуляє доля,

Де ж мені шукать її?

1.10.2013 р.

ТАК БУВАЄ

Що таке життя – не знаю,

Та завжди ти пам’ятай:

Якщо навіть ти й з чужою,

То свою не забувай.

1.10.2013 р.

ВІДКРИТЕ ЩАСТЯ

Я бачив як діток годують птахи,

А в них відкритий рот, як док,

Отак і в нашої Домахи

Завжди відкритий передок.

1.10.2013 р.

ЖИДОВСЬКІ ТРАСТИ

У нас нема чого вже красти,

Бо що було – украли ТРАСТИ.

26.2.2011 р.

РОЗСТІБНИ СВОЮ ДУШУ

Все життя посміхаюсь,

Та не можу сказать:

Розстібни свою душу –

Дай на скрипці зіграть!

28.10.11 р.

БРЕХНЯ І КАРТОПЛЯ

У нас вже мало хто жартує,

Й ніхто нікого вже не чує.

Фермер свою картоплю продає,

А без нітратів сам купує.

От вони люди в нас які,

Й щоб не брехнути - вже не можуть,

Звідки ж взялись вони такі,

Й ті трьохметрові огорожі?

Вони не можуть не дурить,

І де не глянеш – скрізь ті мойші,

Ну як же з людом таким жить

Які хотять вас облапошить?

А де ж ті принципи святі,

Які у Біблії, о, Боже,

А може й Біблія з брехні?

Хто розібратись в тім поможе?

Куди не глянеш, не підеш –

То ладні з тебе здерти й шкіру?

Ну як цю погань обійдеш,

Щоб не вліпить в ту пику сіру?

8.10.2013 р.

ЩОБ БУТИ ЩАСЛИВИМ

Ну ж і очі, ну й сліпучі!

Глянеш – хочеться співать,

А десь поруч стогнуть кручі,

Ніби хочуть щось сказать.

Ну ж і очі, ніби зорі

Так і сяють вдалині,

Ніби крейсери на морі

Що несуть свої вогні.

Бо як гляну в твої очі –

Нападає ураган,

І таке він витворяє,

Ніби в бурю – океан.

О, моє ти чудо-диво,

О, моя земна краса!

Хто ж не схоче буть щасливим,

Як в ті гляне – небеса?

16.7.1979 р.

КОЛИ ПРИХОДИТЬ ЛІТО

Задививсь в твої я очі,

О, моя ти западня!

Якби знала ти, дівчино,

Як же жду тебе щодня.

Стільки ніжної спокуси

Ти жбурляєш кожен раз,

Варт твої побачить квіти

Що у тебе напоказ.

Над Дніпром дрімають зорі

І розгулюють світи,

А думок, як риби в морі

Варт до тебе підійти.

Ще і досі я не знаю,

Що мені, скажи, робить?

А над полем вітер віє,

Й десь верба в гаю тремтить.

Я не знаю, моя люба,

Що мені, скажи, робить?

Боже мій! Якби ти знала,

Як же хочеться любить!

7.7.1979 р.

ЯКБИ НЕ ДУРНІ

Щоб кожний з нас розумним став,

То хто б євреїв годував?

Отож хваліть, браткі, Богів,

Що в світі стільки «дураків».

19.10.2013 р.

ЩОБ ДОВГО ЖИТИ

Жид же спать тоді не буде –

Як когось він не обдурить.

Тож, як хочеш довго жити? –

То не смій людей дурити.

19.10.2013 р.

ХТО СКАЗАВ?

Хто сказав, що старі люди,

Не хочуть, мов, любить?

То брехня, не вірте тому,

Всі на світі хочуть жить.

Хочеш бачить завірюху,

Дай ти діду – молодуху,

І той оком не моргне,

Як відразу оживе.

14.10.2013 р.

НАЙКРАЩЕ ДІЛО

Як би я забравсь в те тіло,

Що трояндами цвіте,

Яке любить гарне діло,

Та, проте, не всім дає.

28.10.2013 р.

КРИК ІДІОТА

Ви чули крики ідіота?

Отак кума кричить Федота,

Як якась худа істота,

Візьме штурмом її дота.

12.10.2013 р.

НАМ БОГ ДАВ

Нам Бог дав і ми даємо,–

Катерина Грицю каже,

А кому? – Грицько питає?

Це уже – як карта ляже.

19.10.2013 р.

БЕРЕЖІТЬСЯ, ДІВЧАТА

Надивився на дівчат,

І пішов любов шукать.

Бережіться ж ви, дівчата,

Якщо є з вас непочата!

16.10.2013 р.

НЕ ПОСПІШАЙТЕ В ПІДЗЕМЕЛЛЯ

Не поспішайте в підземелля,

Ще встигнете всі там побувать,

І ті, які ще хочуть жити,

І ті, кому на все – начхать.

12.10.2013 р.

ЯКБИ ЦІНУ ТИ ЩАСТЮ ЗНАЛА

Якби ціну ти щастю знала,

То ноги б всім не розставляла.

28.10.2013 р.

Я ВЖЕ СТАРИЙ

Я вже старий і вже не дужий,

Та знаю, що якщо помру,

То краще нам усім не стане,

То ж й помирати не спішу.

12.10.2013 р.

ЯКЩО ГРИМИТЬ ГРІМ

Якщо в душі гримить ще грім,

То, значить, ти ще треба – всім.

11.10.2013 р.

ДЕ ЧИЯ?

Я і мій дружок Гаврило

Сидимо в гаю.

Я пасу його дружину

Ну, а він – мою.

Так й живемо – він і я,

Що й не знаєм, де чия?

17.10.2013 р.

ГРИЦЬ І НАТКА

Подивився Гриць на Натку,

І повів її в палатку.

16.7.2013 р.

ЩОБ БУЛО НЕБО ЗОРЯНЕ

Колись я знав одну зорю,

Але часи мінялися,

І нові зорі з кожним днем

На небі появлялися.

А зараз, як підніму зір

І гляну я на небо,

То зорі світять тут і там –

Де треба і не треба.

І от, як туга на душі,

Або журба мене з’їдає –

Дивлюсь на зорі я оті,

І з ними розмовляю.

Отож, як хочете всі ви

Щоб небо було зоряне,

То менше ви ночами спіть,

Навіть й тоді – як зморені.

4.2.1979 р.

ОБЕРІГ

Мати сиділа з дітками щоночі

І їм пісні співала на печі,

І щоб у них світились щастям очі,

Також читала з Біблії вірші.

А щоб дітей не обминала вдача

Як залишали батьківський поріг,

Мати дала їм Біблію і чачу,

І кожному з квасолею пиріг.

Бо в нім знаходивсь дух козацький,

І він давався, як достатку ріг,

Щоб у дітей була весела вдача,

І їх беріг той отчий оберіг.

5.3.1979 р.

ОЙ, ВИ БАБИ!

Ой, ви баби, ой, ви баби,

Що сталося з вами?

Тільки й знаєте ганятись,

Як пси за – зайцями.

30.9.2013 р.

ПОЕЗІЯ ПОВИННА ПРАЦЮВАТИ

Поезія повинна працювати,

Ну, скажемо, як в банку гроші,

А не під юбку заглядати,

Як це робити люблять Гоші.

Гроші нам всім дають проценти,

А гарні вірші – девіденти,

Гроші збагачують людей,

А вірші – розумом ідей,

Але тоді як ці ідеї

Не помінять на привілеї.

Вірші повинні хвилювати –

Любить і, навіть, убивати.

Але, як вірш вас не хвилює,

Не прикрашає вам життя,

Таку поезію закиньте,

Як рваний м’ячик – на сміття.

6.4.2003 р.

СОНЯЧНІ ЗАЙЧИКИ

Іду і ловлю в полі зайчики,

Що світять з очей, як з роси,

Й цілую дівчині тій пальчики:

В якої в горошок труси.

14.2.1977 р.

НАВІТЬ, ЯКЩО ТИ ЮЛІЙ ГАЙ

Будь ти хоч тричі Юлій Гай,

Але вину в собі шукай.

1.10.2013 р.

МОЇ ВІРШІ

Гарні вірші – вони як рози,

Якщо закладений в них розум.

10.10.2013 р.

ПАНСЬКА РОБОТА

Так як стала Дуня пані –

Вся робота на дивані.

5.11.2013 р.

БЛОНДИНКИ І ДУБИНКИ

І чорняві, і блондинки

В нас дівчата, як – картинки,

Але хочуть всі царя,

Щоб їм був за жеребця,

Президент в нас, як артист,

Ну, скажіть, не аферист!?

Україна вся гримить,

Він – у Вовочки сидить.

Випив чарочку воскресну

І чкурнув у піднебесну,

Мов для Галок і Маринок –

Не хватає всім дубинок.

Ну, а ви, мої лакеї, –

Хочете мать привілеї?

То без діла не сидіть,

А мене назад не ждіть.

Всі працюють люди в світі –

Щоб цвіли веселі квіти,

Тільки наша горе-влада –

На кабмін й Верховну Раду.

От тобі і регіони,

Що тепер уже й казать!

Всі себе вже так «засрали»,

Що й штанці не можуть знять,

5.11.2013 р.

Я РАДИЙ, ЩО І ЩЕ ЖИВУ

Я радий, що і ще живу

Й тобою можу любуватись,

І цілувать твою красу

Яку тобі дав батько й мати.

Й нею по-справжньому пишаюсь,

І радий, що ти в мене є,

Хоч, як завжди, я в те не вірю,

Що все, що маєш – все моє.

25.10.2013 р.

ЯКЩО РОЗУМУ НЕМАЄ

Кожен думає, що в нього

Жінка не гуляє,

Ну хіба, як в тої жінки –

Розуму не має.

Хай чоловіки всі вибачають

За те, що в їх я запитаю:

– А хто із вас не мав коханки,

І не ховався від світанків?

Отож не лай й свою за те –

Якщо й вона кудись піде.

І там де іволга співає,

Теж свіжину в гаю шукає.

Адже і їй, хай вибачає,

Одне й те саме набридає.

Бо пить одну й ту саму каву,

Хоч та і справжня, – не цікаво.

26.10.2013 р.

ДВА ЯБЛУКА

Два яблука впали на землю,

А третє летить і сміється,

А ті що сидять до летючого:

– Не смійся, і ти розіб’єшся.

2.11.2013 р.

ПРИ ДІАБЕТІ

Коньяк, пиво і вино

Хворим пити не дано.

1.11.2013 р.

ЯКЩО ДАСИ ТИ КОВБАСИ

– Киць-киць-киць, – гукаю Кузю, –

Сядь посидь, що хоч проси,

– Що ж сидіть там біля тебе,

Як не маєш ковбаси?

2.11.2013 р.

ЯКЩО СПІШИШ…

Не міг проспати твій від’їзд,

Тому й примчався на узвіз.

– То чому ж як примчавсь мовчиш?

– А що казать, як ти вже спиш?

17.11.2013 р.

ВИШЕНЬКИ

Ну ж і губки в тебе, Роза,

Ніби вишеньки горять,

Хто б таку красу ту Божу

Не хотів би обійнять?

5.11.2013 р.

КІТ І ЛИСТОЧОК

Думав Кіт то – Горобець

Мчить по полю навпростець,

А то виявивсь листочок,

Що скрутився у клубочок.

2.12.2013 р.

ОЦЕ ТАК КУМПАНІЯ!

Всі працюють на державу,

А в Верховній і в Кабміні –

Всі від засідання до засідання,

От яка кумпанія!

4.12.2013 р.

ЩОБ ПОБАЧИТИ ПРАВНУЧКУ

Хочеш правнучку побачить? –

Внук діду, мов блазню, –

То купи костюм спочатку

І сходи у лазню.

ЩОБ БУЛО ЩО ПИТИ І ЇСТИ

Щоб було що пити й їсти,

Нічого сидіть на місці.

2.11.2013 р.

ЧИМ БІЛЬШИЙ ЧИН

Чим більший чин – тим більший злодій,

Бо більшого нема над ним,

Запам’ятай ти це, Мефодій,

Але хоч сам не будь таким.

Чим більший чин –тим більший злодій,

І ти завжди це пам’ятай,

То ж не старайся ти ніколи

Бути таким, як той глитай.

11.11.2013 р.

ПРО ЩО ДУМАЮТЬ ЖІНКИ І ЧОЛОВІКИ?

Про що думають спортсмени і спортсменки?

Про змагання.

Про що думають чоловіки і жінки?

Про кохання.

Чому в мене стільки було товаришів і подруг?

Бо в мене була Світлана,

То чому ж сьогодні вже друзів нема?

Бо постаріла Світлана.

То ж дай, Боже, в житті не старіти,

Й з кожним днем іще більш молодіти.

13.11.2013 р.

СВОЇЙ КОХАНІЙ

В світі нема нічого чарівнішого від тебе,

Від рук твоїх бентежних і святих,

Бо очі в тебе, ніби – небо,

Що, навіть, вітер й той притих.

О, ти Небесна Насолода,

Моя ти музико, мій цвіт,

Нехай твоя квітує врода,

Як Місяць в небі – сотні літ.

НЕ ВОВК І НЕ СОБАКА

Як би ти не вив, Макака,

Ти не Вовк і не Собака.

17. 10.2013 р.

КОТИК ПІД ЛІЩИНОЮ

Чекає Котик Кицю під ліщиною:

– О, знала б Киця як йому

Стать хочеться мужчиною...

13.11.2013 р

ПОСМІХНИСЬ

Кузька милий і щасливий,

Ти уже, як справжній рись,

Як ідеш до Киці-Мурки,

То хоч трохи посміхнись.

Кузька милий і щасливий,

Ти уже, як справжній Кіт…

Чому ж Киця утікає,

Адже ти не інвалід?

10.11.2013 р.

Я ДО ТЕБЕ ПРИЙШОВ

Як побачив тебе – я ночами не сплю,

Хоч не можу сказати, що тебе я люблю,

Я до тебе прийшов щоб тебе цілувати,

Бо від тебе не можу очей відірвати.

18.11.2013 р.

ЩО В СВІТІ НАЙСВЯТІШЕ?

В світі нема нічого чарівнішого від того –

Як жінка спить,

Бо як вона говорить з Богом –

То все мовчить.

Що приваблює всіх до двора?

Брама.

Що в світі саме найсвятіше?

Мама.

13.11.2013 р.

МОЙША

Обдер пан Льова бабу Настю,

Хай Бог йому дасть стільки щастя.

13.11.2013 р.

БУЛИ ЧАСИ

Ну ж колись були часи

І були деньочки,

Як творили чудеса

І синки, і дочки.

2.11.2013 р.

ЯКЕ НАЙКРАЩЕ ІМ’Я НА ЗЕМЛІ?

Що саме краще на Землі?

Це – жінка.

Яка найкраща квітка на Землі?

Це – жінка.

Яка найкраща жінка на Землі?

Кохана,

Яке найкраще ім’я на Землі?

Світлана.

13.11.2013 р.

ЧОМУ ТРЕМТЯТЬ ЧОЛОВІКИ?

В світі нема нічого чарівнішого

Як жінка посміхається.

Чому ж тоді тремтять чоловіки

Як жінка роздягається?

13.11.2013 р.

ЯК ЖІНКА РОЗМОВЛЯЄ З БОГОМ

Як жінка розмовляє з Богом –

Вона мовчить.

Чому ж коли вона зі мною?

Завжди кричить?

13.11.2013 р.

СВОЇ ВІРШІ

Вірші свої, навіть, з перцем

Я спочатку пропускаю через розум,

А потім – через серце.

18.11.2013 р.

ЧОМУ ВТІКАЄ НАТА?

– Ти чому втікаєш з хати? –

Запитав я якось в Нати.

І тоді сказала Ната:

– Хочу буть така, як тато.

11.11.2013 р.

Я БАЧИВ ЗЛО

Я бачив зло там де ніколи

Його ніколи не було,

Як йшла Галина до Миколи,

Який устиг вже все село.

Хіба то зло як хлопець жінку

Хоче весь вечір цілувать?

А хіба ті жінки, пробачте,

Не того самого хотять?

Хіба то зло, як дівка хоче

Хлопця також поцілувати,

І ніби курочка сокоче,

Але не може це сказати.

Хіба то зло як хлопець хоче

Оте дівча за груди взяти?

І все, що там дівча сховало –

До ранку також цілувати?

18.11.2013 р.

ПРОЩАЛЬНИЙ ПОЦІЛУНОК

Роздавсь гудок.

Прощальний поцілунок

І всі залишили перон,

А ти стояла у віконці

Й це все було, неначе – сон.

16.11.2013 р.

ПРО ПАРТІІ

Колись була партія ідей,

А зараз, вибачте, – бандитів і б..дей.

27.11.2013 р.

КОХАНІЙ ЖІНЦІ

Весь час я думаю про тебе

Як про найкращу в світі мить,

Коли мені вдалось, нарешті,

Твій погляд, люба, зупинить.

Я не кривив тоді душею,

Коли відверто вам сказав:

Що я хотів би бути з вами,

Але на це не маю прав.

27.11.2013 р.

ВАСИЛЮ ФЕДОРОВУ

Як в джерелі вода – поезія у тебе,

Всю б її випив я до дна,

Бо та поезія, як небо,

Де вічно – літо і весна.

Як в джерелі вода – поезія у тебе,

Я б її вічно пив і пив,

Бо та поезія, як небо,

Де стільки блискавок і злив.

Як в джерелі вода – поезія творця,

Яку б у жаркий день я пив би без кінця,

Вона, немов безмежне небо,

Весь час притягує до себе.

10.11.2013 р.

ЯКЩО ВІН НА ПРЕСТОЛІ

Якщо він в руки взяв посох,

То він вже думає – що Бог.

27.11.2013 р.

КОЛИ РУБАЛИ БЕРІЗКУ

Коли сусід рубав берізку,

У мене плакала невістка.

Ну що про цих людей сказати?

Таких потрібно – убивати.

27.11.2013 р.

КОЛИ ЗНІМАЛА САРАФАН

Таку як ти, моя красуне,

Хто б з нас, скажи, не захотів?

І я б з тобою на край світу,

Щоб не старий був – полетів.

Бо коли я дивлюсь на тебе

Стає якимось інший світ:

Співає гай, співає небо,

Немов мені сімнадцять літ.

Й куди не гляну – квіти й квіти,

А над полями голуби,

А в квітах галасують діти,

Й шукають в квітах тих гриби.

Й весь час та мить переді мною,

Як ти знімала сарафан,

Й від того, що тоді побачив –

В душі ще й досі ураган.

Оце б таку як ти, кирпата,

Нехай Боги мене простять!

Щоб міг тебе поцілувати –

То вже й не гріх би помирать.

16.11.2013 р.

МОЄ ПОВІТРЯ

Будь то зима, чи тепле літо,

Будь ти повія – все одно,

Для мене ти – як свіжий вітер

Як синє небо і кіно.

Про тебе тільки я і мрію,

Як про вершину почуття,

Бо де б знайшов таку Марію

В якій – усе моє життя?

І хай хто хоч метає стріли,

І хай хоч кат мене трясе,

Для мене ти – як свято ліри,

Й цим словом сказано – усе.

О як же, люба, хочу літа

Й ковточок – свіжого повітря!

15.11.2013 р.

НАВІЩО ТАКИЙ БОС?

Не вірю в те що бос – від Бога,

Бо щоб такий був Бог, як бос,

То нащо він такий нам треба,

Щоб тільки гавкав, як барбос?

14.11.2013 р.

КЕТЯГИ

Ти розцвіла, немов «піони»,

Й від тебе йде таким теплом,

Мов в пазусі розкрились «грони»,

Що манять – медом, і вином.

От би в ту пазуху забратись,

Де ти ховаєш Божий скарб,

І ним до ранку любуватись,

В той час, коли ти – будеш спать.

Ти розцвіла, як літом небо,

Й від тебе йде таке тепло,

Що так і хочеться до тебе

Щоб пить твій мед й хмільне вино.

О, як я хочу того щастя,

Яке для мене, мов магніт,

Й в тобі відчути стільки ласки,

Скільки мені сьогодні літ.

О, миленька моя принцесо,

О, мій завжди вишневий цвіт!

О, як же хочеться до тебе,

Навіть коли вже стільки літ.

15.11.2013 р.

ЩОБ БОГ ТЕБЕ ПРИСЛАВ ДО МЕНЕ

От би ту красу що в тебе

Бог прислав на ніч до мене.

Уявляєш? – я до феї,

Щоб робив до ранку з нею?

– Щоб робив? – до хлопця фея, –

Те, що й інші роблять з нею.

14.11.2013 р.

ЯКЩО НЕМА ГРОШЕЙ

Скільки в нас невинно убієнних

Й досі під берізками лежать,

Ще з часів тих сталінських, воєнних,

Що вождів не стали поважать.

Скільки сліз пролито матерями,

Дітками, чекаючи батьків,

Поки в галіфе ті шматували

Їх синів, дядьків, чоловіків.

Я й сьогодні згадую ті роки,

Як мені ще не було й п’яти,

Як по селах в хромових чоботях

Бігали двоногі ті – вовки.

Як оті опричники в кокардах,

Всі вони від імені вождів,

Нищили наш генофонд народу,

Бо боялись наших кулаків.

Чую й досі крики ті і зойки,

Плач таких як сам, і матерів,

Навіть по садках кричали сойки,

Тільки ось з’являлись воронки.

З тих часів пройшло багато років,

Й комуністів більше вже нема,

А система та і залишилась

Що куди не підеш, скрізь – тюрма.

Як вони себе не називали

Ті, що в нас були і ті – що є,

Ті, шо за худобу не вважали

Тих, хто був не з ними, і не п’є.

Їм давай як більше проституток,

Й наших доморощених б…дей,

Для яких наш шеф робив притулки,

Де багато пальм і орхідей.

І казали: все в нас – для людини,

Тільки ти сопи, мовчи й радій,

То ж живи і радуйсь без зупинно,

Тільки ж каркать на вождів не смій.

Все у нас для бідної людини,

А грошей нема, то – сядь й мовчи,

І ніхто не дасть вам й копійчини,

То ж бери і сам себе – дрочи.

12.11.2013 р.

НЕПРЕОДОЛИМОЕ ТЯГОТЕНИЕ

Мы все бываем очень часто

Упрямы, горды и глупы,

Порой весёлые, опасны,

Порой тоской поражены.

Порой душой одолевает

Такой простор, такая ширь,

Словно вокруг Луна летает,

Словно везде прекрасный мир.

Затем опять душа страдает

И рвётся в мир полей, лесов,

Туда – где счастье ожидает

И много птичьих голосов.

И сколько б ты красой Планеты

Не восхищался, дорогой,

Но придет час и вас потянет

К своей семье, в отцовский дом.

5.6.1976 г.

ЧЕЛОВЕК ДЛЯ СЧАСТЬЯ СОЗДАН

Человек для счастья создан

И немножко для любви,

Поигрался в папки-мамки

И будь добрый – уходи.

Людина створена для щастя,

І для кохання – так і знай!

Трохи погрався в татка-мамку

І далі, дяденька, валяй.

12.6.1975 р.

ТОЛЬКО УЛЫБАЕТСЯ

Солнце светит,

Солнце светит,

А Луна качается,

Милый любит и не любит,

Только – улыбается.

10.12.1976 г.

ЕСЛИ СЛУЧИТСЯ

Любовь не стихия, а закономерность,

Поэтому верю и я в её верность.

И может случится, что ваша жена

К другому уйдёт – не таите к ней зла.

Знать были грубы вы и, может быть, – злы.

А злые мужья – никому не нужны.

Имейте терпение, смирите свой гнев,

И станет вам другом и львица, и лев.

И пусть самый добрый мужчина другой,

Жена, если любит, – вернется домой.

Ведь первые ласки и первая ночь,

Они ярче Солнца, Луны и всех звёзд.

И может навеки угаснет звезда,

Но первая ночь ни за что, никогда.

Но если вы взяли чужую жену,

Тогда я помочь вам ничем не смогу.

И, если уходит такая жена,

Вы ей помашите рукой навсегда,

Такую не ждите домой никогда.

Сложите ей вещи, подайте рюкзак,

И ей на дорогу вы суньте пятак.

И пусть уезжает! Цветами ей путь,

На место такой двадцать новых придут.

5.6.1976 г.

ПОЦЕЛУЙ

Там, где розы горят среди туй –

Обещала ты мне поцелуй,

А сегодня ты едешь в свой край,

И махнула рукой мне: «Прощай!».

Уезжай, уезжай, уезжай,

Только мне поцелуй ты отдай,

И тогда я за тот поцелуй

Буду помнить тебя среди туй.

17.7.2013 р.

КОГДА ХОЧУ Я ЕСТЬ

Когда хочу я очень есть,

Ты не бери меня за здесь!

24.8.1976 г.

УМ КРИЧИТ

Ум кричит, душа рыдает,

Сердце плачет, как дитя,

Что же ты ещё желаешь,

Синеглазая моя.

Пусть проплачут все метели,

Росы все и все дожди,

Через две иль три недели

Я приеду, только – жди.

24.8.1976 г.

КОГДА ЗАШКАЛИВАЕТ КРОВЬ

До чего мне нравится твой носик,

И твои волшебные глаза,

У которых спрятала ты осень,

У которых прячется гроза.

Как же мне приблизиться охота

К твоему источнику любви,

В тот момент, когда играет лето,

И поют у рощах соловьи.

Всё у нас затаскано настолько,

Не поймёшь, где секс, а где любовь,

Так зачем же ходишь в мини-юбке,

И мою зашкаливаешь кровь.

А когда я «заболел» соблазном,

И в душе грохочет в бубон май,

Лучше мне скажи, что ты согласна,

И тогда мне лучше не мешай.

15.10.2013 г.

О ЛЮБВИ

Если гнев любви сильнее,

Знать любовь слабее зла,

А поэтому от ней ты

Убегай, пока жива.

8.6.1976 г.

ЧТОБЫ НЕ БЫЛО СКУЧНО

Чтобы вам жить не было скучно,

Нужно любить – ежеминутно.

16.10.2013 г.

НАСТАЛИ ВРЕМЕНА

Во настали времена

Что не девка то – жена,

Заплати ей три гроша

И она на ночь – твоя.

14.12.2013 г.

ВОТ ГДЕ КРУГОЗОР!

Кругленькая попочка –

Вот где кругозор,

Так и прилипаешь к ней

Ты, как будто – вор.

Вот бы совокупиться

С этой красотой,

Где-то под черёмухой –

На часок-другой.

15.10.2013 г.

ЖИВЫЕ ГЛАЗЁНКИ

У этой девчонки живые глазёнки,

И бровки играют, как змейки,

Вот бы добраться до той мне девчонки,

Что прячет любовь и сжимает коленки.

И там, где в девчонки сплелись славно ножки,

О, как бы хотел я побыть там немножко.

НЕ ТЕ ЦВЕТОЧКИ

Идут последнии денёчки

Моей измученной любви,

Видать, не те уж уголёчки,

И мы не те истопники.

И хоть ещё горят цветочки,

И я тянусь к твоей груди,

Но вот не те уже сосочки

Что так меня когда-то жгли.

21.9.1983 г.

ЧТОБЫ НЕ БЫЛ ТЫ ДУРАК

– Погляди на пляж, на ивы:

Сколько девушек красивых!

Если б был ты не дурак,

Разве б был ты холостяк?

– Потому и не дурак,

Что живу, как холостяк.

23.11.2011 г.

СПАСИБО ПАРТИИ

Спасибо партии родной

За любовь и ласку,

Что заставила работать

На святую паску.

4.5.1975 г.

МОЯ ТЫ КРАСОТА

О, мой миленький цветочек,

Словно маки на лугу,

Сколько же в тебя тех точек,

Без которых не могу.

22.9.1983 г.

ДЫРА

Дыра для того и дана,

Чтобы хранить в ней семена,

И мы могли желания

Сливать в то дарование.

24.9.2013 г.

ЦЕННЫЙ РАБОТНИК

Пусть кто как хочет – так хохочет,

Но я свою овцу люблю,

Ведь с ней всегда мне мало ночи,

И как работницу ценю.

16.10.2013 г.

ЕСЛИ ХОЧЕШЬ СТАТЬ ВДОВОЙ?

Хочешь рано стать вдовой?

Ищи мужа с бородой.

16.10.2013 г.

ЧТОБЫ ДАРИТЬ ЛЮБОВЬ

Чтобы любовь дарить сполна,

Нужна всего одна жена.

13.10.2013 р.

ЗАЧЕМ НАМ ЖЕНЩИНЫ ДАНЫ?

Жёны нам затем даны,

Чтобы жарили блины.

3.12.2013 г.

НИКОГДА НЕ СПОРЬ С МУЖЧИНОЙ

Если хочешь быть счастливой,

Никогда не спорь с мужчиной.

3.11.2013 г.

МИЛАЯ ДЕВИЦА

Скажи мне, милая девица,

Как с тобой мне сговориться?

Чтобы ты, моя душа,

Хоть на ночь ко мне пришла?

4.12.2013 г.

Content

Кудрицький Валентин Олександрович Планета Х

ВАЛЕНТИН КУДРИЦЬКИЙ ПЛАНЕТА Х Лірика, сатира, гумор