Надійка ГЕРБІШ

ТЕПЛІ ІСТОРІЇ ДО КАВИ

Чоловікові, якого я люблю сильніше, ніж дорогу, книжки й вершкову каву разом узяті.

Моєму рідному І.

БАБУСИН ЧАЙ ІЗ ЛИПОВОГО ЦВІТУ

Здавалося, учорашнього болю й не було. Серце більше не знемагало під здоровенною і важкезною каменюкою — тягар минулих розчарувань сповз кудись додолу, і тепер серце завмерло в липневій невагомості.

Бабуся метушилася біля столу. Вона стояла спиною до кімнати, і лише її лікті справляли граційні вихиляси. Вікно зі старими рамами, на яких давно порепалася фарба, було відчинене навстіж. За ним росла розкішна яблуня. Розлогі гілки пнулися до хати — запахи бабусиної випічки могли принадити кого завгодно, а вона саме пекла коржики з горіхами.

Бабуся завжди все робила мовчки. Здавалося, вона дослухалася до чужих думок. Так це чи не так, але чомусь їй завжди вдавалося розгадувати людські таємниці, тож вона подумки підбирала потрібний лік і завжди досягала мети: липовим медом на сирниках склеювала шматки розчавленого серця; задобрювала варениками зі шкварками зголоднілу душу; омивала узваром із яблук брудні патьоки від внутрішніх сліз. І чимось таким ще заправляла бабуся всі свої страви, що всі негаразди забувалися вмить.

Мар’яна трепетно любила свою бабуню. Їй інколи здавалося, що ця літня жінка — перебрана в селянку чарівниця. Але тільки-но дівчина починала фантазувати й вимальовувати уявою крила на зсутулених плечах, бабуся гонорово виходила надвір й дзвінким голосом гукала своє дрібне птаство на обід або ж ішла в садок, щоби повернутися з порцією запашних грушок у фартушку.

Мар’яна знала бабусю лише весняно-літньою, оскільки взимку ніколи до неї не навідувалася — бабуся жила в далекому селі, до якого сніги замітали всі дороги. Від холоду її рятувала стара пічка й рясні в’язки дров, а самотності жінка не боялася. Вона почувалася однаково затишно в товаристві людей і у своєму власному.

Тепер теж не був звичний час онуччиних відвідин. Щороку в липні Мар’яна їздила на море. Але раптова життєва криза переламала всі її плани, і для дівчини не знайшлося кращого місця, ніж далеке село, де жила її майже казкова бабуся. Мар’яна прикусила губу при думці, що вона жодного разу не запитувала в старенької, коли та потребувала її. Вона завжди приїжджала, коли хотіла сама. І бабуся ніколи їй не дорікала. Дівчині стало так неймовірно ніяково й соромно, що вона затулила обличчя руками, скулившись на старому плетеному кріслі-гойдалці, яке для бабусі колись виплів її чоловік.

Бабуня вийшла до сіней і увімкнула газовий балон. Тоді, як завжди тихенько, зайшла до кухні й мовчки підіткнула ґратчастого пледа внучці під шию — у кухні було прохолодно й віяло сирістю.

На мить вона зупинилася біля дівчини й провела зморщеною, порепаною рукою по золотистому волоссю, а тоді ніжно торкнулася щоки. Вона усміхалася. Так відкрито, щиро, любовно, що Мар’яна точно знала, що бабуся не тримає на неї зла. Вкотре ця стара, неграмотна жінка читала думки й мовчки на них відповідала.

За якусь хвилю вона простягла дівчині велике біле горня, розцяцьковане волошками. Духмяний напій парою струменів уверх і лоскотав ніздрі.

Бабуся знов усміхнулася й тихо проказала:

— Пий, моя доню, липовий цвіт, то ліпший лік від сердечних бід. Мар’яна не знала, що їй на те відповісти, бо ніжність так щеміла в грудях, що слова не відшукувалися. Але на подвір’ї загавкав Бровко, і бабуся, так само мовчки, як завжди, взяла якусь каструльку й почимчикувала надвір.

ВОКЗАЛЬНА КАВА

Їхала, вешталася незнайомими вулицями, закохувалася в нові міста, не боялася загубитися, міцно спала в літаках і потягах, проте часто не могла заснути у власному ліжку. Випадкові перехожі — цілковиті незнайомці з чужих міст у далеких країнах — перетворювалися на чудових співрозмовників. А деякі навіть на друзів. Поверталася додому, а відчуття були такі, як бувають, коли обіймає чоловік, що носить на собі запах міцних парфумів. Поверталася додому, а на тобі залишалися пахощі тих міст.

Куталася в його обійми й мовчки слухала, як б’ється його серце — так рівно, так правильно, так спокійно. А потім засинала, і видавалося, що то потяг несе тебе знову далеко від дому.

Коли ти закохана водночас у двох, у Чоловіка й у Великий Шлях, ніколи не знаєш, де закінчується твоє сьогодні. Не знаєш, що таке паркан, бо для тебе кожен паркан — то рейки, які ведуть удалечінь.

— Коли це все буде позаду, я попрошу тебе прочитати мені казку, — казала ти йому. — Згорнуся собі клубочком, заплющу очі й тихо віритиму, що дива трапляються частіше, ніж ми сміємо про них мріяти.

Він кивав, пригортав тебе дужче до себе, а тоді, назавтра, притуляв долоню до скла у твоєму потязі. Їхала — він дивився тобі услід.

Знала, що скоро буде нова зустріч, а поки в тебе було побачення з Великим Шляхом — і притулялася щокою до вікна, проводила пальцями поторсаними кутиками старої валізи, просила провідника зробити тобі чаю з лимоном і згадувала, який смачний чай удома.

За вікном були жовті ліхтарі чужих міст і містечок — як оті круглі повітряні кулі, припнуті до міських алей — і волога бруківка, що миготіла, наче старе кіно із затертої трохи плівки.

Усе, як завше: звечора сідаєш у потяг, заплющуєш очі, поки він тебе заколисує, а над ранок за вікном уже все геть інше. Провідник віддає квиток — твою зім’яту мрію, що тепер уже спогад. Ти виходиш на сонний перон і починаєш сподіватися нового дива.

Люди навколо поспішають, метушаться, біжать, ти поспішаєш разом із ними, губишся, шпортаєшся о власну валізу, шукаєш потрібний маршрут. Поки телефон не почне вигравати улюблену мелодію, у вусі не забринить найрідніший голос і ти не примостишся коло громіздкого кавового апарату.

— Доброго ранку, люба. Тобі добре спалося?

— Я, здається, не бачила тебе цілу вічність. Скучила.

— Ночі завжди тривають вічність, коли ти далеко. Роблю собі каву. А ти?

— І я, — шукаєш у гаманці дріб’язок однією рукою, натискаєш клавіші на автоматі. Подвійну. З молоком.

Поки кава сюрчить дрібною цівкою у твою склянку, ти слухаєш про його ранок. Яка погода за вашим вікном, який сьогодні запах долинає із сусідньої квартири — бабуся Марта, здається, випікає коржики для внуків.

Тоді в поспіху допиваєш, біжиш, метушишся. Усе, як завжди. Нове місто, нові люди, новий запах. Але його не відчуваєш — на тобі запах того, кого так палко любиш. Ти кутаєшся у свій шарф, затуляючи носа. Сідаєш у машину на заднє сидіння й заплющуєш очі. Говориш навпомацки, навмання смієшся. Коли ти закохана в Чоловіка, то навіть Великий Шлях не може відволікти тебе від думок про нього.

ДОВГА САМОТНЯ ДОРОГА

Було якось насправді відчутно страшно. Очі боліли від утоми, нервового напруження й постійного мерехтіння сіро-білого снігу попереду. Навіть порухи щіток по лобовому склі завдавали болю. Судомило й руки — Олена інстинктивно затискала кермо щосили, боячись щось проґавити, не впоратися з кермуванням. А ще боялася втратити опору, яку поки відчувала принаймні на дотик.

Штормові попередження, про які вона читала у стрічці новин уранці, втілювалися у найгіршому своєму вияві. Сніг сипав і сипав. Їхати ставало дедалі складніше. Широка Київська траса перетворилася на вузеньку дорогу, майже таку, як вуличка біля будинку її батьків у приватному секторі.

Олена боязко повернула голову вбік: за півметра від неї з обох боків закінчувався світ. Там було біло-біло, і дивитися було нестерпно: погляд не міг зосередитися, і від того безпорадно блукав у пошуках неіснуючої чіткої точки. Їй пригадався Міхаель Енде із його «Нескінченною історією», де було страхітливе Ніщо, дивлячись на яке кожен відчував, наче сліпне. Олені на мить здалося, що тепер не лише казкову, але й їхню, справжнісіньку, планету з обох боків пожирає Ніщо…

Ще декілька метрів, і з обох боків дороги вималювалися силуети чорних кущиків, хоча за ними все було також неіснуюче-білим, Олені стало легше — принаймні щось відділяло її машину від страхітливого Ніщо снігової бурі.

Справа від неї промайнула шапка дорожнього знаку. Сам він був засипаний отим білим Ніщо, закутий у його в’язницю та геть безпорадний.

— Як же хочеться кави! — вигукнула Олена, і чомусь злякалася власного голосу. Він видався їй не так чужим, як якимось недоречним у цій сніговій пустелі.

Олена розімкнула правий кулак і потяглася до радіо. Якщо тут воно «тягнутиме», то є якась надія на порятунок. Зліва промайнула табличка, на якій мала би бути назва населеного пункту, але літери заліпив сніг.

— Чудово! Якщо зі мною щось трапиться, я навіть не знатиму, куди викликати евакуатор… чи «швидку»… чи… — Олена нервувала, бо паніка підступала, а сніг ставав усе густішим і здавався лиховісним.

Потяглася до мобільного, щоби перевірити його справність. Чомусь саме зараз передсмак неминучої катастрофи переслідував її, була певна, що скоро зламається все й вона залишиться одна-однісінька серед цих зибучих снігів.

Думки гарячково змінювали одна одну: «І чому я погодилася на цю пригоду? Чому мені завжди бракує сміливості сказати шефу все, що я думаю про нього і його горезвісні завдання? Чому не покинула цю роботу ще рік тому, коли все ще не виглядало таким заплутаним? Хоч би зараз не зателефонувала мама. Я не зможу їй збрехати, але не насмілюся і сказати правду. Вимкнути телефон? Це лише все ускладнить… Боже, Боже, врятуй мене… Хоч би якусь заправку, де був би автомат із кавою і хоча б одна людина… І хоча б якась кольорова пляма… Не можу більше дивитися на цей білий сніг…»

Ще один поворот, і десь серед снігових кучугур вигулькнула заправка.

«Ось воно, щастя», — подумала Олена й сильніше натиснула на газ.

Вона припаркувала машину, закуталася в барвистий шарфик і вибігла надвір. Неподалік стояли добряче присипана снігом машина й велика фура. Через вікна заправки дівчина побачила чоловіка з пластиковим горням. Їй здалося, що він незвичайно красивий. І все ж, їй зараз було не до розмов і не до романтичних знайомств. Аби лише кави. І знову в дорогу, швидше б до готелю. І в душ. І під теплу ковдру. На зустріч вона все одно вже не встигала.

«Хоч би не почав зараз розказувати, як погано одній жінці їхати в таку погоду», — подумала Олена, але все ж рефлексивно поправила волосся.

У приміщенні було досить тепло і навіть затишно. Олена привіталася, кинула погляд на красивого чоловіка з кавою, напевно, водія вантажівки, і підійшла до автомата. Аромат свіжої (хай і розчинної, тепер немає значення) кави провокував солодку млість, але треба було триматися. Ще довга дорога попереду.

Олена ще раз глянула на продавця, який щось заклопотано рахував, а тоді на мовчазного чоловіка. Він не дивився на неї. Не коментував того, що вона в таку погоду їде сама. Не ставив запитань. Лише пив свою каву й мовчав.

«Який же він несамовито красивий», — знову подумала Олена. Їй раптом захотілося, щоби він таки заговорив. Такого можна слухати хоч скільки завгодно. Йому легко довіритися. Біля такого втрачаєш контроль над ситуацією і добровільно передаєш віжки, тобто кермо, тобто взагалі право будь-що вирішувати. З таким чоловіком можна почуватися жінкою в усіх сенсах, і в тому, що жінкам у таку негоду нема чого їздити самим, теж. «Ну чому він не заговорить зі мною? Про що він думає?»

Їй закортіло сказати йому щось, усміхнутися. У нього були великі красиві руки з довгими пальцями, забрудненими машинним маслом. Їй хотілося, щоби він цими пальцями зігрів її власні. Але ні, він уперто мовчав, пив свою каву й не дивився на неї. І вона не могла заговорити першою. Бо в таких чоловіків ніколи не вихопиш ініціативи. Просто інтуїтивно довіряєшся, буквально ввіряєш свою долю, і все. І мовчиш. Так само, як оце він зараз.

Чоловік, нарешті, допив свою каву й знову підійшов до автомата. Олена побачила, що в смітнику було вже п’ять пластикових горняток. Яким же втомленим він має бути, якщо випив уміст їх усіх.

А він узяв свою каву й вийшов надвір, зник у темряві, у мряці, та навіть не залишив сподівання на те, що Олена знову зможе коли-небудь його побачити.

І їй раптом стало лячно ще більше, ніж раніше. Вона відчула себе абсолютно загубленою, беззахисною, покинутою. Продавець нарешті відклав свої папірці й запропонував допомогу. Яка там допомога. Вона допила свою каву й вибігла до машини.

Швидко темніло. Олена ввімкнула рок-н-рол, щоби хоч якось підняти «бойовий дух». Але нічого не вдавалося. Хотілося плакати. На щастя, за кільканадцять метрів попереду блимало світло чиїхось габаритних вогнів. Вона налаштувалася на таку ж швидкість, як і машина попереду, стежачи за цими вогниками, як за сигналами маяка. Ще трохи, зовсім трохи. І буде цей загадковий Тернопіль — місто, у якому вона ще ніколи не була. І, на це вона дуже сподівалася, буде тепло, світло, гаряча вода. І гарячий шоколад, якщо вона не забула взяти його із собою.

Задзвонив телефон. Це був шеф, сповіщав: щойно телефонував чоловік, із яким Олена має зустрітися. Він запізнювався.

«Ну й добре», — подумала вона й попрощалася, мотивуючи поганою дорогою.

…У фойє готелю стояв цей самий красивий чоловік і розмовляв телефоном. Він говорив, що лише приїхав і зареєструвався, запитував, коли зручніше буде влаштувати зустріч, обмовившись про фірму, у якій працювала Олена.

ДОМО-НАД-МОРЕМ-ТЕРАПІЯ

З її балкону видно море. У дощ чи у спеку можна просто піднятися на другий поверх будинку, відчинити двері на балкон, подивитися вдалечінь — і всередині стає тихо, добре, трохи мрійливо; всі проблеми видаються дріб’язковими, ейфорія втишується до спокійної радості й хочеться персиків, міцної кави з веселковою пінкою та дихати небом.

Женя повертається сюди після чужих великих міст, після складних робочих тижнів, після потягів і протягів. Вона працює лікаркою, але понад усе вірить у домотерапію. У домо-надморем-терапію. Прописує її собі і як лікування, і як профілактику. Словом, якомога частіше.

Щойно, до речі, завершився ще один божевільний-божевільний тиждень. Коли з лікарні — в автошколу, коли дорогою треба перечитати сотню навчальних білетів, коли спати немає часу, коли можна скотитися й до розчинної кави зранку, — Женя, однак, надавала перевагу тому, щоби так і не прокинутися протягом дня, але на «розчинку» не зважувалася.

Вона планувала приїхати у свою особисту терапевтичну «палату», щоби прочитати ще дві тисячі білетів серед балконної тиші. А в п’ятницю дізналася, що екзамен в інтернатурі й практичний екзамен у ДАЇ відбуватимуться в один день.

Коли вволю з того насміялася, вирішила, що, можливо, і зовсім нічого не читатиме. Бо тільки-но рівень інформації в голові хоч трішечки зашкалить, на питання інструктора «Якого милого ти тут зупинилася, знака не бачила?» вона може відповісти, що лікарняний знак хулігани перевернули й розмалювали в кольори британського прапора, треба, принаймні, його рівно поставити.

У кожному разі, домо-над-морем-терапія була їй конче необхідна. Переступивши поріг хвіртки, Женя скинула червоні сандалики на високій платформі й декілька хвилин просто ходила босоніж по траві. Схилялася над пахучими квітами, торкалася пальцями пелюсток. Рудий кіт Дживс, угледівши її, голосно нявкнув і поспішив пристати дівчині до ніг, щоби тертися, задерши хвоста догори, і намагатися розповісти їй сотні історій за мить.

Женя почухала Дживса за вушком, відшукала в одній із далеких кишень своєї величезної сумки ключі й відчинила двері. Дім-над-морем, як завше, пахнув затишком.

Рідні стіни, прохолодний душ і п’ять хвилин медитації над кавовою джезвою — і півмішка тяжких думок як не було. Женя пов’язала барвистий фартушок поверх короткої літньої сукеночки — теж барвистої, аби нічим не нагадувати нудну білизну лікарні, яка вже ледь не у печінках сиділа, — і взялася пекти «мадленки». Ще якихось півгодини, і можна буде заварити наступну порцію запашної кави, кинути туди четвертинку «цвяшка» гвоздики й зовсім трішечки кардамону, обрати серед усієї свої колекції розписаних горнят найвеселіше, висипати на широку тарілку свіжу випічку й, огорнувшись простирадлом, умоститися на шезлонгу на балконі. І (всім екзаменам на злість!) узяти поторсаний томик «Емми» Джейн Остін і читати-читати, раз у раз поглядаючи на море.

Тільки-но Женя втілила все задумане, їй на коліна вискочив Дживс і влігся поверх книжки. Вона погладила рудого нахабу, делікатно витягнула йому з-поміж лап «Емму» й спробувала читати, витягнувши руку. Але котяра всією своєю тлустою тушкою влігся їй на руку, хитро зиркнув на господиню, тоді примружив очі, потягнувся і задоволено замуркотів.

Женя спробувала ще декілька разів прилаштувати книжку на читальну відстань, але Дживс, здавалося, оголосив холодну війну господининому читанню.

— Так, любесенький, одна голова — добре, а дві — патологія. І друга голова — якраз твоя. Я сама знаю, як хочу провести свій вихідний, — суворо бормотіла дівчина котові, але він лише розплющив ліве око й знову вмостився так, що джейностінівський шедевр виявився не підйомним.

Рудий нахаба був свято переконаним, що вдвох вони краще зможуть вирішити, як їм вмоститися. І «Емма» їм тут ні до чого. Третя зайва, так би мовити.

— Приїхала на терапію — будь добресенька, виконуй рекомендації місцевого лікаря, — промурчав він їй.

— Дживс, замовкни, коти не розмовляють, — сонним голосом відповіла дівчина.

Але кіт уже мурчав їй колискову, вітер із моря приніс заспокійливі нюхальні солі й ефірні олійки прямо на балкон, а «Емма» чемно примостилася на долівці.

Женя слухняно закуталася в затишок свого власного кінкейдівського Дому-над-морем і спокійно заснула.

— Два екзамени в один день — теж мені проблема, скажи, Дживс? — прошепотіла вона, згортаючись клубочком.

— Таки так, — хитро промурчав кіт, мостячись якомога зручніше їй біля колін.

ДОСТАТНЬО. ТЕБЕ

А знаєш, от зараз іду — і аніскілечки не страшно. Вкриваюся осінню, як рушником після душу. Все так, як має бути. І кроки такі тихі, спокійні, як тоді, коли я у плетених капцях сходжу нашими дерев’яними сходами вниз — заварити тобі чаю.

Знаєш, так легко піддаватися маніпуляціям, страхам, легко ображатися і пересмикувати зміст, коли ти чогось дуже-дуже хочеш. І це щось стає настільки важким, що викривлює всі площини навколо, прогинає їх — і простір начебто починає сипати «знаками». Хоч насправді ніякі то не знаки, просто падають слоїки з полиць — стояли ж рівно, а тут їх так перехилили.

Коли дуже-дуже чогось хочеш, то це щось, кажуть, перетворюється на ідола. І вимагає жертв. Переважно даремних. А ще це щось затуляє собою все навколо. Набуває ірреально великих розмірів і затіняє справжнє. А я зараз нічого не хочу. Мені всього достатньо. Оця безпідставна радість — моя улюблена, знаєш.

Мене запитують, чому я не п’ю вина і чи це гріх. Я сміюся, бо як може бути гріхом те, що робив Ісус. Коли відповідаю, що це — посвята, яку усвідомлено прийняла, бо живу саме на перетині цього простору й цього часу, кажуть, що це така моя аскеза, і все наче зрозуміло. Але аскеза — це те, що робити важко. А це ж зовсім неважко. Я не відчуваю, наче втрачаю щось. Мені — ти знаєш — зараз усього достатньо.

І ще подумалося, що свобода — то не пошук, не боротьба, не втеча і не протистояння. Свобода — це достатність. Я вірю, що людині для щастя достатньо Бога. І поки заварюю тобі чай, скажи мені, що ти думаєш, добре?

ДОЩОВА ЗУСТРІЧ

Її місто, останніми тижнями дуже дощове, поволі перетворювалося на майже-Венецію. В атласних туфельках на підборах Зоряна поверталася з роботи додому річками мокрих вулиць.

У такі моменти особливо починаєш цінувати свою кухню, де можна сушити довге й мокре від зливи волосся коло плити, палити свічку в аромалампі, слухати, як закипає чайник, підсвистуючи джазмену в радіо, пити гарячий духмяний чай, кутатися в довгий махровий халат і смажити сирники.

— А я б хотіла бути старим музикантом, — сказала Зоряна кішці, що відразу вмостилася їй на колінах. — Сидіти посеред брукованої площі якогось великого міста в старій Європі, такого древнього, що рахує свій вік епохами, а не роками. Я носила б старі брунатні штани, смішні чоботи, сорочки в клітинку, жилетку, поторсаного капелюха і неодмінно пов’язувала б на шию вицвілу червону шовкову хустинку. — Дівчина подивилася на свої бліді худенькі руки, відсьорбнула чаю і повела далі. Кішці, мабуть, було байдуже, але вона чемно вислуховувала свою господиню й заохочувала її продовжувати своїм затишним муркотінням.

— У мене було б зморшкувате обличчя й сильно засмаглі, мозолисті руки з довгими тонкими пальцями. Я б сиділа зі старою скрипкою кольору твердого шоколаду та грала би тремкі, чуттєві мелодії. Навколо б завмирала метушня: жінки б затуляли губи руками й плакали, молоді дівчатка сором’язливо-грайливо усміхалися б мені, а чоловіки неодмінно кивали б головами, піднімали капелюха й зупинялися, щоби купити оберемок квітів для коханих у моєї сусідки-квіткарки. Пари б цілувалися під мою музику. Діти крутилися б й вищали з радості…

Задзвонив телефон, але Зоряні не хотілося знімати слухавки. Вона перечекала виклик і вимкнула апарат із мережі. Передбачливо вимкнула й мобільний. Кішка все ще муркотіла, наче вимагаючи продовження, і Зоряна знову занурилася у виголошення мрій.

— А ввечері я поверталася би додому, в маленьку квартиру під дахом якогось ветхого будинку, варила б собі гарячий шоколад, а тоді, тримаючи жагуче горня в долонях, сідала б за розхитаний дерев’яний стіл і відсьорбувала потроху, смакуючи миттю, вигадуючи собі нові мелодії. А ти, ставши вже теж геть старою, мостилася би в мене на колінах і вимуркувала гармонії, які вже давно забулися…

Кішка, чи то образившись на епітет «стара», чи то просто вловивши імпульс, переданий добрим чарівником, зіскочила Зоряні з колін і всілася на підвіконні, щось виглядаючи у вікні.

Дівчина підійшла за нею й приклалася чолом до шибки.

На зупинці внизу стояли двоє чоловіків, мабуть, чекали свого автобуса. Зоряна часто бачила тут таких — зістарених, худорлявих, із сумними очима… Їй завжди думалося, що вони теж колись були молодими, слухали рок-н-рол і мріяли змінити світ… А зараз просто щодня повертаються додому із заводу вечірнім рейсом автобуса.

Їй стало сумно й захотілося відійти від вікна та вимкнути радіо, що саме плакало пронизливим голосом Діни Вашингтон. Але кішка замуркотіла й потерлася голівкою до господині.

Зоряна зупинилася, погладила її ніжну шерстку й навіщось ізнову визирнула у вікно. Червоне світло фар відбивалося у воді на дорозі. Чоловіків уже не було на зупинці — на їхньому місці, зіщулившись під дашком, сидів молодий хлопець і грав на гітарі. Зверху, та ще й у сутінках, цього не можна було розгледіти, але Зоряна знала, що його пальці задубіли й зігнулися від холоду, тому звук виходив надірваним і наче металічним.

— Не можна так, — сказала вона кішці. — Якщо я зараз не запрошу його скласти нам компанію, то він, а не я, колись перетвориться на старого й самотнього музиканта з моїх мрій. А інструмент зіпсується, що дуже погано. Тому…

Дівчина хутенько скинула халат, надягла теплий плетений светрик і теплі штани, закутала горло шарфом, накинула дощовик, узула кольорові ґумачки й зникла за дверима.

Кішка лише задоволено нявкнула й умостилася на підвіконні — спостерігати за зворушливою й доброю сценою не-з-кіно, час від часу намагаючись упіймати лапою кружальця з ароматної пари, що розліталися кухнею від Зоряниного улюбленого горнятка з чаєм.

ДОЩОВЕ МАТЕ

Марта прокинулася, подивилась у вікно, і її сни розтанули в туманному ранковому світлі.

По шибках витонченими змійками стікали струмочки дощу. На горизонті розплилися аквареллю обриси гір. Вікно майже сягало долівки, і Марта любовно обмацувала поглядом рухливе мереживо за ним, не висуваючи розморене сном тіло з-під теплої ковдри. Простирадла пахнули Остапом.

Щоранку Марта внюхувалася в цей запах, пробувала його на дотик, намагалася відкласти в закамарках пам’яті. Але він розчинявся в інших запахах дня, не залишаючи по собі найменшого спогаду, найдрібнішого натяку. Та щоранку вона впізнавала його знову.

Із кухні долинав приглушений звук футбольного матчу. Остап завжди снідав, спостерігаючи, як інші ганяють м’яча. Він любив відкинутися на спинку м’якого крісла, спокійно пережовувати й швидко водити очима за метушнею на екрані. Марта завжди думала, що з таким самим урівноваженим спокоєм Бог дивиться з небес на людську метушню.

Засвистів чайник. Остап користувався винятково газовою плитою, коли готував собі вранішню каву. Він категорично не визнавав пластмасових електричних чайників і стверджував, що кава з них смердить смітником. А ще Остап передплачував щоденну газету і дуже хотів, щоб її приносили вранці. Він тоді слухав матч, пив каву й гортав газету.

На щастя, тут, у провінції, ніхто не приносив газет.

Марта спробувала ногою повітря на дотик. Воно було прохолодним і ніжним. Вона висковзнула з-під перини й накинула на себе довгий плюшевий халат. Навшпиньки пройшла до кухні й зазирнула туди. Остап зосереджено водив очима за рябою кулею на екрані. Аромат кави тріпотів у повітрі. Але Марта не любила кави. Вона усміхнулася й затрималася на мить, щоб укотре помилуватися чоловіком. Так, майже щоранку, вона милувалася ним уже майже шістнадцять років.

Тихесенько вийшла на терасу. Вітер розхристував їй волосся, проганяв залишки сну. Марта дужче затулилася халатом. Вітер жбурнув їй в обличчя декілька мокрих крапель. Вона любила дихати дощем.

Спиною відчула, як Остап усміхається, стоячи позаду неї. Коліна зм’якли від ніжності, але вона не обернулася. Вітер пестив їй щоки. Міцна рука невагомо обійняла за талію. Другою Остап простягнув їй горня, яке парувало туманними завитками. Вона відчула запах цинамону. То було її улюблене мате.

Вони стояли мовчки. Марта лише сильніше закуталася в сильне чоловікове тіло. Він лагідно дмухав їй у волосся.

Марта думала, що ще три дні, і їхня відпустка закінчиться — вони повернуться до шуму великого міста, до своїх синів-підлітків, до буденного графіку. Але зараз вона вбирала в себе цю легкість, цю неймовірну свіжість і тишу. У них з Остапом не було медового місяця. І це вперше вони відпочивали лише вдвох.

Вітер зненацька заскочив їх крижаним подихом. Дерева засвистіли, вигнулися. Повітря стало кольору розведеного водою молока. Остап пригорнув Марту міцніше й повів до будинку. Вона зупинила його.

— Ти замерзнеш, — він дивився на неї тим самим поглядом, як тоді, майже шістнадцять років тому, коли вперше переводив через хисткий місток у цих самих горах. І вона так само вдячно йому усміхнулася.

— Облиш, я зовсім трішечки побуду тут. Наодинці, — вона підняла на нього благальний погляд.

Остап кивнув. За мить він повернувся, щоби накинути їй на плечі шерстяного пледа.

Марта почула, як у кухні гучніше заговорив коментатор. Остап уже не боявся її розбудити.

Він майже ніколи не говорив їй, що кохає. Але щоранку заварював їй чай і перебирав волосся. І він завжди знав, чого вартує справжнє мовчання.

ЕВОЛЮЦІЙНІ ЗАМАЛЬОВКИ НА КАВОВІЙ ГУЩІ

14 травня

Сьогодні день народження нашого друга. Ми виїхали в ліс і смажимо шашлики. Точніше, ви смажите шашлики. Я сиджу й перебираю струни гітари. Ти просиш мене щось заспівати. Я ніколи не співаю, коли ти просиш. Я взагалі не можу співати, коли ти поруч. Мені пересихає в горлі. Це тому, що ти співаєш невимовно гарно. Я так не вмію. Тому передаю тобі інструмент, і ти ненароком торкаєшся своїми пальцями моєї руки. У тебе дуже гарячі руки.

Усі сідають у коло і говорять, звісно ж, про чоловіків-жінок. Ідеальних. Ти кажеш, що ідеальна жінка мусить уміти заварювати смачну каву. Я кажу, що ідеальний чоловік мусить мати гарячі руки. Ти не знаєш, що я вважаю тебе ідеальним чоловіком. Ромашечка простягає тобі свої руки й питає, чи вони достатньо гарячі. Ви смієтеся.

16 травня

Я не можу перестати думати про твої слова. Уже другий ранок поспіль я уявляю, як ти прокидаєшся вранці й робиш собі каву. Я п’ю чай — ти б сказав, що це не чай, а тирса, загорнена в пакетик. Ти так любиш усе справжнє. А в мене навіть немає джезви. Мені чомусь страшенно хочеться бути ідеальною жінкою. Сьогодні я піду й куплю кавові зерна. І млинок. Буду вчитися заварювати каву. І колись, може, пригощу тебе нею. Або не пригощу. Ти робиш її так невимовно добре, як я ніколи не вмітиму. І взагалі. Коли ти поруч, мені тремтять руки.

8 червня

Чому ти її п’єш? У неї запаморочливо красивий аромат, це так. Але вона гірка. І коли її пити, стає сумно. Я читала, що Джон Мільтон пив каву, коли писав «Втрачений рай», а коли писав «Повернений рай», пив чай.

10 липня

Тепер я теж п’ю каву. Мені порожньо й холодно всередині. І ніяке літо не може мене вилікувати. Інколи Ромашечка приходить вечорами, і ми разом говоримо про все на світі або дивимося фільми. Добре, що він є. З ним так спокійно. І можна плакати йому на плечі. Він ніколи не звинувачує, не ставить зайвих питань і не пропонує відразу рішень. Він готовий вислухати, помовчати чи сказати щось абсолютно беззмістовне й водночас лікуюче. Правда, в його присутності сльози інколи зникають самі собою.

Він знає, що мені дуже зле. Але ніколи не питає, чому. І добре. Бо як би я йому сказала? А раптом він розповів би тобі?

29 липня

Ранкове кавування перетворилося на ритуал. Я піднімаюся з ліжка, мелю собі дрібку зернят зі шматочком палички цинамону і клаптиком зірочки анісу. Тоді засипаю суміш у джезву, заливаю водою та заварюю. Додаю трохи цукру й повертаюся назад у спальню, прочиняю вікно навстіж, мощуся на широкому підвіконні й довго-довго дивлюся в сад. Сонце тільки-но піднімається над містом. Я люблю ці ранкові миті. Тоді я абсолютно точно знаю, що Хтось думає про мене. І що Йому не байдуже до мого смутку. Я пошепки розповідаю Йому свій біль. Він витирає мені сльози сонячним промінням і, здається, всміхається. Потім я швидко збираюся, біжу на роботу, як завжди, запізнююся, думаю про тебе, знову трохи сумую, заливаю звичайну, перемелену десь на заводах, каву окропом і тоді сумую ще дужче. Ми не бачилися вже стільки днів. Я не хочу тебе бачити. Усе ще сподіваюся, що це мине. Я молюся, щоби це минуло. Але Він не відповідає, не обіцяє, що буде легко й безболісно. Просто каже, що буде зі мною завжди, за будь-яких обставин. Я хотіла б навчитися любити так само безумовно.

14 серпня

Ти прийшов до мене. Так несподівано. Я, мушу зізнатися, чекала Ромашечку. Ти виглядаєш збентеженим і трохи розгніваним. Питаєш, чого я тебе уникаю. Кажеш, що Рома тобі все розповів. Що мені сумно й погано. Ти не можеш зрозуміти, чому я ніколи нічого не розповідала тобі. І хіба з друзями так можна поступати. Що я маю тобі відповісти? Як маю сказати, що ти мені більше… не друг? Що ти мені більше, ніж друг?!

Я нічого тобі не кажу. Заварюю каву. Граю на гітарі. Співаю. Ну й нехай. Байдуже. Нехай тремтять руки, голос, хай пересихає в горлі, хай я нічого не вмію. Ти тут, і мені страшенно хочеться, щоби твої теплі руки зігріли мої.

Ти мовчиш. Ти весь час мовчиш.

25 вересня

Я застудилася. У горлі першить, світ ходить колами, наче намагається станцювати навкруж мене «подоляночку». Мені хочеться додому. Ти прийшов до мене на роботу й приніс мені каву з імбиром у своєму великому термокухлику. Не знаю, як ти дізнався, що мені так до нестями хочеться тепла. Може, знову Ромашечка на хвості приніс. Але, судячи з того, як палахкотять твої долоні, коли ти намагаєшся на дотик визначити, наскільки висока в мене температура, ти знаєш більше, ніж знає він.

12 грудня

У Джона Мільтона не було френч-преса, у якому можна було би збивати пряжене молоко в пухнасту пінку й вихлюпувати її на свіжозаварену каву. Тепер я точно це знаю. А ще йому ніхто не робив кави з вершковим морозивом, із кленовим сиропом, із медом, цвітом ружі, з волошками, з м’ятою, з шоколадом і спеціями до яблучної шарлотки по-віденськи. Бо якби він знав хоча б десяту частину тих рецептів, за якими ти мені вариш каву щоранку, він би точно писав своє «Повернення раю», насолоджуючись кавовим ароматом. А ще знаєш, любий, я невимовно рада, що ти мені більше не друг. І що мій ідеальний чоловік має не лише гарячі руки, а й гарячу джезву на кухні.

ЗИМОВЕ ПЛЕТИВО

Узимку легко писати казки. Узимку взагалі легко писати. Не лише тому, що писати — одне з небагатьох (відносно) корисних занять, доступних зимової пори. Узимку більший простір для уяви. От їдеш у потязі — і за вікном уранішнє сонце вихоплює зі сніготуманної «закулісної темряви» поснулі села. Будиночки, кошлатиться дим із димарів, і більше нічого не видно. Усе вкрите снігом. Таємницею. Сніг, наче біле полотно, на якому уява вимальовує свої казки. Що у тих будиночках? Хто у тих будиночках? Що діється поза ними?

За вікном потяга починає сипати сніг, і уява розцяцьковує кожну сніжинку, даруючи їй ім’я та Історію. Вигадані історії для сніжинок важать значно більше, ніж надгробки для людей. Вони не констатують факт їхнього існування, а дарують ціле життя — барвисте та яскраве, — дають причину для прекрасної мандрівки з неба на землю.

А ще ти їдеш, дивишся у біле безмежжя, бездоганну білу прірву, перевернуту вбік на дев’яносто градусів, неначе вона кран, і хтось його перемкнув, і раптом прямісінько перед тобою вигулькує ліс, густий-густий і чорний із вибіленими химерним інеєм гілками. Потім знову біле поле зливається з білим небом через молочний туман, але ти вже більше не віриш у Ніщо. Ти знаєш, що поза тим, що ти бачиш, є Щось. Ти віриш у це, намагаєшся уявити.

Безмежність перетворюється для тебе із беззмістовної пустки на осмислену, пересипану дивами дійсність. І тобі хочеться писати.

Провідниця приносить чай. Ти просиш скибочку лимона і мед замість цукру. Лимона немає, але в твоїй сумці взимку завжди знайдуться мандаринки. Тож ти дістаєш одну, обираєш і кидаєш дві помаранчеві плястерки до склянки. А потім ще одну, попередньо витиснувши з неї сік ложечкою.

Ти дбайливо затуляєш ноги коциком, поправляєш теплого шарфа на шиї, скидаєш мітенки й берешся за спиці. Поки поїзд їде, поки за вікном падає сніг, поки пальці пахнуть мандаринками та груднем, так легко й приємно виплітати вовняні шкарпетки дітям. А потім, зійшовши на дбайливо підметений від снігу перон, з перону — в машину, з машини — в теплу й світлу домівку, яка пахне сосною, помаранчами, цинамоном і випічкою, надягати ті шкарпетки на малі зворушливі ноженята своїх рожевощоких малюків і розповідати їм історії сніжинок, які танцювали за твоїм вікном. Поки ти їхала додому й уперто не вірила в Ніщо. Ти неодмінно скажеш дітям, що за кожним ілюзорним Ніщо є Щось — чудове, добре, радісне — і вони, як завжди, тобі повірять. А коли трохи підростуть — зрозуміють. І вигадуватимуть зимові історії разом із тобою. Може, навіть самі колись сплетуть тобі теплі шкарпетки на ноги. Щоби тобі завжди було по-зимовому тепло. Бо взимку, ти знаєш, дуже особливе тепло. Воно пахне любов’ю і затишком. І казкою. Зимовою казкою.

КАВА ВІД КАРЛСОНА

— Алло, привіт, ти думала, всі любі-рідні-друзі-знайомі відвітали, можна вже лягати спати? — веселий голос у слухавці кривляється з усіх сил. — А дзуськи! Всі відвітали, тепер можна й мені. Зі спанням почекаєш.

Назар вітає мене з днем народження й бажає всього дуже хорошого. Мені на очі викочується щось, що здалека могло би нагадати сльози, я збираюся знайти десь клапоть паперу й ручку чи там, у крайньому разі, олівця й записати його слова, але він говорить надто швидко, і я насправді вже хочу спати. Наступного ранку я не пам’ятатиму нічого з того, що він сказав, але приємні відчуття залишаться. Він бажає мені наостанок на добраніч, я кладу телефон неподалік («сов» і забудьків серед моїх друзів не так-то й мало) і мощуся на ліжку. Чоловік виходить із ванної і запитує, чого я так задоволено всміхаюся. Я переказую йому щось із Назарових вітань, і він сміється зі мною.

Інколи мені здається, що Назара створили для того, щоби люди навколо нього всміхалися. Він вірить у щирість і доброту, вірить у сім’ю, дружбу, любов, у затишок і в чисте серце. Навіть у доброзичливі революції; і якщо я чую, що у Львові невідомі знову щось учворили чи викинули якогось коника, перетворивши місто на осередок милого й веселого хаосу, то інколи знаю, а інколи здогадуюся, хто за тим усім стоїть.

* * *

— Приїжджай до Львова, зроблю кави, — каже мені Назар, певно, відчувши, що зараз у мені всередині стільки втоми й напруги, що коли я лусну, безпровідниковий Інтернет по всій земній кулі не працюватиме днів зо чотири; а Назару треба Інтернет кров із носа, бо він не матиме що програмувати, коли його не буде, тому хлопець додає: — З молоком.

Ні до якого Львова я, звісно, не їду, але на душі стає легше. Я заплющую очі й уявляю вузькі вимощені бруківкою вулиці, красивих квіткарок, затишні кав’ярні. А тоді згадую хатинку Карлсона, мені стає добре й смішно, і напруга геть спадає. Назар може бути спокійним за свій Інтернет.

У хатинці Карлсона і живе цей довгокосий хлопець, схожий на індіанця. Якщо відшукати у самісінькому центрі Львова одну старовинну кам’яницю, а тоді довго підніматися під самий дах дерев’яними гвинтовими сходами, то можна втрапити в маленьку помаранчеву кімнатку, де на стіні висить картина, перевернута догори дриґом: то Назар вирішив, що якщо ця абстракція висітиме «правильним» боком, вона нічого не означатиме, а якщо її перевернути, вона нагадуватиме веселий смайлик. А ще з вікна крихітної вбиральні видно верхівку ратуші. Коли приходиш туди в гості, бородаті фрази про «припудрити носик» залишаються незатребуваними — там котується геть інша словесна пропускова валюта: «Хочу глянути на ратушу». Ну чи щось у тому ж дусі.

Господар карлсонівської хатинки насправді варить дуже смачну каву — з молоком. І, на відміну від справжнього Карлсона з його недоторканним-для-усіх-крім-нього варенням, зовсім не шкодує її для своїх друзів.

* * *

Ми з коханим хочемо поїхати до Франика. Я запитую Назара, що там потрібно дивитися насамперед. Він відповідає, що річку, і додає, що зараз вона може розливатися, бо «сніг сходить із гір». Я не відразу можу збагнути, звідки в зазвичай жартівливому джмейлівському чатику взялося таке речення — музика слів «сніг сходить із гір» може звучати хіба зі сторінок повістей, скажімо, якогось Коцюбинського. Але Назар не жартує, він знає місто, у якому виріс, він знає, що означає «сніг сходить із гір», і він уважає, що це красиво. А ще він переконаний, що подорожувати закоханим людям треба тільки вдвох, у жодному разі не поодинці.

Тож коли мені випадає нагода на декілька днів вибратися у далекі мандри — у якийсь там Лондон чи Стамбул — самій, побавитися у відчайдушну пригодошукачку, в якої за плечима немає кухні, гори прання й цебра зі шваброю, немає роботи й обов’язків давно заміжньої галицької пані, а є лише дорога, мапа, фотоапарат, маленький червоний блокнот, ручка й легкий наплічник, я тішуся й гордо розповідаю по поверненні про свої подорожі, а Назар робить вигляд, що він не чує й не бачить цього. Мої мандри, навіть найцікавіші, якщо вони були без коханого чоловіка, не варті уваги мого друга.

* * *

І все ж — я добре це пам’ятаю — наша перша розмова була про міста. Ми зустрілися у (на диво напівпорожній, тобто із зайнятими лише сидячими місцями) львівській маршрутці, здається, 34-й (то взагалі щасливий на зустрічі маршрут). Він був у своїй чорно-білій, поторсаній, дуже стильній «арафатці», я куталася у великий коричневий, привезений із Лондона, шарфик, у тон ковбойським чобіткам, привезеним із якогось дрібного містечка на просторах Північної Кароліни; ми привіталися й почали говорити про міста. Отак от одразу. І саме про міста.

Тоді, десь посеред львівських вуличок, цей усміхнений Карлсон, підозріло схожий на індіанця, розповів мені про відцентрову й квартальну побудови міст, із того часу я знала на одну маленьку таємницю Всесвіту більше. Саме відтоді я розумію, чому одні міста огортають мене ковдрами, поять чаєм і дають відчуття дому, а інші — розгублюють, змушують ніяковіти й постійно нагадують, що я в гостях. Міста-сонечка, оті, з відцентровою побудовою, вважають мене за свою. А юні урбаністичні велетні зі своїми кварталами відчувають нюхом у мені анархістку, не створену любити мегаполіси, і дивляться ображено й холодно своїми скляними очима. Усе так просто. І як я раніше не здогадалася?

* * *

І взагалі, думаю, що це невимовно добре, коли є міста, які тебе люблять, і є люди, яким довіряєш настільки, що можеш легко плакати їм «на плечі». Друзі, які не звинувачують, не ставлять зайвих питань і не пропонують одразу рішень. Які готові вислухати, помовчати чи сказати щось абсолютно беззмістовне — і водночас лікуюче. Однак у присутності таких людей сльози інколи зникають самі собою. І тоді достатньо просто бути поруч, усміхатися, слухати й насолоджуватися теплом і світлом. Не знаю, звідки вони такі теплі беруться, просто тішуся, що вони є.

* * *

Можна подумати, що я пишу це все, бо Назар належить до рідкісної породи чоловіків, назвемо її, скажімо, породою «світлих карлсоноподібних чоловіків-несподіванок», яка вже майже вимерла або й ніколи — ну, майже ніколи — не існувала, і я просто зобов’язана зробити ескізик про нього для якоїсь там Червоної-книги-особливих-людей. Але то не так. Він вірить — і я не можу з ним не погодитися, — що хороших, світлих, несподівано добрих людей у цьому світі хоч греблю гати.

Просто у нього теж скоро день народження, я збираюся зателефонувати йому пізно ввечері, сказати, що спання зачекає, а поки треба вислухати мої вітання; а тоді переслати йому цей шмат паперу: аби-сь знав, що всі, навіть найдрібніші, приємнощі, які ми робимо комусь, не забуваються…

КАВОВА ПЛЯМА У СТАРОМУ ЗАПИСНИКУ

У дитинстві я, напевне, як і кожен хлопчик, читав багато книжок про різні казкові пригоди великих і дрібних героїв. Про сміливих гобітів, страшних орків, світлих поводирів і Око Саурона. У снах мені ввижалися страшні провалля, густі ліси, липкий туман, потворні карлики й лицарі на білих конях і в лискучих обладунках. Мені примарювалися відьми й чарівні принцеси, яких потрібно було рятувати.

Я читав так багато, що, бувало, заплющував очі, щоби уявити собі якусь сцену, а натомість засинав — і сновидіння переносили у моє власне продовження казкових історій. Я засинав навіть удень. До тата часто приходили його товариші, й вони вели запеклі суперечки, як можна змінити світ. Інколи все було значно простіше: вони говорили, як виховувати нас, дітей, щоби ми виросли хорошими людьми. Але навіть такі розмови зрештою зводилися до їхньої улюбленої теми, як змінити світ. І були такими ж гарячковими. Я полюбляв умоститися десь неподалік, укритися старим пледом, який тато часом клав у машину, коли ми збиралися в ліс на шашлики, і який устиг пропахнути димом і бензином; брав із собою стос улюблених книжок і, якщо пощастить, трохи халви, і забував про уроки: доки тато з товаришами філософствував про мою подальшу освіту, я міг не перейматися, що він візьметься перевіряти мої рівняння з математики.

Мені чітко врізався в пам’ять один сон: я був у лісі. Десь неподалік захрустіла гілка — я різко обернувся й побачив гидкого чоловіка, схожого на розбійника. У нього було невиразного, сіро-жовтавого кольору волосся, білі вії, трохи перекошене обличчя та брудний, пошарпаний одяг-лахміття. Руки виглядали ще бруднішими за одяг, а нігті нагадували пазурі якоїсь хижої птахи. Він ішов лісом, роззираючись своїми поросячими очиськами довкола. Під його босими, грубими ногами, з яких де-не-де сочилися цівочки крові, тріскали сухі гілки, щоразу змушуючи мене здригнутися. Я зіщулився й заховався поміж листя густої папороті. На щастя, він мене не помітив. Я сидів і напружено чекав. Раптом збоку почувся тихий, ласкавий шепіт.

— Степане, — хтось знав моє ім’я і, здавалося, намагався мені допомогти. — Виходь звідтіля. Тобі треба тікати!

Я обережно визирнув і побачив неподалік, на галявині, стару жінку з добрими очима. Вона була трохи згорблена й закликала мене своєю натрудженою, кволою рукою: «Сюди!». Щоби добутися до неї, мені потрібно було вискочити з безпечних заростів папороті, вийти з-під тіні високих дерев і пробігти через відкриту галявину. А тоді перелізти через дерев’яний тин, трохи вищий за мене самого. Потому я б опинився неподалік тієї бабусі й був би у безпеці.

Але все ж виходити зі своєї схованки було лячно. Відкрита галявина, тин… А що, коли злодій обернеться?.. Але голос бабусі заворожував, манив, а розбійник ходив зовсім неподалік. Я побіг. Летів, не чуючи під собою ніг. Якось майже раптово дістався тину й узявся перелазити, вчепившись за нього руками й намагаючись закинути праву ногу на другий бік.

Бабуся голосно засміялася — її тепла усмішка кудись зникла, натомість залишивши потворний беззубий рот. Вона вже не говорила чітко, як тоді, коли кликала мене; вона шамкала, шипіла, наче змія, і щойно я з переляку зачепився штаниною за кілок, покликала злодія.

— А дивишь-но, шьо тут у нашь є!

Він обернувся й зареготав. Вона стояла за декілька метрів від мене — стара, лиха й жаска. Він був ще далеко, проте вже потроху рухався у мій бік своїми закривавленими, брудними ногами, потираючи руки. Я хотів тікати — і було куди! У мене були здорові, прудкі ноги! Навколо був ліс, який я добре знав. Вони були достатньо віддалік і не могли рухатися швидко. Але всередині мене було стільки страху, що я й поворухнутися не міг.

…Тоді прозвучав голос — не знаю, чи то хтось зі сміливих героїв, про яких я стільки читав, промовляв до мого боягузтва, а чи тато (або хтось із гостей) виголосив ту репліку голосніше, ніж інші, але раптом я прокинувся. А у вухах стояло войовниче: «Не дозволяй своєму страху ставати компаньйоном твого ворога!».

І то була перша фраза, яку я записав у свій блокнот. Того ж дня я попросив тата купити мені товстого, «дорослого» зошита. Тато мав такого в закамарках свого робочого куточка, який він гордо називав кабінетом. І я взявся писати — старанно, намагаючись приховати округлість свого ще доволі дитячого почерку.

Того вечора до нас прийшло багато гостей, і я — поки ніхто не бачив — випив свою першу каву, а кухлик (усі філіжанки дісталися гостям, а я від незнання налляв собі цілий кухлик темного напою — і потім не бачив ніяких снів цілу ніч) поставив на записник. Під словами «Не дозволяй своєму страху ставати компаньйоном твого ворога!» — на пам’ять, напевне.

Той записник і досі лежить у моїй шухляді. Там багато мудрих або геть наївних слів. Я виписував цитати з книжок, журналів, газет, з пісень і висловлювань друзів — татових і своїх. Щось стало моїм життєвим принципом, достовірність іншого заперечив час і досвід. І все ж усі ті слова додали щось до формування мене, як людини.

Але перша сторінка зошита, де темніє пляма від першої кави і фраза, яка завершила той мій сон, висить у рамці над моїм письмовим столом. І щоразу, коли в грудях виникає те хлоп’яче відчуття боягузливого зіщулення, я кажу собі, що потрібно просто розпружитися. Зчепити штанину з кілка і діяти, залишивши страх на дерев’яному тині — на пам’ять.

ЛАТЕ ІЗ АРОМАТОМ БЛЮЗУ

— Ну і що там може бути цікавого? За що мені кожної п’ятниці така кара?

Ліля неохоче підвелася з дивану й побрела у ванну, заодно додавши звуку в програвачі. У кімнаті там і сям лежали різні частини вечірніх нарядів, а коло м’якого крісла шеренгою розмістилися декілька пар взуття.

Дівчина уважно розглядала своє відображення в дзеркалі: зараз була зима, й шкіра виглядала втомленою і… якоюсь сумною.

— У виснаженої та знудженої жінки завжди кисла міна й прив’яла шкіра, чого ж іще хотіти, — із удаваною байдужістю сказала Ліля й узялася дбайливо змивати денний макіяж із обличчя й ніжно, самими пучками, наносити крем.

Сьогодні була п’ятниця, і дівчина могла б залишитися вдома, послухати музику, прийняти ванну з ароматичною піною під стелю, подивитися смішні фільми, напекти коржиків чи почитати книжку про гномів. Та що завгодно можна було би зробити — аби тільки нікуди не йти. До того ж надворі було холодно, брудно й страшенно неприємно.

Але робота є робота, а її робочий день у п’ятницю продовжувався на невизначену кількість годин, якщо якимсь нехорошим людям приходила в голову ідея влаштувати вечірку, концерт чи відкриття готелю, як ото сьогодні. За останній рік роботи в редакції часопису, куди постійно, без усілякого сорому, приходили запрошення на всі ці події, Ліля повірила, що нехороших людей у світі тьма-тьмуща, і вільні вечори в п’ятницю їй не особливо світять.

Інколи дівчині щастило — і до міста приїжджали нереальні хлопці зі шкірою кольору міцної кави та грали джаз. Або ж талановиті пари палко танцювали танго. Або ж хтось — раз на сто років — писав хорошу книжку й розповідав про неї так захоплююче, як колись Лілин дідусь розповідав онуці про свою службу в армії і те, як вони з товаришами купалися в Байкалі.

Але щастило їй рідко. Зазвичай у бокалі п’ятничного вечора змішували кричущий несмак у декорі, попсову музику, декілька «грошових мішків» і непропорційно багато довгоногих мисливиць за гламуром та ефемерним яхтово-діамантовим щастям. Усе це заливали великою кількістю алкоголю. Мабуть, останній мав перебити неприємний присмак інших інгредієнтів, але їй це нічого не давало — дівчина не пила.

Ліля повернулася до кімнати й почала вибирати одяг. Примірка суконь перетворилася на муку. Вони ну ніяк не пасували до внутрішнього настрою дівчини. А шпилясті підбори й зовсім виглядали, як знаряддя тортур.

— Усе, хай собі думають, що хочуть, а я вдягаюсь так, як мені буде зручно.

За декілька хвилин Ліля вже усміхалася дзеркалу: вузькі блакитні джинси, затишна плетена великими петлями бежева туніка на короткий рукав з коміром-хомутом і такі ж бежеві уггі. На руках — затишні блакитні мітенки з бежевими сніжинками.

У програвачі Дін Мартін саме краяв серце своїм «Різдвяним блюзом».

— Кому що, а мені Санта не приніс нічого, ні натхнення, ні музи, лиш морок за вікном і трохи різдвяного блюзу, — у вільному перекладі підспівувала йому Ліля й пішла до кухні готувати собі какао з молоком на дорогу.

…У фойє готелю було дуже світло й просторо. Дзеркала, світильники з водоспадами кришталевих «краплинок», квіти у вазах. Привітний швейцар з ідеально накрохмаленим білим коміром і красивою, «правильною», усмішкою провів Лілю до святкової зали, де чемно передав її в руки адміністратора. Той — так само гладенько виголений, із награним шармом і ледь уловимим здивуванням ув очах (імовірно, посіяним туди не зовсім, м’яко кажучи, формальним виглядом дівчини) — підвів Лілю до столика, накритого білою атласною скатертиною й акуратно, підтримуючи гостю за лікоть, допоміг їй зручно вмоститися на м’якому білому дивані.

— Що би ви хотіли випити? — адміністратор ледь помітним кивком підкликав офіціанта.

Ліля окинула поглядом підкреслено послужливого та привітного юнака — її вже починало нудити від цих галантних істот, схожих на пінгвінів у своїх чорно-білих формах, хіба що з кращою фігурою. А ще їй негайно захотілося додому, під картатий плед, слухати Діна Мартіна й лузати мандаринки.

— Лате, будь ласка.

Вона зумисне підкреслила перший склад — зазвичай у всіх кафе й ресторанчиках офіціанти виправляли її, перекроюючи слово на латЕ, хоча це й було неправильно. Якщо цей пінгвінистий хлопака зробить те саме, прискіплива журналістка в замітці про відкриття готелю напише: «Попри ввічливість і досконало випрасувані костюми своїх підлеглих, керівництво готелів такого рівня мало би краще дбати про те, щоби вони правильно вимовляли назви страв і напоїв і не виправляли відвідувачів, безсоромно нехтуючи золотим правилом „Клієнт завжди правий“».

— Лате, — повторив офіціант за дівчиною, так само виділяючи голосом перший склад. — А яке саме лате любить синьйорина? У нас, — тут він притишив голос і прихилився ближче до вуха дівчини, — роблять неймовірно смачне лате зі спеціями до гарбузового пирога. У американських кнайпах воно так і називається Pumpkіn Pіe Latte. Туди входять цинамон, мускатний горіх, імбир і гвоздика. Ну от. Я вже «здав» вам рецепт. Але щодо пропорцій — ні пари з вуст. Доведеться вам самостійно почаклувати на кухні, щоби винайти досконалу гармонію, яка вже є у нашого напою.

Офіціант усе менше нагадував Лілі пінгвіна і все більше скидався на дуже приємного співрозмовника. Вона усміхнулася йому найчарівнішою усмішкою зі свого арсеналу й попросила принести їй саме цього лате.

— А самого гарбузового пирога у вас немає?

— Бажання синьйорини — для нас закон. Навіть якщо доведеться перетворювати на гарбуза «карету» котрогось із заможних гостей, пиріг ми для вас усе одно спечемо, — засміявся він. — Ваш вибір дуже вдалий — саме те, що треба для такого зимового вечора, коли за вікном погода… не надто приємна. Але в нас ви начисто забудете про погоду, повірте! Хорошого й теплого вечора вам… — хлопець запнувся й грайливо подивився на гостю.

— Ліля.

— Хорошого й теплого вечора вам, Лілю. Я передам ваші захцянки нашому чарівникові на кухні.

«Напевне, доведеться тут залишитися жити, — подумала Ліля й усміхнулася сама до себе. — Отак би щовечора хтось дбав про те, що мені смакуватиме. А ще краще — щоранку й що обіду теж. Може, вони в своїх номерах ще постіль електроковдрами гріють?»

Дівчина видлубала з сумки свій фотоапарат, ніжно погладила його пальцями й поклала собі на коліна. Саме заради нього вона й прийшла на цю роботу — хоч як це дивно звучало. У той час, коли вона істерично переглядала списки доступних вакансій, лише в цій редакції пропонували службову дзеркалку на додачу до соціального пакету й такої-сякої зарплати.

У залу починали сходитися люди — всі такі вишукані, святкові. Ліля дуже вирізнялася з-посеред них, але ніскілечки не збиралася цим перейматися. Дійство зараз почнеться, ну й нехай. А вона тим часом насолоджуватиметься собі лате з цинамоном, мускатним горіхом, імбиром і гвоздикою й наминати гарбузовий пиріг. Тоді їй точно буде про що написати в замітці про готель, де замість офіціантів прислуговують ельфи, а на кухні живе справжній Рататуй.

На сцену збоку зали вийшли музиканти — у таких самих пінгвінячих костюмах. Однак настрій у дівчини значно покращився, і вона вже на це не зважала. Квінтет. Клавіші, саксофон, барабани, бас-гітара, труба. Трохи класики, трохи імпровізації. Ельф із доброю усмішкою приніс лате, за ним — пиріг. Але й це вже не мало аж такого значення, адже музика лунала неймовірна.

Трубач із трохи скуйовдженим волоссям і розхристаним коміром був вродливим — із великими сумними очима й вузькими, грайливо вигнутими губами. Чимось він нагадував дівчині головного героя фільму «Піаніст». А ще він мав такі ж тонкі й красиві пальці.

Типові оди нововідкритому готелю змінювали одна одну, але на ці моменти й згодився пиріг, який виявився-таки дивовижно смачним. Як і лате. Ліля зосередила увагу на поглинанні смаколиків, поки люди з добре поставленими голосами не припинили свої теревені й не всілися на місця, дозволивши музикантам продовжувати творити казку.

Трубач виглядав ще розхристанішим, ще справжнішим, ще гарнішим. Він заплющував очі, а пальці танцювали по вентилях. Він розмовляв музикою, і Ліля також заплющила очі — щоби не відволікатися й краще його розуміти.

І коли нарешті згадала, що було б непогано познімкувати це все, музиканти вже зовсім розігрілися й шпарили сміливо, легко, здається, забувши про все на світі.

Трубач розплющив очі й усміхнувся фотографині. Напевне, вони двоє найменше пасували до багатої та вишуканої атмосфери залу. Він зіграв щось немислиме, але цей дисонанс лише додав пікантності композиції. Трубач повернувся до своїх колег і щось їм сказав поглядом. Басист із барабанщиком заусміхалися, клавішник насупив брови, а саксофоніст набрав повітря в легені.

Дівчина повернулася на свій диванчик і залізла на нього з ногами, зручно вмостившись і налаштувавшись слухати музику, заодно поклавши фотоапарат на бильце, як на імпровізований штатив.

А хлопці тим часом ушкварили різдвяний блюз, за ним — I’m Feelіng Good.

Ліля потягнулася за сумкою, щоби змінити об’єктив. А трубач тим часом змінив трубу — на маленьку, червону, із золотистими вентилями, точно позичену в якогось Санта-Клауса на вечір. Музики заграли «Щедрика» — і так щемко, так трепетно, що хотілося плакати.

А потім на сцену знову вийшли дядечки з поставленими голосами, щоби довго розводитися про зірковість готелю й іще там щось. Ліля почала збиратися додому — не хотілося псувати собі вечір вислуховуванням нудних промов.

Вона подякувала офіціантові-ельфові, який сказав, що сьогоднішня гостина за рахунок закладу, й поклав їй у руку запрошення на наступний святковий прийом, відповіла йому, що неодмінно прийде, якщо він сам нікуди не подінеться, передала вітання Рататую й тихо — у її уггі це чудово вдавалося — пішла до виходу.

На вулиці було сиро й неприємно. Таксівка ще не приїхала, але Лілі чомусь відчайдушно бракувало свіжого повітря.

— Панянко, куди ж ви? — хтось узяв її за руку вище ліктя, зовсім не так галантно, як готельні пінгвіни, але цей дотик був значно приємнішим за всі їхні уважності.

Трубач — усміхнений, із лукавими іскорками в очах — стояв посеред цього туману в одній сорочці й не відпускав Лілиної руки:

— Не думайте нікуди втекти, у мене тут серйозна пропозиція. Міняю диск із музикою на візитівку. Ви ж хочете диск із музикою?

Ліля засміялася.

— Ви замерзнете.

— Не біда.

Хлопець зігнувся й задер чорні класичні штанини — під ними були теплі червоні шкарпетки з різдвяними оленями.

— Мені сестра зв’язала. На Різдво. Тепер я ніколи не мерзну. То що, вам не сподобалася музика? Ви не хочете диска?

Ліля переклала сумку в руку, за яку він її тримав, аби не змушувати трубача її відпускати, хоч це й було безглуздо, і вільною рукою потяглася за візитівкою.

Під’їхало таксі. Насуплений клавішник з’явився у дверях готелю. Трубач замість поцілувати дівчині руку поцілував її в щоку, притримав двері машини й — прокрутившись на підборах тричі — повернувся в світ дзеркал і кришталевих водоспадів.

— Зупиніться ще біля супермаркету, будь ласка, — попросила дівчина таксиста, — я швидко. У мене вдома просто гвоздика та мускатний горіх до кави закінчилися.

ЛИСТ ІЗ-ПІД ТРЬОХ ПЛЕДІВ

А з мене, знаєш, вийшов би некепський папа Карло. Коли мені холодно, я шукаю розмаїті малюнки та фотографії, заздалегідь указавши, що основним словом на їх означення мусить бути «тепло», довго дивлюся на них — і мені справді стає тепліше. Коли мені холодно, то, щоби зігрітися, треба зовсім небагато. Твого потиску руки, трохи шоколаду, гарячого чаю з цинамоном, кружальцем апельсину й півцвяшком гвоздики. Або пісню, під яку ми так легко засинаємо, у вуха, плетений шарф довкруж шиї і заплющити очі.

Але не зараз. Коли ти так далеко, то, щоби зігрітися, мені треба залучати важку артилерію втеплюючих засобів. Три пледи — мій, твій і ще наш дорожній зверху. Електричний чайник із гарячою водою — щоби можна було його обійняти й трохи пройнятися його теплом. Наповнити бабусин пузатий заварник із гарними дрібними трояндочками заваркою вщерть. Горнятко з плетеним «светриком». Фотографії нашого моря. Багато красивих фотографій. Книжка. Краще дві — з улюблених. Музика. Заплющити очі. Теплі вовняні шкарпетки. Твій светр — щоби рукави закривали долоні й звисали донизу, як у П’єро. Подушки на широке підвіконня. Свічки. Аромалампа. Записник із моїми сокровенними мріями. Телефон під подушку — щоб у жодному разі не пропустити твого дзвінка. Улюблений поторсаний м’який ведмедик. Сюди б іще великого пухнастого собаку з кудлатим хвостом, але в нас немає собаки.

І все одно мені так холодно без тебе. У мене мерзнуть пальці, мерзнуть ноги. У мене навіть — ти ж повіриш? — мерзнуть думки. Хіба може бути щось гірше, ніж мерзнути далеко від тебе? Знаєш, рідний, мені так тебе бракує.

І коли приїдеш ти, мені не треба буде ні записників, ні картинок. Можеш зривати їх зі стіни, якщо хочеш. Лише відкрий, будь ласка, своїм золотим ключиком те місце в моєму серці, звідки по всьому тілу буде струменіти тепло. Бо з мене, взагалі-то, вийшов би некепський папа Карло. Лишень кому потрібен той папа Карло, якщо в нього немає його Буратіно.

Тож, любий Буратіно, давай завершувати цю зимову казку гепіендом і теплом. Не барись і приїжджай додому швидше.

Твоя змерзла дівчинка, з якої міг би вийти некепський такий папа Карло, знаєш

ЛИСТ ДО МАМИ

Пам’ятаєш, мамо, коли я була маленькою, то запитувала тебе, що зі мною буде, коли я виросту. Мені хотілося знати, чи буду я красивою, чи буде в мене дім із сонячною терасою, різнобарвними квітами та великим кудлатим собакою, чи зможу я подорожувати й бачити море частіше, ніж раз на рік, чи я любитиму якогось хлопчика так, як ти любиш тата. Я хотіла знати, чи у мене теж буде донечка, якій я заплітатиму коси й пов’язуватиму на них яскраві бантики.

Ти — пам’ятаєш? — казала, що вродливою я буду неодмінно. Ти вважала, що в мене добрі очі й тепла усмішка, а це — головна окраса дівчинки й жінки. Найважливіше — не розівчитися усміхатися людям і дивитися на них із любов’ю. Я старалася не розівчитися, мамо. Інколи це було так складно, знаєш. Але я пам’ятала твої слова, що любити ніколи не буває просто. Утім, воно того варто. І так воно й було.

Ти кажеш, що моя тепла усмішка й добрі очі залишилися зі мною, і я знову хочу стати маленькою дівчинкою, вмоститися тобі на колінах і розпитувати тебе, що зі мною буде, коли я виросту.

Коли я була маленькою, ти казала, що світ завжди відкритий для нас. І навіть якщо у мене не буде моря й високих гір, то будуть озера та пагорби. Ти казала, щоб я ніколи не звикала до краси так, щоби перестати нею дивуватися. Ти казала, щоб я частіше ходила пішки туди, де немає асфальтованих доріг і де росте багато дерев.

А ще ти казала, що колись у моєму серці поселиться щось, схоже на метелика: дуже красиве, тендітне й крихке. І просила мене зберегти його, хоч чого б це вартувало. Скажи, мамо, ти ж мала на увазі те, що я зараз відчуваю?

Мій метелик поселився в серці, коли я зустріла Його.

Знаєш, у нього такий мужній голос. Трохи обвітрений, але впевнений і дуже спокійний. Коли він говорить, я заплющую очі й згадую, як любила маленькою прийти до моря, згорнутися калачиком на теплому піску, заплющити очі та слухати. Його голос нагадує мені шум морських хвиль.

Він дуже красивий — у нього добрі очі й тепла усмішка. Він любить ходити далекими стежками там, де багато доріг і немає машин. Він не схожий на велетня, але коло нього так невимовно затишно, неначе він собою може затулити всі вітри світу.

Знаєш, мамо, у нього хороший смак на музику та шарфики. Він заварює каву з молоком і усміхається частіше, ніж не усміхається. У нього такий самий розмір ніг, як у тата, тож коли він прийде до нас у гості, то зможе взути татові капці.

Мамо, коли я була маленькою, ти завжди казала, що я закохаюся в хорошого хлопця, — але чи знала ти, що він буде найкращим?

«МАТУШКА»

Із великих вікон кафе на сіру, туманну, вогку вулицю струменіло тепле світло. Ще декілька хвилин — і табличка на дверях зміниться на «Відчинено». Софія вирішила трохи прогулятися, щоби не стовбичити коло закладу, переминаючись із ноги на ногу. Глянула на годинник: за чверть восьма. У це якось складно було повірити, адже сьогодні жінка прокинулася нечувано рано, і тепер їй здавалося, що вже мав би бути принаймні обід, аж ніяк не сніданок, який, до речі, ще й не розпочався.

А тим часом сонні перехожі сновигали вулицею в обидва боки: хтось поспішав, а хтось плентався непевним кроком, неначе не міг зважитися, чи варто йти вперед, чи мудріше було б повернутися додому й сховати носа під теплою периною.

Офіціант у довгому фартуху відчинив двері й перевернув табличку другим боком. Софія пришвидшила крок і за кілька митей опинилася в затишному кафе, де пахло свіжо змеленою кавою, мигдалевим печивом і ваніллю. Вона пройшла в глиб зали, скинула з себе вологе від вранішньої мряки пальто, розкутала шарф, стягнула плетені рукавички з одним пальчиком і вмостилася на м’якому дивані — прямо під лампою із солом’яним абажуром. Її подруга, Інна, ніколи не приходила вчасно в таку рань. Тому жінка замовила какао з імбирним пряником і розгорнула на колінах книжку.

— Привіт, матушко! — вродлива дівчина з усмішкою від вуха до вуха і розпашілими від швидкої ходи щоками з гуркотом опустилася у крісло навпроти Софії. — І хто це тут із самісінького ранку книжки студіює?

— Іннусю, ти на диво вчасно сьогодні! Щось у лісі?..

— Про ліс не знаю, не заходила, мені, ти знаєш, далеко. Але нагоду довше потеревенити з новоспеченою матушкою мені втрачати ну ніяк не хотілося!

Офіціант підійшов знову, мило усміхаючись, і дівчата замовили сніданок. Із колонок линула спокійна тиха музика. Зала потроху почала заповнюватися ранніми відвідувачами. Натовп за вікном ставав густішим і рухався вже швидше й упевненіше. Мабуть, ті перехожі, які ніяк не могли визначитися, що їм робити, вже знайшли своє місце під сонцем — чи то пак під сірим, затягнутим важкими хмарами, небом.

— Ну, то як воно? Узагалі, я досі не можу повірити, що ти на це зважилася. Якось ніколи не уявляла тебе в образі релігійної фанатички, тим паче в ролі е-е-е… — бачиш, мені навіть вимовити це складно! — дружини священнослужителя. Це ж… Це ж навіть гірше, ніж життя за шаблоном «церква-кухня-діти». Чи ні?

Софія засміялася й потяглася за ножем, щоби намастити на тост масла й умостити туди шматок сиру з базиліком.

— Ну як тобі сказати… Я не знаю, що гірше, а що краще — об’єктивно. Мені особисто добре. І якось геть не страшно, не знаю. Може, вся суть у стереотипах…

— Ну які стереотипи, Софійко. Я боюся про це думати — але й не думати не можу. Тобі ж оце треба бути такою зразковою пані, не показати зайвого сантиметра стрункої ніжки, не засміятися, коли розповідають приперчений анекдот, не піти на джем-сейшн після концерту, бо там усі бухають і не бачать, кого цілують за димовою завісою, і зовсім не годиться, щоби друг тебе о пів на третю ночі привозив звідти додому на машині! Але й твій коханий із тобою туди точно не піде, бо він вічно зайнятий своєю паствою та семінарією!

За сусіднім столиком з’явився чоловік у бездоганно накрохмаленій сорочці, рівно пов’язаній краватці та з гострими, як меч, стрілками на штанях. Інна закотила очі під лоба й важко зітхнула. Дівчина була твердо переконана, що педанти та ханжі колись начисто витруть усесвіт своєю стирачкою, намагаючись виправити всі його шорсткості й неточності. Водночас вона притишила голос і прихилилася ближче до подруги:

— Чесно кажучи, мені страшно, що подумають твої «підопічні», коли раптом побачать, що ти їси й теревениш зі своєю не дуже правильною подругою в чужому місті замість того, щоби смажити бекон і яєчню своєму високодуховному чоловікові на власній кухні з рожевими фіранками в квіточки.

— Дарма ти так і про паству, і про мого коханого, і про вечірки, — знову засміялася Софія. — Ну й фіранки в мене цілком пристойні, тож не треба їх отут насильно в рожеві квіточки розфарбовувати.

— Ну добре, переборщила, згустила фарби. Але ж!..

— Давай почнемо з кінця, а то я забула хронологічний порядок жахіть, які розгорталися в намальованій тобою картині. З тебе тобто. Узагалі-то, Ісус полюбляв смачно поїсти з митниками й блудницями. Щоправда, навряд чи Він снідав із фарисеями — і я не збираюся, від цього страшенно псується апетит.

Накрохмалений дядечко скоса подивився на дівчат — і вони пирснули від сміху.

— Як тобі не соромно! — жартома посварила подругу Інна.

— От бачиш, ніхто мені не забороняє сміятися, — підморгнула їй Софія. — Ну це я до того, що, хоч ти й не блудниця і в податковій не працюєш, мені дуже приємно з тобою розділити сніданок, тим паче в місті, де я без тебе почувалася б геть самотньо. А коханий тим часом сам собі посмажить грінки — якби ти лишень знала, як він смачно смажить грінки! З італійськими травами й часничком. Пальчики оближеш!

— Він що, замість сповідей рецепти від прихожанок вислуховує?

— Щодо сповідей, я не дуже в курсі, але прихожанки намагаються навчити мене, міську білоручку, готувати смачні страви. Вони так переймаються тим, щоби ми часом не померли з голоду, що зворушують нас до сліз. Учора сусідка спекла маковий струдель і принесла мені перед від’їздом…

— І прийшла без запрошення, звісно. А якби ти не хотіла її бачити? Чи в тебе такого не буває? Ох уже ті люди зі своєю турботливістю!

До зали зайшли декілька галасливих студенток і почали моститися на диванчиках, шарудіти паперами й зі збентеженням ув очах переказувати останні «академічні» новини, які сорока на хвості принесла.

— Іннусько, новий контекст міняє звичні правила. От ти приходиш сюди, готова заплатити свої кревні, і цілком спокійно ставишся до того, що офіціант може підбігти в будь-яку мить і поцікавитися, чи в тебе все гаразд і чи не потрібно тобі чогось принести. Ти ж не образишся на нього за це?

— Ну що ти порівнюєш, — насупила губи Інна. — Ти ж сусідам не платиш за те, щоби вони бігали до тебе на кухню й перевіряли, чи не порожній у тебе холодильник. У маленьких містечках, де є отака от спільнота — об’єднана церквою чи будь-якими іншими гуртовими інтересами, — інша валюта. І турбота там — цілком звичне явище.

— І ти не знуджуєшся з усіма цими людьми, з їхніми турботами? Мені би бракувало особистого простору, чесно. Це ж задихнутися можна!

У Софії задзвонив телефон. Вона глянула на екран і щасливо усміхнулася — коханий чоловік турбувався, як вона доїхала, чи не замерзла, не втомилася, виспалася в потязі. Цікавився, як їй смакувала вранішня кава. Розповідав, що собака звечора дерся в двері спальні, бо до смерті перелякався звуків феєрверків і петард, якими розважалися десь на іншому краю містечка. Казав, що пересмажив сьогодні грінки, бо подзвонив котрийсь із семінаристів і попросив краще розтлумачити йому одне питання — до екзамену залишалося кілька годин, значить, усе чесно.

Інна тим часом нашвидкуруч перевіряла пошту зі свого телефону й високо здіймала брови та грайливо кривила губи, коли подруга навпроти белькотіла якусь надмірно зворушливу дурницю.

Офіціант прибрав спорожнілі тарілки й горнятка й поклав перед дівчатами по прянику, весело усміхнувшись.

— Для покращення настрою в дощову погоду, — пояснив він і повернувся на кухню.

Софія тим часом попрощалася з коханим і взяла подругу за руку.

— Знаєш, сонечко, насправді турбота й тепло зараз важать значно більше, ніж будь-що інше. Люди звикають самоідентифікуватися через якісь речі, фірми, які їх виготовляють, марки машин і моделі комп’ютерів. Ділять суспільство на «своїх» і «чужих» за книжковими вподобаннями чи музичними смаками. Чимало християн уперто відмовляються брататися з представниками інших гілок того ж таки християнства через якісь дрібні розбіжності в доктринах. Носяться зі своїми довгими одежами й табличками на грудях, як ті фарисеї, — і це, я вже тобі казала, страшенно псує апетит!

— Ой-ой, ти вже від чоловіка навчилася читати проповіді, чи як? — засміялася Інна й міцніше стиснула руку подруги, не бажаючи відпускати. — Я скучила за тобою. Ти завжди копала вглиб, поки я порпалася у верхньому шарі. Але я досі не зрозуміла, що ти хотіла сказати, ну от ніскілечки!

— Я просто хотіла сказати, що це все нагадує слона, який рикнув від того, що на нього впав листок. Так у нашому містечку говорять бабці. Люди роздувають великі бульки й ходять коло них, як коло розбитого яйця. А головне залишається поза фокусом. Для мене головне не релігія — а Бог, Який стоїть у її центрі. Не нова роль, як ти то називаєш, матушки, а кохання до чоловіка, який от щойно спалив грінки і тим не менше залишається моїм ідеалом. Не статуси — вони трактуються по-різному, залежно від того, хто про них говорить, — а люди…

— О-о-о, ти таки безнадійна оптимістка, Софійко! — вигукнула Інна, знову позірно закотивши очі. — А хоч за чимось ти жалкуєш, хоч щось є у твоєму новому житті погане? Ну не буває, щоби все аж так добре, — принаймні, я в це аж ніяк не вірю.

— Звісно, жалкую. За тобою, за Орисею, за дівчатами, за роботою, за вранішнім шумом великого міста. Але найбільше — за такими от кав’ярнями, котрі відчиняються о восьмій ранку. Де грає хороша музика, де смачна — не розчинна — кава. Де затишно й тепло. І де можна, ні про що не думаючи, читати книжку. Або думаючи — розмовляти з подругою і тримати її за руку. У нашому містечку нічого такого немає.

— О, бачиш, я так і знала, що десь тут має бути підступ!

За вікном почав сипати сніг. Перехожі пришвидшили крок, хтось витягнув яскраву парасолю, хтось підняв комір. Маленька дівчинка з рудими кісками задерла голову догори й почала ловити сніжинки язиком. Софія усміхнулася й потяглася за шарфом.

— Але якщо моя сусідка, крім макового струдля, зробить мені ще розчинну каву, я буду щаслива й вип’ю її, навіть не покрутивши носом, — підморгнула вона подрузі.

* * *

Дівчата вийшли на припорошений білим сніжком тротуар і, обійнявшись на прощання, поспішили кожна у своїх справах.

Інна не могла перестати усміхатися. У маршрутці якийсь хлопчина поступився їй місцем. Продавчиня в кіоску поцікавилася, чи дівчина не дуже замерзла, й при цьому щиро дивилася їй у вічі.

— Може, таки і в нас не все втрачено? Може, і в нас гроші — не єдина валюта? — пробурмотіла вона собі під ніс.

Увечері Інна спекла сирний пиріг і віднесла старенькій сусідці. А тоді взяла телефон і ще раз набрала номер Софії:

— Як твій день? Ти не замерзла?

— Ні, саме добралася додому, закуталася в теплий плед і п’ю волошковий чай, який мені, як би то ти назвала, заварив батюшка.

— От і добре. А знаєш, чого бракує мені?

— І чого?

— Рожевих фіранок у квіточки. І грінок із часником. І сусідки, яка могла би пекти макові струдлі.

— О, так у чому проблема? У семінарії, знаєш, скільки майбутніх священнослужителів є…

Дівчата продовжували сміятися, виголошуючи мрії й припущення, а тим часом собака зручно вмостився Софії біля ніг, чоловік засвітив торшер і всівся з чималим стосом книжок у крісло, за вікном сипав сніг, освітлений жовтим м’яким світлом самотнього ліхтаря на тихій вулиці, де ніхто нікуди не поспішав.

НЕВІДПРАВЛЕНИЙ ЛИСТ

Знаєш, коли мені подобається якась пісня, я заслуховую її до дірок. Умикаю знову й знову, переслуховую, танцюю, мрію, засинаю-прокидаюся-роблю-каву-ходжу-їм-відпочиваю, живу під неї.

Я думав, із тобою все буде так само. Ти подобаєшся мені. Я живу тобою, дихаю, марю. З ким не буває. Хіба таке вперше? Захоплення ж ніколи не тривають вічно.

Я забув свої улюблені пісні. Слухаю ті, які ти виставляєш у своїх соціальних мережах. Читаю книжки, про які ти пишеш. Недавно ти написала, що слухаєш оте джазове онлайн-радіо, і я теж його слухаю. Інколи воно набридає, і то добряче, але я не хочу пропустити акордів, які зачіпають тебе й змушують заплющувати очі. Я уявляю, як ти хитаєш головою, як проводиш рукою по шиї — ти ж завжди так робиш, коли тобі дуже подобається якась музика, — я бачив.

Я теж проводжу рукою по шиї — бо мені дуже сильно подобаєшся ти.

Думав, то минеться. Я вже заслухав тебе до дірок. Як і твоє улюблене джазове радіо. Воно встигло набриднути. А ти — ні. Я вмикаю твій образ якомога частіше — засинаю-прокидаюся з ним, сподіваюся, що скоро він утратить свою гостроту, але він лише закарбовується глибше в мене. Я боюся, що коли мені виріжуть апендикс — усім моїм друзям вирізали, — я шепотітиму твоє ім’я, відходячи від наркозу.

Ти написала, що любиш гірку каву та гіркий шоколад, — я їх не люблю. Кава з молоком і молочний шоколад куди смачніші. Може, коли ти це писала, тобі просто було дуже сумно. Або ж ти перечиталася своїх французьких книжок. Зізнаюся, більшість книжок, які ти читаєш, мені теж не подобаються.

Але ти подобаєшся мені. І я вже не знаю, чи це колись минеться. Щоразу, коли я пишу тобі листа, то думаю, що завтра, коли ти прийдеш до мого фургончика купувати каву в обідню перерву, я зроблю тобі свою улюблену, з вершками, і вручу конверт. Але ти приходиш — у вухах навушники, шарф затуляє губи, — тицяєш пальцем в еспресо й даєш мені гроші. Береш горнятко, киваєш та йдеш собі. А конверт залишається під прилавком. Разом із купкою інших.

За тобою завжди черга людей. Я готую їм каву, у фургончику грає твоя улюблена музика, я дивлюся тобі вслід, питаю себе, чи сподобалося тобі твоє еспресо сьогодні.

А ввечері знову пишу листа. Може, якраз завтра ти попросиш каву з вершками, і я наважуся вручити тобі конверт. А може, ти прийдеш без навушників, почуєш музику в моєму фургончику й сама про все здогадаєшся.

НЬЮ-ЙОРКСЬКА ОСІНЬ

Надворі було страшенно холодно. Тихі, майже порожні вулиці відповідали гулким постогнуванням на кожен крок швидкої ходи. Виглядало на те, що навіть ліхтарі згурмилися докупи, аби трохи зігрітися. Даремно. Холод обгортав кожного осібно, і не було на те ніякої ради.

Усередині теж бракувало тепла. Здавалося, що пронизливий вітер із осінньої нью-йоркської набережної пробрався під комір пальта, поміж петлями вовняного шарфа, під улюблену поторсану кофтину й дістався самого серця. Тепер і там панував протяг, думки порозліталися й кружляли в беззмістовному вихорі, як листки, підхоплені вітром. А ті, що лишилися, привалені горнятами з недопитою кавою й старими ескізниками, вкрилися памороззю смутку.

Коли холодно всередині, теплий дім, плед на плечах і склянка лате з шоколадним сиропом не врятують. Хоча якби вони були — це б, звісно, не зашкодило. Але сьогодні Андріані було нікуди повертатися, нікуди поспішати. Вона заплуталася в траєкторіях, зависла поміж містами й часовими поясами, опинилася ніде. На півдорозі додому — так їй хотілося думати. На півдорозі в нікуди — так воно, напевне, було.

Аеропорт Кеннеді зустрів дівчину довгою чергою для «негромадян». Потім був офіцер із підозрілим поглядом і відсутністю посмішки. Тоді — пошук багажу, натовп людей і пустка всередині. Холодна така пустка. Андріана могла відразу летіти до Північної Кароліни, але подумала, що не витримає всіх тих безперервних перельотів і хвилювань. А ще хотіла на кілька днів загубитися у великому місті й спробувати відшукати маленьку себе.

Натомість загубилася в холоді й відшукала притлумлюваний раніше щем усередині. Вона ходила спорожнілими нічними вулицями, бо геть не хотіла спати. У її маленькому готельному номері було невелике ліжко, телевізор, каво-машина, холодильник, стіл і поганенький вай-фай. І ніякого відчуття затишку. Тож туди їй теж повертатися не хотілося.

Набережна пахла солоністю. Ліхтарі, здавалося, були намальовані акварельними фарбами на тлі підсвіченого великим містом неба. Вони розтеклися нечіткими плямами, а їхнє розсіяне світло увібрало в себе вогкість океану й тепер теж пахло солоністю. Зірок на небі не було — замість них там безперервно шмигали літаки, залишаючи за собою довгі світлові хвости.

Андріана хотіла присісти на лавку, але та обпекла її холодом. Тож дівчина сховала руки в кишені пальта й оперлася на металевий пліт, за яким вода лоскотала великі порослі зеленим мохом камінці. Десь далеко стояли чоловіки і, здавалося, рибалили.

Вона старалася не думати. Який сенс? Рішення було ухвалене, мости вже тліли, залишаючи після себе громіздке попелище. Але скоро вітер його розвіє. І, може, все ще буде добре. Єдине, про що їй насправді хотілося б дізнатися: чи бачить її Бог у цьому великому місті? Чи вона для Нього тут — лише частина кольорової, миготливої мозаїки, загублена крихітка у високому мурашнику? Чи вона для Нього, зрештою, — непомітна піщинка, про яку Він забув одразу по створенні?

Андріана почула кроки позаду й обернулася. Акварель ліхтарів нерівномірно проллялася на самотню фігуру чоловіка. Дівчина насторожилася. Але він ішов, її не помічаючи. Руки в кишенях, голова опущена, шия і пів-обличчя закутані в теплий шарф. Андріані він видався знайомим. Чоловік пройшов повз, а вона дивилася йому вслід, намагаючись згадати, де могла його бачити раніше.

Картинки погано складалися в голові — напевно, їх теж розхристав вітер. Андріана мимоволі пішла за незнайомцем. Раптом ця зустріч не випадкова? Але майже відразу зупинилася й закрила обличчя руками. Який сенс тікати від щойно похованих почуттів — а потім вештатися нічними вулицями чужого міста за незнайомцем, який чомусь видався знайомим?

Дівчина постояла трохи біля паркану, бездумно подивилася у воду й пішла до готелю. Привіталася з портьє — молодим хлопцем, імовірно, індійцем, який погано говорив англійською. Зайшла в ліфт — там грала нудотна «заспокійлива» музика, тому вже на другому поверсі вийшла й далі піднімалася сходами.

Чоловік, якого вона випадково перестріла на набережній, не виходив їй з голови. Андріана швидко роздяглася й сховалася від думок у душі. Крихітні порції готельних гелю, шампуню та мила мали не надто приємний запах. Але потік гарячої води трохи заспокоїв дівчину. Вона затулила вуха й слухала, як тепло стікає по її шкірі. Музика стала геть іншою — тепер вона відчувалася внутрішнім слухом, і власне тіло дівчини здавалося їй таким глибоким і безмежним, що по ньому розходилося відлуння.

Але тільки-но вона розплющувала очі й забирала долоні від вух, їй пригадувався чоловік-з-набережної. Високий, худорлявий, із теплим плетеним шарфом. Засмучений? Замислений? Загублений? Андріані хотілося, щоби він був загубленим. А ще більше хотілося його знайти…

Вона різко вимкнула воду, обгорнулася м’яким махровим білим халатом і подріботіла до ліжка. Вийняла з дорожньої сумки тоненький записник, де було всього лише шість сторінок і чотири вірші. На очі навернулися сльози — той записник був єдиним, що вона вирішила залишити собі з «минулого» життя. Як нагадування. Щоби коли тут буде зле й сумно, точно знати, що вона вчинила правильно. І що їй направду нікуди вертатися.

Листки виглядали старими — коричневі, крихкі, зі «зморшками». Колись вона хотіла писати на них листи йому. Про те, як багато він для неї значить. Вона замочила їх у заварці чорного чаю. Але того вечора несподівано прийшов він сам. Запитав, що це.

— Хочу писати на них листи. Тобі. Думаю, папір буде дуже красивий — вінтажний такий, знаєш.

— Справжній вінтаж був би, якби ти замочила його у вині. А листів мені писати не треба. Я прийшов попрощатися.

Вона ні про що його не розпитувала. Не заперечувала, не опиралася. Не відповіла на його останні, прощальні, обійми. Його руки були, як завжди, теплі й сильні. Але їй на шкірі виступила паморозь. Андріана зачинила за ним двері, вийняла листки й поклала їх сушитися. А наступного ранку склала їх у книжечку та переписала туди чотири своїх улюблених вірші. З того дня їй завжди було холодно всередині.

Минуло зовсім небагато часу, і дівчина стояла в аеропорту. Її ніхто не проводжав. Єдина людина, для якої вона тут щось означала — тітка, — жила в далекому селі. Андріана попрощалася з нею ще вчора. Дівчині хотілося озирнутися назад, але позаду горіли мости, а диму вона не любила. Від нього завжди різало в очах.

Тому вона просто дивилася прямо, часом — убік. Там були люди, які кудись поспішали. У когось, мабуть, теж палали мости й стояли стовпи диму, бо їм різало в очах і вони безупинно плакали.

Андріана відвернулася. Біля вікна стояв самотній чоловік із валізами. Його ніхто не проводжав, він нікому не телефонував, не плакав. Не метушився і не перевіряв документів. Спокійно стояв і дивився кудись крізь натовп. Чоловік із виразним поглядом, тонкими рисами обличчя і теплим шарфом навколо шиї.

Теплим шарфом навколо шиї!

Андріана різко зіскочила з ліжка. Тепер вона знала, де бачила незнайомця-з-набережної раніше! Вони прилетіли сюди, у це холодне чуже осіннє місто, одним літаком. І він, імовірно, зупинився десь неподалік! Дівчина швидко вдяглася, висушила волосся й збігла вниз, до адміністратора.

— До вас хтось заселявся сьогодні з українським паспортом, ну, крім мене? — запитала вона молодого індійця.

Той лише похитав головою і розвів руками. Може, він не знав, може, не зрозумів питання, може, зрозумів і знав, але не мав права казати, а пояснити їй не вмів…

Андріана повернулася в номер і спробувала заснути.

Хтось засинає, рахуючи слоненят, зірки, гроші, викреслюючи зроблене в списках пам’яті, вкладаючи нові переліки; хтось уявляє собі далекі безлюдні острови, де включено все для щастя, і манна з неба зокрема. Але вона погано рахувала, не любила уявляти нездійсненне, не хотіла пригадувати нічого з попереднього життя — тож, засинаючи, думала про самотнього чоловіка, який прогулювався набережною, закутавшись у теплий шарф.

А наступного ранку зробила собі кави в каво-машині, додала сухого молока й незвично дрібного цукру, сховала свою «вінтажну» книжечку в кишеню й пішла туди, де вчора зустріла його. Раптом незнайомцеві теж не спиться?

Мурашки бігали по шкірі, вітер знову намагався добратися до самого серця, дівчина повторювала подумки вірші із записника, які давно знала напам’ять, і від їхнього надривного стакато мерзла ще більше.

Вона вглядалася вдалечінь, аж почали пекти очі. Ноги геть замерзли — і їй слід було повертатися назад. Вона обіцяла собі піти, тільки-но ще раз перечитає свої вірші, — і раптом там, далеко, де вчора стояли рибалки, замайоріла висока фігура худорлявого чоловіка з великим шарфом навколо шиї. Андріана надпила кави, щоби переконатися, що не спить. Вона вже давно охолола й смакувала не надто добре. А чоловік спокійною ходою наближався.

Може, це все їй лише снилося? Може, зараз вона прокинеться у маленькому номері, ввімкне телевізор і зрозуміє, що тут немає нічого, що могло би її зігріти чи втішити, що вона геть чужа і що повертатися їй теж нікуди? Але навіть якщо цей чоловік — усього лишень марево, зараз, поки воно їй увижається, Андріані було незбагненно тепло й спокійно всередині. А млосне відчуття загубленості дрібної комашки у великому мурашнику, у якому не міг собі дати ради навіть Творець, кудись поділося.

А тим часом незнайомець порівнявся з нею, відхилив пальцями шарфа від губ і усміхнувся.

ОБІДНЯ КАВА ДЛЯ ВЧИТЕЛЬКИ

От бувають же ж такі щасливчики, яким кава допомагає вранці прокинутися! У мене з цим серйозні проблеми — якщо заварюватиму її, ледь продерши очі, то з цього вийде щось непоправно несмачне. Моя кава любить увагу, а яка там увага вранці?

Узагалі-то, я дуже люблю свою роботу. Люблю студентів, люблю їх надихати й розповідати всілякі таємниці Всесвіту — ну добре, нехай не таємниці, а всього лише різні правила та їхнє практичне застосування, але все одно — я це люблю. Єдине, чого не люблю, то це вставати вранці. А мені, як навмисне, щоосені ставлять першу лекцію, ту, що на 8:30. Коли я ще була студенткою, то під час першої лекції додивлялася кольорові сни в своєму ліжечку. А тепер так не можу. Відповідальність. Доросле життя.

Зате так приємно йти вранішнім містом одразу після прохолодного вересневого дощу — здається, наче воно, ще зовсім сонне, тільки вийшло з душу і ще не встигло витерти краплинки води зі шкіри. Я відчуваю, що воно таке відкрите для мене і зовсім мене не соромиться. І що я — вдома.

І як тим дітиськам удається прийти так рано? І сміятися, і щось бубоніти між собою, поки ще не продзеленчав дзвінок. А потім усміхатися мені й принаймні робити вигляд, що щось конспектують. Лише Максим Ш. знову заснув за останньою партою. Нестримний хлопчисько в більш «зрілу» пору доби, вранці — таке зворушливе дитятко. Так і хочеться підійти, вкрити його пледом, приспати в ньому назріваючу дорослість і дати насолодитися дитинством бодай уві сні. А ще краще — самій сісти за останню парту десь неподалік, покласти голову на книжку і солодко спати. Але я нагадую собі, що я викладачка, йду проходом до Максима, намагаючись не дуже цокотіти підборами, й кладу руку йому на плече.

— Доброго ранку, хлопче. Нам тут усім сниться лекція, а вам що? Він кидає на мене грайливий погляд, потирає щоку, на якій лежав, і намагається сісти рівно.

— Учорашній футбол.

— Прекрасно. Перекажете сюжет свого сну на перерві. А зараз вертайтеся в сім’ю, — я усміхаюся йому й повертаюся назад.

Дівчатка на передніх партах хихотять і ледь помітно оглядаються на Максима.

Ми говоримо про важливе і світле, студенти щось запитують, я відповідаю — і від цього наче оживаю. Мені здається, немає кращої терапії від бажання поспати, від осінніх депресій і невпевненості, від утоми й смутку, ніж розмова з молодими людьми й можливість їх надихнути. Коли їхні очі світяться цікавістю, я почуваюся королевою.

На перерві, як я й обіцяла, слухаємо розповіді про Максимів футбол. Він щось вигадує на ходу, активно жестикулює, дівчатка згурмилися навколо мого столу й ловлять кожне його слово. Дуже хочу, щоби цей збитошник урешті взявся за розум і здійснив свою мрію — у нього такий неймовірний потенціал! Я щовечора молюся за всіх своїх студентів, а за нього особливо.

Знову дзеленчить дзвінок, молодь неохоче розбрідається по аудиторіях, а я йду додому — через осінній парк. У місті, де я колись навчалася, так багато кав’ярень, де подають каву-ту-ґоу в паперових горнятках. А у нашому маленькому містечку є два ресторани, у яких хтось час від часу справляє весілля і які відчиняються не раніше обіду, у містечку, де найвищий навчальний заклад — то професійно-технічне училище, де я й читаю свої ранкові лекції, не подають каву в паперових горнятках. Може, воно й добре, бо я п’ю її завше зі справжніх, керамічних, і заварюю у глиняній джезві, і взагалі, кава для мене — то цілий ритуал.

Збоку пробігла руда білочка, кумедна така. Кудись поспішала — заклопотана, весела й дуже граційна. Я люблю своє місто за те, що в його парках живуть білочки.

А зараз прийду додому, нагодую своїх рудих собак і заварюватиму каву. Завтра субота, але що з тієї суботи, якщо я за якимсь абсурдним законом фізики прокидаюся раніше від будильника? До речі, давно вже хочу запитати нашого фізика, в чому тут може бути справа.

То, може, запросити його завтра на каву?

ОСІННЄ ШОКОЛАДНО-ГОРІХОВЕ ЛАТЕ

Осінь прекрасна хоча б тому, що її світанки наступають трохи пізніше, і з’являється більше шансів встигнути після сну на небесну трансляцію. А ще восени особливо смачно виходить шоколадно-горіхове лате. Уранці, коли теплі ковдроподушкові обійми такі спокусливі, неможливо себе витягнути з ліжка нічим. Ніяка сила барона Мюнхгаузена тут не допоможе — неодноразово перевірено і доведено сотнями статистичних бюро по всьому світові.

Виманити розніжене тіло можна хіба думкою про те, що робиться на небі за вікном і що може вийти, якщо ось просто зараз піти й почаклувати трохи на кухні.

І ти підіймаєшся, треш сонні очі, розправляєш складки на смішній картатій піжамі й волочиш ноги в бік усіх тих красиво розкладених баночок-скляночок. Кава — твоя улюблена, м’яка, без усіляких кислинок і гірчинок. Турка — теж улюблена, глиняна й пузата. Загріти молоко й збити його до пінки у френч-пресі… Молодці ті французи, геніальний винахід — чайничок зі збивалкою всередині. І байдуже, що вони й подумати не могли, що ти збиватимеш у ньому молоко. Зате пінка виходить така пухка й схожа на хмаринку. І на твою ковдру, але про це зараз краще не думати.

У велике прозоре горня насипаєш подрібнених горішків — зовсім трішки. І кладеш один шоколадний квадратик — на щастя. Тоді наливаєш каву, м’яку, без усіляких кислинок і гірчинок, твою улюблену. Молочна пінка, як хмаринка, та сама, із геніального винаходу французів. Розсипаєш по ній піщинки подрібненого цинамону. І вранішньо-осіннє кавове щастя готове.

Накидаєш на плечі плед, рукою поправляєш волосся, пальцями розплутуючи кумедні кучері на тім’ячку. Береш горня й виходиш надвір — там повітря таке терпке, а тумани густі й кучеряві.

Кіт треться до ніг, а сусід — той, що рання пташка і навіть улітку спостерігає за світанковими трансляціями, — підморгує і бажає тобі доброго ранку.

Ти вдома. І це, напевне, найкраще місце на землі. А ще зараз осінь, і так добре, що її світанки настають трохи пізніше.

ПІВНІЧНЕ СИХІВСЬКЕ КАФЕ

Пам’ятаєш, ми сиділи з тобою за не вельми чистим столиком коло якогось там бару на Сихові, ти пив свій чай із лимоном, а я куталася в твою, завелику на мене, куртку і не пила свого чаю, бо там утопився бідолашний комар. Я дивилася на тебе й майже плакала: було вже близько півночі, мені до нестями хотілося спати, а дим твоєї цигарки прикро різав очі. Я слухала тебе, і ти плакав насправді. Боже, Боже, як мені хотілося триматися, не заплакати насправді теж, залишатися впевненою і показати, що я вірю в краще; що в тебе буде все добре, і мені нічого плакати, я маю сміятися, маю плеснути тебе по плечі, сказати щось переконливо оптимістичне. Я піднімала очі на зірки, яких не було видно, щоби сльози закотилися назад у горло, а з клубком, який збирається там, я вже якось упораюся. Мовчатиму, наприклад.

Поки ти запалюєш нову цигарку, я забираю твій чай. Там залишилося ще півкухлика. Я роблю ковток, бо знаю, що довго не зможу мовчати. Хочу, аби сльози з горла скотилися в живіт. А там я якось уже з ними розберуся.

Ти дивишся вбік і раптом запитуєш, чи я не замерзла. Кажу, що страх як замерзла, і прошу зв’язати мені теплі шкарпетки на ноги й шарфик у придачу. Сподіваюся, що ти засмієшся. Кутики твоїх губ піднімаються вгору, але лінії над носом не розгладжуються. Твої очі й на мить не стають світлішими. Тобі боляче, я знаю. Тобі нестерпно боляче. Я страшенно хочу тебе обійняти, але в нашій сім’ї ніхто не любить «телячих ніжностей». Хіба я одна, але навіть ти мене в цьому не розумієш.

— Магдо, давай я відвезу тебе до Дани. Досить із тебе пригод на один день.

Я знаю, що означає цей твій погляд. Двері в твою хлопчачу кімнату відчинилися надто широко, і я вгледіла те, що мені бачити було не слід. Тепер ти хочеш відправити мене на гойдалку чи ще кудись, лишень би я не ступила на крок ближче. Я хочу крикнути, Денисе, що, врешті-решт, твоя мала нерозумна сестра давно виросла, червоні шрами на руках і майже чорні синці на ногах давно перетворилися на дрібні білі рисочки, які помітимо хіба що ми з тобою, і то, якщо дуже захочемо, зате в моєму серці тепер уже немало зарубцьованих і незарубцьованих ран; в моїх очах не так багато шалу й небезпечних іскорок, але там досить суму й розуміння; я вже не та нестримна бешкетниця, яка пролізе в твою кімнату, коли ви з хлопцями ганятимете м’яча, й приклеїть у твоєму серйозному, хлопчачому альбомі з марками три наклейки з Барбі й один фантик із Love іs; я, Денисе, давно розумію, що таке «болить», і не маю жодного наміру вигріватися у затишній кухні Дани, за якою скучила, між іншим, до щему, коли ти куриш свої цигарки одна за одною і готовий просидіти під цим дурним баром цілу ніч.

— Замов мені ще чаю з лимоном, а цей басейн із трупом занеси назад.

Через лічені хвилини в нас відберуть кухлі, вимкнуть музику й зачинять двері, бо вже північ і годі сидіти за чаєм. Але ти не вмієш мені відмовляти, ти йдеш і просиш зробити мені чай і простежити, щоби жодний труп москітів-самовбивць не з’явився в горняті, доки мені його не принесуть.

Ти приходиш, сідаєш навпроти мене, і в колонках раптом обривається гидотний шансон, а перші прості акорди натякають на щось, добре нам знайоме. І звідки в цьому непримітному закапелку взявся Коен зі своїми Давидом і Самсоном? Диво, не інакше.

Під це щемливе, зламанодухе, тихе «Алілуя» плакали або раптом і надовго замовкали хлопці, під цю пісню плакала я, але лише тоді, коли ніхто не бачив. Під неї ми ніколи не сумували з дівчатами. Коли дівчата сумують усі вкупі, їм потрібні шум і гам, яскраві барви, смачна їжа, весела музика й високі підбори. Але тут знову був ти — чоловік, якого я до нестями люблю, якого своїми малими руками хочу затулити від усіх бід і нещасть, скільки себе пам’ятаю. І ти вже не плакав, але мовчав, і в очах щось блискотіло.

Я ненавиділа жінку, яка змусила тебе сумувати. Я хотіла, щоби боляче було їй. Але згадувала вранішню недільну проповідь із позатамтої неділі, згадувала слова, сказані про Ісуса, як Він прощав і Своїм кривдникам. У цю мить я шкодувала, що пішла тоді до церкви. Але, хоч би там як, ця жінка мене не скривдила, вона скривдила тебе, і я її ненавиділа, ненавиділа з усіх сил. А тихий голос священнослужителя, який зараз видавався недоречним і нав’язливим, звучав десь ізсередини у ті вуха, які неможливо було затулити, і нагадував про те, що Ісус прощав усім однаково. Він відпускав гріхи тим, хто скривдив навіть не Його… І навіщо, навіщо я туди йшла?..

У цьому твердженні не було благородства. Не було нічого, крім пекучої, жорсткої, холодної несправедливості. Якщо тільки вважати тебе досконалим. А я знала, знала, що досконалих не буває, і що, може, скривдив цю жінку ти, а не вона тебе, і що, може, зараз її брат так само ненавидів тебе, а може, у неї й не було брата і не було нікого, хто міг би пригорнути її до себе, подивитися в очі й сказати, що все буде добре.

Мені пригадалося, як я закохалася у того високого кавеенщика з сумними очима — некрасивого, але високого, пам’ятаєш? Я перестала вчитися і їла через раз — яке безглуздя, подумати лишень! І ти тоді сказав, що якщо він мене, не дай Боже, скривдить, то йому доведеться до кінця життя забути про свої жарти й перейти на історії жахів, які він розповідатиме з власного досвіду. Але він мене так ніколи й не скривдив — більше того, він мене так ніколи й не помітив. А якщо й помітив, то склав якийсь жарт про великі божевільні очі, що дивилися на нього з крайнього столика студентської їдальні, та й забув переповісти його на своїй вечірній словесній розминці, настільки то було для нього неважливо.

— Дай мені її номер.

— Що? Кого? — у твоїх очах була неабияка тривога. — Ти що, здуріла? Пий свій чай і не вигадуй дурниць. Вистачить мені твоїх «барбі» в альбомі з марками.

Ти старався віджартуватися про старе, ти знову зачиняв двері, а поруч не було хлопців, які могли би витягнути тебе грати футбол.

— Вибач, перегнула палицю, — кажу я, винувато опускаючи очі долу. — То я просто вже дуже хочу спати… Викличеш мені таксі?

Сонний офіціант вибрів із дверей бару й відібрав у нас кухлі, абияк протерши поверхню столу брудною ганчіркою. Ти дістав свій мобільний, і, поки ви говорили, як краще назвати місце, куди їхати водієві, я вихопила з твоїх рук телефон і прудко кинулася до дверей. Забігла всередину, збила ще якогось сонного хлопця і крикнула, що мені терміново треба в туалет. Він махнув рукою кудись у глиб зали, і поки ти зайшов досередини, я вже закрила за собою дверці. Я мала твердий намір зателефонувати Яні. Якщо для ваших стосунків справді немає жодної надії, як ти ото говорив мені зі сльозами на очах, то я лише доллю останню краплю в басейн вашої втопленої любові. А якщо ти хоч на трішки помилився, принаймні, спробую кинути «комарику» соломинку.

— Алло? — по голосу було чути, що ця дівчина плакала довго й багато.

— Не розбудила? — від зніяковіння зморозила я і, злякавшись, що вона кине слухавку, бо почула жіночий голос, швидко додала: — То Магда, Денисова сестра.

У бідолахи вже не було сил стримувати ридання.

— Як він? Де ви? — розгублено спитала вона.

— Я закрилася з його телефоном у туалеті якогось бару, а він воює з офіціантом, вимагаючи ключів, напевне, — засміялася я.

До її честі, Яна засміялася у відповідь.

— Ви у Львові?

— Угу. На Сихові.

— Приїжджайте до мене пити чай. Я саме круасанів із шоколадом із горя напекла.

— А… мій брат по дорозі до тебе мене не вб’є? Ви ж ніби… е-е-е…

— Ти вийди з туалету… ну, якщо ти, крім розмови зі мною, не маєш там інших справ… І дай йому телефон. Я попрошу вибачення і запрошу вас на вечерю. Хоча, так, ми посварилися, дуже посварилися, і, між нами кажучи, я все одно вважаю, що винен він, — і вона зайшлася водночас сміхом і риданнями.

Мені завжди страшенно подобалися люди, які не втрачали почуття гумору навіть в істериці.

Ну а потім… Потім були твої крики дорогою; смачні, але трохи засолодкі круасани (зразу відчутно, що напечені з дівочого горя), я заснула з милющою кицькою на м’якому килимі у вітальні, а ви, здається, говорили і плакали на кухні до ранку.

Ну а завтра буде ваше весілля. Тож бережи мені братову, чуєш? А то замість жартів страшні історії доведеться розповідати тобі — з власного досвіду, аякже. І «барбі» замість марок тут не обійдеться, знаєш.

ПЕЛЮСТКОВИЙ СНІГ

Уночі падав дощ. Друга весняна злива в цьому році. Грім був грізним, блискавиці — яскравими. Наче з усіх сил намагалися когось вразити, милі весняні дебютантки. А потім раптом усе стихло: над ранок хмарки стали майже прозорими, крізь них просіювалися вранішнє сонячне світло й тепло, у саду було свіжо-свіжо, а на голову падав сніг. Пелюстковий.

Юстина страшенно любила снідати під яблунями в саду. Пити цикорієвий напій зі згущеним молоком із глиняного горнятка ручної роботи (таких горняток у них було два — тато колись подарував їм із чоловіком, коли вони вирішили переїжджати «подалі в рай», як називали це їхні рідні), гортати книжку, розгойдуватися у гамаку, пестити кицьку, планувати день і молитися, чомусь неодмінно пошепки.

Усе це тривало зовсім недовго, якихось двадцять хвилин. Тоді сонечко піднімалося з-за пагорба — вже сильне, кругле, яскраве, — і треба було йти готувати чоловікові сніданок. Юстина дуже шкодувала, що вранці не можна було спостерігати за світанковим рожево-червоним сонцем; воно розпускалося, заховане від її очей. Зате з їхнього подвір’я видно було, як сонце сідає за полем. Вони з Тимофієм часто сиділи на дерев’яній лавці під старою сливою, що стояла на краю саду, наче вартовий, і дивилися, як воно скочується за горизонт. Сиділи мовчки, інколи — тримаючись за руки, інколи — обійнявшись, а інколи — опершись спинами одне на одного, і думали кожен про своє. Потім Юстина тихо запитувала:

— Як минув твій день?

Тимофій повертав обличчя до дружини, кліпав, немовби щойно прокинувшись, усміхався і розповідав про буденні речі — поламані й зладнані машини; ріпак, що розцвів; незвичну пташку, яку вгледів уранці в саду, поки косив траву; сусіда діда Гната, який був переконаний, що кращого транспорту, ніж кінь, ніхто ніколи не винайде, і намовляв молодого чоловіка купити в нього одного; про те, з чого сміялися сьогодні з хлопцями в обід, читаючи газету. А потім вона розповідала йому про свій день: які квіти розпустилися на її квітнику, що було на роботі, як їй їхалося велосипедом міськими дорогами, і те, про що вона мріє. Ставало холодно, чоловік пригортав її за плечі, вони кидали останній погляд на зірки й свій сад у сутінках і йшли до хати. Кицька дріботіла за ними, високо задерши хвоста і задоволено муркочучи.

Але все ж найприємнішими митями весняних днів сповнювалися ранки. Юстина стояла в саду, оглядала набубнявілі голівки квітів, щось до них стиха промовляла й відсувала рукою кицьку, що — ич, яка нахаба! — вперто намагалася почухати до пуп’янків свої зубчики й потертися до стебел рудою щокою. Тоді піднімала очі на дерева, намагаючись угадати, яким буде врожай цьогоріч. Пелюстки падали їй на обличчя, плечі, заплутувалися у волоссі, залітали в капюшон, злітали метеликами на дерев’яний стіл під грушею, де стояло Юстинине горня, й влаштовували собі гарячу купіль. Поміж сторінками розгорнутої на столі книжки теж умощувалося чимало сніжинок-квіток.

Завершивши свій ранковий час тиші, жінка йшла до хати, виносила з кухні зварені яйця, золотисті підсмажені тости, нарізану кружальцями ковбасу, домашній сир у великій глиняній мисці, масло й абрикосове повидло. Тоді легкою ходою спускалася до грядки зі спеціями, на якій уже дрібними салатовими кущиками проростала всіляка зелень, зривала петрушки та селери, бідкалася, що кріп ще не посходив, виривала пару цибулин і несла те все до «засніженого» дерев’яного столу. Там готувала салат — сир, сіль, цибуля та спеції, — робила декілька канапок чоловікові та собі на роботу, накривала снідання лляною шматиною, приклавши її по краях чистими камінцями, що завжди лежали напоготові, й поспішала назад до хати — будити поцілунком чоловіка, а поки він уставав, мився й одягався, заварювала йому каву.

Увесь цей час вона могла спокійно ніжитися собі в ліжку — її робочий день починався з 11-ї, а їхати з їхнього села до міста велосипедом потрібно було якихось сорок хвилин. Але Юстина нізащо би не пропустила сніданок удвох із чоловіком. І він завжди казав друзям, що то була найкраща подія його дня.

Коли надворі дощило, Юстина накривала круглий стіл на веранді картатою кавово-бежевою скатертиною, ставила посеред столу в білій простій вазі букет простих польових чи садових квітів, яких у них росло предостатньо, і готувала щось тепленьке. У такі дні в них було більше часу, оскільки молодята добиралися до міста не велосипедами, а маршруткою.

Але сьогодні їй так хотілося, щоби вони снідали в саду! Земля була ще волога після нічного дощу, в повітрі відчувалася легенька прохолода, але там так неймовірно пахнуло цвітом, неначе то був не сад, а парфумерний магазин! Ні, навіть не так — наче ціла парфумерна фабрика!

Зазвичай після сніданку вона перевдягалася, брала велосипед, фотоапарат і вирушала з чоловіком у напрямку міста. Він їхав на роботу, а вона використовувала свої вільні дві години на мандрівки сільськими манівцями, знімкувала, а вже потім робила з тих світлин листівки. Але останній тиждень їй було заборонено вдаватися майже до будь-якої зі своїх улюблених розваг і не лише: на велосипеді їздити не можна було, пити міцну каву з цинамоном — теж. А ще не можна було літати літаками.

Юстина саме готувалася до відрядження в Індію — короткого, двотижневого, але вимріяного ледь не з пелюшок. Відвідини Калькутти було її метою з глибокого дитинства. Якщо зазирнути правді в вічі, то саме заради цього вона попросила батьків віддати її до школи з поглибленим вивченням іноземних мов, згодом поступила в університет для вивчення туристичного бізнесу, і вже з другого курсу почала активну роботу за професією — у напрямку до здійснення своєї мети. Перші її поїздки були у світ «цивілізований»: Європа, Америка, Англія, останні дві країни — за навчальними програмами. І все для того, щоби знати англійську так добре, щоби сміливо поїхати до Калькутти й не боятися там жити стільки, скільки заманеться!

На медовий місяць вони з чоловіком вибралися до сусідньої Молдови — дивитися на виноградники і полювати за якою-неякою екзотикою. Аж тут нарешті визріло довгоочікуване відрядження. В Індію! Того дня жінка почувалася майже Карлсоном, якому подарували ключі від льоху з варенням. Їй здавалося, що то не велосипед її везе, а вона несе його, підтримувана власними крилами. За декілька днів у неї були квитки.

А через день після того їй здалося, що вона… вагітна. За ранковим сніданком на веранді вона підвела очі на чоловіка й несміливо почала:

— Тимофію, я не впевнена, але мені здається, що ти скоро можеш бути…

— Татом? — перебив він її і тепло-тепло усміхнувся. Вона кивнула і раптом перестала боятися.

Тест показував одну смужку. Але лікарка, мамина двоюрідна сестра, чомусь казала, що відчуття молодої жінки можуть бути правдивими. І наполегливо просила Юстину відмовитися від поїздки, від велосипеда, кави, навіть від насиченої роботи.

Жінка звикла ризикувати, але цього разу ніяк не могла зважитися.

— Ти ж навіть не знаєш, чи точно це вагітність. А тут випустиш із рук такий шанс, — намагалася напоумити її одна подруга.

А ще Юстині-мандрівниці до свербіння в п’ятках і до трепету в грудях хотілося в дорогу. До Індії! Може, це не нашкодить?.. Але чи варто?

Розгублена Юстина після роботи забігла до своєї одногрупниці, Оленки. То була дуже незвичайна молода жінка. Юся пам’ятала, як Ле — так вони називали одна одну — малювала під час пар і перерв різних смішних чоловічків, звірят, замки та химерні дерева на полях своїх зошитів для конспектів. Вона завжди була невимовно світлою й доброю. І неперевершено вміла мріяти. Її малюнки згодом «ожили» — Ле стала художницею-ілюстраторкою дитячих книжок, а ще в неї була пречудесна п’ятирічна донечка із золотавими кучериками. Ле точно мала знати, що їй робити!

Оленка запарила м’ятного чаю й попросила свою маленьку принцесу принести гості домашніх пиріжків із кухні. Тоді схилилася до Юстини й узяла її за руку. Усміхнулася — так само тепло, як Тимофій і лікарка, тітка Марійка, коли у них зародилася думка про можливу Юстинчину вагітність.

— Слухай, навіть одне сподівання на це вартує пожертв, повір. Дорога тебе ще покличе. Але якщо зараз тебе кличе щось важливіше — не пропускай це повз вуха!

До кімнати саме забігла рум’янощока Євангелинка — найкраще підтвердження маминих слів.

Юстина усміхнулася малечі й узяла до рук гаряче горня — це завжди її заспокоювало. Вона згадувала Оленчині слова, сказані колись давно. Коли вони з Тимофієм зібралися продати квартиру в місті та переїхати жити до села, з них часто кепкували друзі й крутили пальцем біля скроні, застерігали, лякали й усіляко відмовляли: а що, коли нічого не вдасться? а що, коли доведеться повертатися? а що, коли грошей не вистачить на купівлю нової квартири і ви залишитеся без даху над головою?

— Хай би й раптом не вдалося — але спробувати варто неодмінно! — запевнила їх тоді Оленка. — Якщо щось, поставите намет у нашій вітальні, я обставлю його вазонами, і вам буде здаватися, що ви в селі. Але лише після того, як ви спробуєте здійснити свою мрію насправді, а не так буцім! — сміялася вона.

Ле саме носила Євангелинку й свято, більше ніж будь-коли, вірила в дива. І все їм тоді вдалося — тож Юстина була схильна вірити подрузі. І взагалі, як вона зауважила, щасливі люди переважно були сміливими настільки, щоби вірити в утілення великих мрій — своїх і чужих. І навпаки: сміливці, які наважувалися йти слідом за мрією, були щасливими людьми. Ну а Ле — однозначно — була прямим доказом цієї теорії.

Після тієї розмови Юстина повернулася до села, перед тим навідавшись у книгарню і прикупивши стосик книжок, які давно хотіла прочитати і на які все бракувало чи то часу, чи коштів, й попросила чоловіка привезти їх після роботи додому. А ще — відмовилася від поїздки й сказала на роботі, що декілька тижнів попрацює дистанційно.

…Сьогодні їй було чим себе зайняти. Вона провела рукою по волоссю, зібрала рожеві пелюстки, що щедро насипалися туди з дерев, і усміхнулася чоловікові, який так зосереджено ласував наїдками. Тоді провела його на роботу, розвісила гамак поміж грушею і яблунею та вляглася на нього, поклавши подушку під голову і вкрившись картатим вовняним пледом. Щойно Юстина хотіла взятися за читання, як кицька вискочила на гамак і вляглася поруч, перешкоджаючи будь-яким спробам господині зануритися в книжку. За хвилю почав накрапати дрібний дощик — але ні її, ні кішку він не тривожив: густа крона дерев затуляла від дощу, а вітер так приємно розгойдував гамака! І лише коли дощ ущух, а вітер натомість піднявся, тріпаючи мокрим листям і розсипаючи бризками довкола, Юстина зі своїм рудим хвостиком пішла до хати — готувати обід і пекти коржики Тимофію до вечері.

І поки солодкий дух випічки гуляв кухнею, вона сиділа на витесаному чоловіком стільці й думала про те, скільки всього змінилося за останні роки. Якщо раніше їй неодмінно потрібно було, щоби Тимофій говорив із нею, слухав її історії, дивився її листівки — був із нею безперестанку, не зводячи очей і не кліпаючи, — то зараз їй вистачало думати про нього, дивитися, як його вправні пальці витісують щось із дерева, готувати йому сніданки та вечері й тримати його руку, коли сонце ховається за обрій. Вона навчилася виявляти свою любов піклуванням і тим, що просто була щаслива поруч із ним. І він це добре знав. Особливо через те, як він сам зізнавався, що в будь-яку пору року, за будь-якої погоди, у будень чи у свято вона вставала за півгодини до його пробудження й готувала йому сніданок.

Юстина не знала, що буде далі — чи справдяться її очікування, чи вдасться Тимофію розвинути власну справу, чи навчаться вони згодом обробляти свою землю, чи випаде їй ще нагода поїхати до Калькутти, — але це її зараз не хвилювало. Тут, на її кухні, у саду, в затишній спальні, у маленькому кабінеті-бібліотеці на горищі, на веранді й у вітальні панував спокій.

«Знаєш, Ле, — писала вона електронного листа своїй подрузі-натхненниці, — у місті якийсь безперервний потік думок-думок-думок. А тут натомість безперервний потік вдячності-вдячності-вдячності. Й довіри. Саме тут до мене прийшло усвідомлення, що Творець, Який піклується про смішних зелених синичок і непривітних чорних граків, не забуде й нас. То навіщо мені хвилюватися?»

У відповідь Оленка надіслала малюнок — безтурботного беззубого малюка, що сидів на великій перині, схожій на хмаринку, і малював якісь закарлючки на карті світу. За мить надійшов ще один лист від Ле, там був малюнок Євангелинки — квіточка для тітоньки Юсі.

Юстина спробувала попрацювати, але її улюблена муркотлива нахаба пробралася до кабінету, вискочила на стіл і вляглася на клавіатурі, ліниво примруживши очі. У саду була справжня весна — хто в таку пору сидітиме перед монітором?

Жінка обкутала плечі шарфиком і вийшла на вулицю, щоби сповна насолодитися тишею. Сад радісно привітав її, осипавши весняним конфетті.

ПЕРЕДСМАК ВЕСНИ

Щойно передсмак весни з’являється в повітрі, дівчата забувають про обережність та існування будь-яких правил: вони вмикають жваву — і завжди таку літню! — французьку музику в навушники, взувають легке весняне взуття на підборах, щоб у такт улюбленим композиціям вистукувати життєстверджуюче стакато по бруківці, яка вже встигла прорізатися з-під снігу й тішить жителів повеснілих містечок не менше, ніж проліски й крокуси в садах і парках.

А ще дівчата надягають барвисті шарфики й хустки, виймають із чарівних скриньок великі яскраві сережки й браслети, забувають шапки вдома, а голову — десь в передостанньому дні зими, і безперестанно танцюють: ледь прокинувшись, у ліжку, від ліжка — в душ, у душі, з душу — на кухню, розсипаючи навколо бризки води, з кухні, із кавовим горнятком у долоні — до шафи з кольоровим одягом, тоді вулицями — на навчання чи роботу, з навчання чи роботи — до парку, з парку — до кафе на чаювання з подружками, з кафе — додому, де можна танцювати весь вечір, а тоді падати в м’яку постіль і танцювати навіть уві сні.

Бабусі зі жменями букетів виходять на роги вулиць і бажають щастя й палкого кохання кожній парі, що проходить повз; вуличні музиканти виносять свої скрипки, баяни й гітари, мостяться десь на залитих сонцем місцинах центральної площі й передають усім мешканцям міста закодовані у звуках телеграми від весни. Задоволені й страшенно ліниві коти виходять надвір і влягаються коло музикантів. Коти-меломани. Коти-тепломани. Коти-весномани.

У вітринах магазинів, книгарень, кав’ярень і навіть аптек з’являються веселі інсталяції з квітковими мотивами, що теж нагадує про близькість весни. З гір сходить сніг, річки скидають із себе кригу — так само рвучко, як змії скидають набридлу й поторсану стару шкіру чи метелики випростовують крильця, вивільняючись із обіймів замалого вже для них кокона. Для річок, правда, замалим виявляється не лише льодовий кокон, а й рідні береги. Вони виплескуються, витікають, розбігаються струмками, інколи забігають у місто, цікаво заглядаючи у вулиці, які їм ще позавчора заступали високі стіни будинків, ловлять перехожих за ноги й нагадують про те, що мине ще зовсім небагато часу, й мокре зараз взуття стане геть непотрібним, і можна буде ходити босоніж, лежати на траві, мружитися від сонця, жувати травинки та вгадувати, якого ж то баранця транслюють саме тепер на небі з кучерявими хмарками.

А поки з міста поволі зникає монохром: сповзає втомленим, розмореним снігом зі стріх, і тепер, замість білого-білого-білого світу, пташок, що саме розгаласувалися й усіма можливими оркестрами й вуличними танцями вітають весну, зустрічають червоні й шоколадні дахи.

Навесні починаються застуди, нежиті, авітамінози. Навесні легше заробити почервонілість над верхньою губою і задирки коло нігтиків. Але навіть мами не читають лекцій і не сварять за перше «апчхи», лишень просять пити гарячий чай і надягати теплі шкарпетки. Мами чудово знають: навесні в розумі не затримується жодна порада, крім тих, які зачіпають серце. А гарячий чай і теплі шкарпетки — це саме те, що треба, щоби і серцю потеплішало, і голова не боліла.

…Словом, передсмак весни з кожним днем усе повніший. Я ще не встигла зовсім-зовсім перейнятися ним. Але, здається, щось усередині стало туди, де мало бути. Пізньо-зимовий щем у серці зник, натомість повернулися радість і натхнення. Я вже мрію про те, як даруватиму весну найдорожчим друзям за філіжанкою кави з горіховим сиропом. Скучила за читанням на гамаку. А ще далека дорога знову кличе — і це для мене чи не найпевніший сигнал про те, що весна вже просто-таки за рогом. Близько-близько.

ПРОВІНЦІЙНЕ БАЧЕННЯ ВЕЛИКОГО МІСТА

Поруч струменіли тоненькою цівкою люди. Вона ще не дійшла до великої підземної печери, з якої народ валив просто-таки фонтаном, тому встигала роздивлятися кожного перехожого. Уважно, вивчаючи, докопуючись. Вони її погляду чомусь не помічали. Звичні, мабуть. У неї вдома перехожі завжди обмінюються такими поглядами — нехай і різних відтінків (хто оцінює, хто милується, хто, як вона, вивчає), але там люди помічають один одного, а тут — ні.

Молода і дуже вродлива панянка пройшла повз неї. Впевненим, чітким, ледь не армійським, кроком. Сірі тони ділового костюму, матова помада, ледь підведені вії. У неї дуже чуттєві губи й надто зосереджений погляд. Брови ледь зсунуті на переніссі. І нащо жінці з таким поглядом такі губи? Вона все одно використовує їх не за призначенням… Кар’єристка. А могла б стати ідеальною дружиною… Жінки з такими губами завжди дуже ніжні та вічно закохані дружини. Завжди, якщо вони не кар’єристки.

Чоловік з елегантною зачіскою. Каштанове волосся пересіяне сивиною. Дорога сумка, дороге взуття. Дуже доречне вбрання. Дивиться під ноги, погляд зосереджений. Аналізує. У нього добрі очі. Здається, він таки щасливий. На нього вдома чекає сім’я. Якщо в чоловіка такі добрі й спокійні очі, в нього обов’язково є надійна опора.

Дуже впевнений у собі молодик. Ледь задерте підборіддя, крикливо дорогий костюм. Вишуканий. З кольоровим галстуком. Крок… із трохи лишень помітним підскакуванням. Певен, що переверне гори. Юний оратор — о, так! Видно, як рухається його кадик. Повторює якусь промову. Стоптане взуття. Велика сумка. Якийсь рекламний агент. Зазвичай вони нічого суттєвого не кажуть, але плетуть пафосні фрази. Задаваки, так. Або просто намагаються такими здаватися… Оце би роздивитися його душу… Але він швидко поскакав далі…

Дівчина з сяючими очима й рожевою помадою. Розглядає верхи будинків, розглядає небо. Закохана. Зовсім юна. Зовсім ще не вишколена життям. Вона викликає усмішку й жалість водночас… Чому? Леся не знала. У цьому великому місті все було якесь не таке, несправжнє, може? Або просто незрозуміле…

Кав’ярня. Тут каву готують за п’ять хвилин, а замовлену випічку виймають просто з холодильника. Усе нашвидкуруч… Леся зайшла й сіла на вільне місце в закутку. Туди треба було йти повз декілька столиків, а це для жителів міста занадто далеко. Вони окупували ближчі столики. Завжди поспішають. Та ще й уранці. Молода пані швидко вбігла й попросила кави з собою. В пластиковому горнятку. І побігла. Рух, рух, рух.

Люди читають у метро електронні книжки. Спілкуються з рідними телефоном. Їдять вулично-фабричну випічку. Шкідливу, звісно. Але коли вони лягають у лікарню з гастритами, то, може, вперше, мають час на… життя. Коли можна приймати не-електронних і не-телефонних відвідувачів, читати паперові книжки й пити заварений зі справжньої шипшини чай.

На Лесю вперше звернули увагу. Офіціантка. З таким самим оцінюючим поглядом, як літні тітоньки вдома.

Так, вона буде каву. З молоком. Нехай несправжнім, але молоком. І сирник, так. Хоч і сир тут, напевне, китайський, хімічний. Але нехай. Ще раз Леся обмінялася з дівчиною поглядом. Вона намагалася прочитати її душу, а дівчина оцінювала її одяг і, можливо, говірку. Неважливо, що. Вона її помітила. І Леся їй не сподобалася.

Леся була чужою для цього міста. І це місто було чужим їй. Красивим, так, величним, так. Але чужим. Холодним. Непривітним. Сповненим гамору й пластиковості. Підробок.

Кава смакувала. Сирник теж. Вони були з присмаком чогось… награно-автентичного. Леся сама чудово пекла, й добре знала, яка на смак справжня випічка. Проте… все було так легко, так швидко. Може, і вона би призвичаїлася до такого життя, такої їжі?

Вона заплющила очі й спробувала уявити себе тутешньою. Тутешній інтер’єр її дому, тутешній її гардероб, тутешню їжу й тутешню роботу.

Проте крізь надумані образи щосекунди чіткіше проступали справжні, рідні, її.

Її хатинка на краю села. Її дерев’яна хвіртка. І садок. І лавочка під яблунею. Дерев’яна, без різьби, без жодних прикрас. П’єц, у якому треба палити дровами. Великі круглі горнятка. Чаї — з м’яти, шипшини, бузини, без усіляких там заморських забаганок. Її канапа. І етажерки з паперовими книжками. Кішка, яка щороку приводить малих кумедних кошенят. Її родина, що живе за кілька хат. Її маленькі учні непоказної сільської школи. І її незмінна плетена хустка на плечах і такий самий плетений берет.

Офіціантка забрала пусте горня й тарілку. Леся залишила гроші та вийшла з кафе. Сьогодні ввечері вона повертається додому. Туди, де ще живе життя.

ПРО ДУМКИ НАД ДУХМЯНИМ ГОРНЯТКОМ

Найцікавіші думки приходили до неї несподівано. Вони стукали у двері саме тоді, коли їй було ну якось трохи незручно їм відчиняти. Наприклад, вона саме куталася в затишні чоловікові обійми, і їй не надто хотілося запрошувати цікаві думки в гості, пропонувати чай чи каву… До речі, про чай чи каву.

Найцікавіші думки часто ще навідували її саме тоді, коли вона тримала в руках горня, бокал чи філіжанку, наче ці маленькі вмістилища рідини були якимось магічним магнітом. А це бувало не так уже й рідко: щойно прокинувшись, вона сонно випростовувала ноги, знімала чоловікову руку, що обплітала її тіло, цілувала його в ніс, дивилася, як він морщиться, а тоді, усміхаючись, ішла до плити заварити собі м’ятного чаю: велика кімната, що слугувала їм і вітальнею, і спальнею, переходила відразу в кухню, і сидячи за барною стійкою, Віра могла водночас слухати мирне чоловікове посапування і розглядати котів і квіти за вікном.

Потім вони виїжджали зі свого маленького селища, і вона завжди заварювала каву на двох у паперові горнятка в дорогу. Поки чоловік вів машину, Віра милувалася вранішньо-зворушливими краєвидами за вікном, слухала рок-н-рол і… думала цікаві думки, забуваючи зловити бодай котрусь за хвоста.

Велике місто виглядало з-за котрогось мальовничого пагорба, і Віра якось підсвідомо згорталася в клубочок, затуляла краще шию шарфиком і виставляла голочки, наче їжачок. Віра не любила великого міста та його сірості.

Але чоловік висаджував її біля самого центру та їхав заробляти гроші. А їй до роботи залишалося ще цілих дві години. Вона могла, звісно, спокійно відлежати тих дві години вдома на канапі, але яка чуттєва жінка (на противагу розумному чоловікові) втрачатиме можливість ранкової майже прогулянки, ну добре, проїжджанки з коханим, а потім тлумитися в переповненій маршрутці лише заради того, щоби поспати зайвих дві години?

Тільки-но Віра заходила до улюбленої, хоча зовні й непримітної, кнайпи й сідала за вподобаний столик, який щоранку в такий час пустував, ніби дожидаючи саме її, оце відчуття внутрішньої зіщуленості, яке виникало при в’їзді до міста, розвіювалося за чайною парою і тануло між запахами свіжих млинців і круасанів.

Поторсаний диванчик шоколадного кольору по-домашньому поскрипував, коли вона вмощувалася на ньому. Знайомий офіціант підморгував, улюблена офіціантка підбігала перекинутися словом про те, що вже зійшло на клумбі і який новий фільм зворушив до сліз. Вони бачилися лише позавчора, коли Таня була на своїй попередній зміні, але їм завжди було про що потеревенити.

Віра замовляла лате і сирник, діставала із сумки книжку, смачно розгортала хрумкі сторінки й занурювалася в інший світ, не помічаючи навколо нічого. Їй думалося легко, попри сигаретний дим, що починав клубочіти в сусідньому залі, попри гучну музику й дзеленькотіння китайської забавки зі сріблястим звуком на дверях.

А далі була робота, і між нею теж багато думок, і чаю, і кави з цинамоном. Але коли піклуєшся про клієнтів, не можна відволікатися на цікаві думки. І це добре. Бо в робочий час цих думок була навала. І Віра просто не встигла би всіх їх додумати до кінця.

Увечері, дорогою додому, вони з чоловіком розмовляли про день і слухали блюз, і сміялися, і їм було добре. А приїхавши, готували разом глінтвейн, виходили на вечірню терасу, куталися в плед і розгойдувалися на гойдалці для двох. Їй м’якнули коліна від почуттів. Вони розглядали зірки й мовчали. Тоді цікаві думки теж приходили, але вона не могла в такі моменти їх записувати. І озвучувати теж не могла. Віра боялася порушити священну тишу, перебити цвіркуна, недослухати музику сфер, зробити щось таке, що сполохало б зачаровану мить. Віра принишкло схилялася підборіддям на сильне чоловікове плече й морщила чоло, щоби відлякати розумні думки й сповна зануритися у прохолоду вечорової казки.

День затихав.

Інколи Віра казала собі, що могла б написати найцікавішу книжку з філософії, але так ніколи цього й не зробить, бо миті, коли думки приходять до неї, виявляються ще й незвичайно красивими митями, які хочеться відчувати, проживати, якими насолоджуватися, під які танцювати, заплющивши очі, і так, із заплющеними очима, сидіти, а не занотовувати якісь там філософські вислови в записнику. А ще такі миті найкраще запивати чимось гаряченьким… Наприклад, поцілунком.

ПІКНІК У ПЕРЕДВЕСНЯНИЙ ДЕНЬ

— Ого! Який ти молодець. Мені дуже пощастило з чоловіком, я тобі вже казала?

Я відриваю очі від книжки й шукаю поглядом джерело такої життєствердної фрази. На сусідній лавці, у скверику коло головної площі міста, сидить молода пара, а коло них, у возику, симпатичний малюк скрутив ручки в дві дульки й пробує на смак кожен пальчик по черзі.

Чоловік усміхається, хитає головою й хитро дивиться на жінку.

— Казала, ага. А я тобі казав, що і ти, цей, теж так нічого?

Вона ляскає його по плечі, він корчить із себе мученика, і вони голосно регочуть. Так щиро, що малюк на мить забуває про мізинчик лівої руки, якого саме смачно облизував, і сміється собі. Батьки водночас забувають про все на світі й схиляються над візочком.

За кілька днів почне пробуджуватися справжня весна. Тож зараз місто згортається клубочком на площі, щоби трохи нагріти місце, куди та весна могла би прибути. Це майже як розведення вогню в каміні взимку перед тим, як мають прибути дорогі гості. Голуби літають красивими колами, юні пари цілуються, підлітки що дві хвилини вибухають сміхом, а літні пари йдуть, міцно тримаючись за руки.

Я знову мимохіть дивлюся на щасливу сім’ю на сусідній лавочці. Мені звідкись знайоме обличчя цього чоловіка. Приглядаюся пильніше і ледве стримуюся, щоби не ляснути себе по чолі: та ж то той самий привітний офіціант із мого улюбленого кафе, що стоїть якраз за рогом сусіднього будинку. У руках жінки — термокухлик, а в пластиковій коробці, що вмостилася в неї на колінах, бурітос, одна з найсмачніших страв, які подають у тому кафе.

Здається, мама із сином прийшли провідати татка на роботі під час щоденної прогулянки, а він вирішив улаштувати їм пікнік на свіжому повітрі. А ще думається, що навіть за це він заслуговує такої прекрасної фрази з уст закоханої в нього жінки.

Вона дивиться на нього так, неначе їй випала нагода потрапити на аудієнцію до короля. Його ж усміхнені очі сповнені якимсь особливим теплом. Дме холодний вітер, і чоловік поправляє її капюшон, а потім краще вкутує малюка пледом. Той спокійно спить.

Вони помічають мій погляд, усміхаються, я усміхаюся їм у відповідь і схиляюся над книжкою — там пишуть про простих людей, які, незважаючи ні на що, облаштовують собі красиве й щасливе життя. Відпустку, коли не вистачає грошей на подорожі, проводять у пошуках скарбів у рідному місті; сімейну вечерю влаштовують на освітленій свічечками веранді, коли хтось із рідних захворів і немає сил вибратися з усіма на пікнік, — узагалі, там стільки дрібних рецептів простого і тим справжнішого щастя, що їх можна вибирати по намистині й писати підручник із радості. Й домагатися, щоби по ньому неодмінно викладали в усіх школах — і обов’язково затяті оптимісти. Тоді таких нерозсудливо щасливих і закоханих пар, як та, що сидить на сусідній лавочці, було б значно більше.

Я знову крадькома дивлюся на них: на їхні обличчя лягла тінь серйозної зосередженості, вони намагаються щось вирішити. На чолі офіціанта, якого я звикла бачити усміхненим і спокійним, дві тонкі вертикальні риски, якраз поміж брів. Він дивиться кудись удалечінь — його погляд мав би втупитися в он той будинок, але, здається, чоловік прозирає крізь нього й бачить щось важливе.

Молода жінка схиляє голову коханому на плече. Він усміхається, притискає її міцніше до себе однією рукою й каже стиха:

— Ми впораємося. Я ще не знаю, як, але впораємося точно. От побачиш.

Вона піднімає очі на нього — повні якщо не закоханого захоплення, то абсолютної довіри. І шепоче так тихо, що мені доводиться читати з її губ:

— Я знаю.

Вони усміхаються одне одному, цілуються й прощаються. Чоловік ще раз заглядає на спляче диво у візочку й поспішає за ріг сусіднього будинку.

Жінка дивиться через плече — дійшовши до рогу, чоловік обертається теж. Вони посилають одне одному повітряні поцілунки й ідуть у різні боки.

Я саме дочитую оповідання, коли коло мене на лавочку присідає хтось. Мені не треба піднімати очі, щоби побачити, хто це. Тому я заплющую їх і усміхаюся кутиками губ. Саме туди приземляються три гарячих поцілунки. Мій чоловік бере мою замерзлу руку й поспішає розтерти її у своїх, завжди таких теплих. Ми йдемо в моє улюблене кафе за рогом і замовляємо бурітос і каву.

Привітний офіціант, як завжди, всміхається нам, і я прошу чоловіка покласти більше чайових, ніж зазвичай, — малечі на банани. Ми загортаємо залишки печеного тіста у серветку й повертаємося на площу годувати голубів.

Я дивлюся на чоловіка, який стоїть поруч, і розумію, що мені теж неймовірно пощастило. І коли інші десь далеко годують дельфінів, вигріваючись на сонячних курортах, мені достатньо годувати голубів, перебираючи пальцями ніг у черевиках, щоби було не так холодно; достатньо невибагливої страви в улюбленому кафе, книжки про просте життя, достатньо всього того, що є… лише б цей чоловік завжди був поруч. І лише б він завжди дивився на мене такими добрими очима й затуляв плечима від вітру.

— А я тобі казала, як мені з тобою пощастило? — запитую коханого.

— Угу. І мені, — лаконічно, як завжди, відповідає він.

Мені хочеться запитати, з ким йому «теж» пощастило — зі мною чи таки із собою, але не хочу напрошуватися на компліменти. Не зараз. У нас закінчилися крихти, він бере мою руку й ховає у свою кишеню, прикривши зверху своєю рукою, як ковдрою. І ми йдемо додому. Де нас на маленькій кухні чекає старий чайник. Я заварю нам гарячого чаю і тоді вже запитаю, з ким то моєму чоловікові пощастило. Раптом-таки перепаде якийсь — неодмінно короткий, але не менш важливий для мене — комплімент. І мені його теж буде достатньо.

РІЗДВЯНІ ЛИСТИ

Усе навколо пахло Різдвом: свіжо-солодкий аромат молодої глиці, мандарини в скляній вазі, імбирне печиво, гаряче какао з карамеллю у горнятку, печені яблука з солодким сиром і цинамоном. Навіть свічки, запалені в кімнаті, пахли Різдвом — принаймні, так підказувала наклейка на коробці, в якій вони продавалися.

Але Марта завжди думала, що всі ці чудові запахи більше пасують до західного стилю святкування Народження Спасителя — свято, яке залишилося в її пам’яті, пахло тертим маком, медом і узваром…

Це було перше Різдво, яке вона святкувала далеко від дому, у чужій для неї Америці, наодинці зі свічками, смачною вечерею і кицькою, яку залишила під її опіку сусідка-кореянка — ось так узяла й залишила, а сама подалася святкувати величне зимове свято зі своєю галасливою родиною…

Це Різдво для Марти було невиправдано неправильним. Від самого початку все було не так. Перш за все, цей семестр у коледжі виявився особливо складним, а дівчина ніяк не могла зосередитися на науці — смуток за домом і рідними викликав у неї депресію.

Марта завжди була відкритою й швидко знаходила собі друзів. Вона вміла сміятися по-справжньому й дарувати світло. Але тут у неї наче вимкнули джерело енергії, позбавивши місця, де вона черпала сили й відчувала підтримку, де знаходила напрямок і любов за будь-яких обставин.

Може, для Марти й було найлегше йти вперед і досягати поставлених цілей у порівнянні з іншими, більш «домашніми» членами її родини, але вона точно знала, що без них вона — ніщо. Тато завжди казав, що як квітка не може цвісти без стеблинки й корінця або як прекрасний купол на церкві не височітиме без фундаменту й стін, так і людина не може розвиватися й досягати вершин без тих, хто даруватиме їй опору.

Але зараз усі її рідні були дуже далеко. Сестра з чоловіком і дітьми тільки-но переїхали до Лондона, і батьки з молодшим братом вирішили провідати їх і влаштувати в засніженій казці Англії справжнісіньке сімейне свято. Звісно, Марта теж мала бути там. Але коли, підхопивши жахливий грип, вирішила модерувати свої квитки на сайті авіакомпанії, то натиснула на неправильну клавішу й… скасувала свій політ. А для того щоби замовити нові квитки перед самим Різдвом, потрібно було бути мільйонеркою…

Так, вона телефонувала в авіакомпанію і писала їм листи — але працівник із напівкомп’ютерним голосом уперто переконував дівчину, що це не помилка на сайті, а, мабуть, вона сама не дочитала якихось там правил маленьким шрифтом… Із кредитного рахунку Марти зняли гроші — квитки були найдешевшими, за такі не передбачають повернення коштів, — і вона тепер не могла провести цього єдиного свята в році зі своїми найдорожчими…

— Це нестерпно, — Марта із дзенькотом поставила горня на стіл і підійшла до ялинки.

Гірлянда миготіла так часто, що дівчині почало свербіти в очах. Вимикати її чомусь не пасувало, тому Марта відвернулася, а потім, щось надумавши, пішла в спальню й вмостилася під ковдрою. Кішка майже зразу причимчикувала до дівчини й уляглася їй коло плечей.

Марті зовсім не хотілося спати. Перед очима їй поставали люди, яких вона любила. І ті, котрі, хоч і з’являлися лише в кількох епізодах її життя, запам’яталися надовго. Перший учитель… так так, у всіх була перша вчителька, а в неї був перший учитель. Незрівнянний перший учитель! Інколи Марті здавалося, що саме він визначив багато напрямків для її подальшого життя — тим, чим захоплювався сам, і тим, що розгледів у ній — маленькій рудокосій дівчинці. Сусідка — бабуся Галя, в якої росли найкращі у світі папірівки. Вона ще робила найсмачніший чорничний пиріг. І сміялася дзвінко, просто, відкрито. Світла людина…

Марті взагалі щастило на світлих людей. Мудрих, терплячих, готових пробачати, люблячих і глибоких. Таких, які точно святкують Різдво більше двох разів на рік — вони святкують його щодня. Своїм життям, своїми усмішками й сльозами. Вони світять, гріють і ніколи не очікують за те ні оплати, ні бодай «спасибі»… Вони віддають заради того, щоби віддавати. Бо просто інакше не вміють…

Марті до щему захотілося обійняти кожного з них. Подякувати, розповісти, як важливо для неї все те, що вони роблять. Подарувати їм щось гарне… Як шкода, що всі вони були так далеко від неї!

І тут Марті на думку спала ідея: вона напише їм листи! Усім-усім! Накупить книжок, солодощів, вив’яже камізельки для горняток, зробить листівки… Просто зараз! А потім відішле поштою — як нагадування про Різдво, яке вони святкують щодня.

Скоро мало світати. На столі коло ялинки з’явилася чимала купка листів. А дівчина все продовжувала заклеювати конверти…

«Дорога моя бабусю Галю, — писала Марта, — я знаю, що Ви отримаєте мого різдвяного листа щонайшвидше на Водохреще. Але хіба то важливо? Дати, числа, традиції, звички, звичні аромати свята… Ні-ні, то лише приємний додаток. Найважливіше — у самій суті Різдва. У близькості, що не вимірюється кілометрами. У колядках, які можна співати серцем… У любові, яка змінила світ і продовжує змінювати його щодня… Ваші яблука, чорничний пиріг із волошковим чаєм, Ваш сміх — ось що має значення. Тому я вітаю Вас, бабусю Галю, із Різдвом! Христос народився! Славімо Його!»

РІЗДВЯНИЙ ДАРУНОК ДЛЯ ЛИСТОНОШІ

Надворі було холодно й сніжно. Морозець пощипував і рум’янив щоки пані Ганни, літньої сільської листоноші. Утім до її носа й пальців він був не таким поблажливим — ніс жінці розчервонівся, а пальці, у котрих вона несла повні торби листів, пакунків і газет, несамовито пекли. Утомлена, вона ледь переставляла ноги, залишаючи за собою глибокі сліди в снігові. Він хрумтів, тріскотів і ставав дедалі глибшим.

— Бррр, який мороз, — ледь ворушачи губами, проказала пані Ганна. — А мені ще стільки хат сьогодні обійти… І чому ті Деркачі живуть так далеко… Ох… — жінка скрушно зітхнула й почалапала далі.

А навколо все було невимовно красивим: призахідні промінці позолотили й сам сніг, і засніжені будиночки, а на горах за селом лежав легенький туман, заплутавшись за гілочки дерев. Усе мерехтіло білизною, блищики вистрибували по кучугурах, червонясті кетяги калини визирали з-під пухнастих шапок…

Але втомлена пані Ганна нічого такого не помічала. Вона бачила перед собою лише непролазні снігові барикади. Жінка знала й те, що за декілька хвилин сонце сяде за обрій, село вкриється блакитною пеленою, тоді заляжуть сутінки, а додому вона добереться вже глупої ночі.

— І що ж за невдячну професію я собі вибрала? Літом ще як літом, а зимою й находишся і намерзнешся, та так, що додому вже дійти несила… Худобина не годована, їсти не наварено… Ох…

Тимчасом із-за повороту вигулькнула хатина Деркачів, і пані Ганна вже веселіше пішла по витоптаній стежині.

Назустріч їй вибігло мале хлопча у картатому береті із розпашілим обличчям.

— Цьоцю Ганю, цьоцю Ганю, а що ви нам несете?

— Пані Ганю, а заходьте-но в хату, — за хлопцем вийшла його мама, привітно усміхаючись. — Не мерзніть, погрієтесь у нас трохи!

Поштарка хотіла спершу відмовитися, але гостинна господиня вже відкрила навстіж двері й гукала до доньки:

— А зроби-но нам, Оленко, чаю! Ходіть, пані Ганю, у нас ще й рогалики з горіхами є, Оленчина перша випічка, спробуєте, хай дитина потішиться! Лишень же похваліть, щоби не боялася знову пекти, — сміялася жінка.

Листоноша струсила сніг зі своїх теплих бурок і зайшла до хати. А коло неї вже вся сім’я стоїть, виглядає, від кого то вона їм листа принесла. А листів було аж чотири, та ще й посилка! Ох, скільки ж радості було і в дітлахів, і у дорослих! Господиня діловито дала чоловікові зачитати вголос привітальні листівки від родини, а сама заметушилася на кухні: кинула до приготованого чаю скибку лимона, розклала на тарелі рогалики й узялася знову вмовляти гостю скуштувати доччиних смаколиків.

Рогалики й справді були смачними, і пані Ганна добряче відігрілася в затишній Деркачевій господі. Уже й ті снігові кучугури по дорозі назад не видавалися їй такими страшними.

Підбадьорена теплим прийомом, поштарка поспішила до старої баби Ориськи, що мешкала неподалік Деркачів. Їй вона несла газету.

Пані Ганна довго стукала в двері, аж поки стара їй відкрила. Було добре чути, як із кімнати гучно говорить телевізор. Баба Ориська невдоволено кректала, жалілася на політиків, на телевізор, на рекламу, і навіть не помітивши, як замерзла й утомилася поштарка, почала на неї виливати свої жалі.

— Все не так, все не так, всі не такі, і так неможливо далі жити. І що ти мені там принесла? Газету? І нащо я за неї гроші плачу, і так нічого путнього не пишуть… Аби ж то хтось листа написав, поштівку яку… Родину маю, а всі відцуралися, ніхто не напише бодай слова…

Ганна стояла на порозі й тупотіла ногами, щоби не замерзли.

— Та чого ви так кажете, газета наша багато цікавого пише, та й Різдво ще лише за півтора тижні, лист ще вам може прийти, минулого ж року приходив!

Але баба Ориська продовжувала невдячно бубоніти, а тоді, не попрощавшись, закрила перед пані Ганною двері… Жінці стало сумно й незатишно. Але в пальцях була ще ціла торба листів і газет, тож треба було поспішати.

Так вона переходила від хати до хати. Де грілася, де мерзла ще більше, ніж надворі, від холодного прийому й набурмосених поглядів невдячних господарів.

Але чим далі вона йшла, тим краще усвідомлювала: вдячним, радісним людям було більше листів і пакунків, у них удома було гарно й добре, і смачно пахло. А невдоволені, насуплені чоловіки та жінки й самі виглядали якимись сірими, й будинки в них були якісь не ошатні, не святочні, а похмурі й непривітні. І пошти їм майже не було…

«Гм, цікаво, а яка ж я? — міркувала про себе листоноша. — Мабуть, усе ж невдячна… Іду, нарікаю на роботу, хату не прибрала святково, бо все ніколи… Та й листів мені ніхто не пише…»

Від тієї думки жінці стало якось особливо сумно… Дійшла нарешті до свого будиночка, нашвидкуруч погодувала худобину, зайшла на кухню, зачинила зсередини двері й, знесилена, опустилася на стілець. Поштарська торба перехилилася набік і… з неї вилетів ще один лист.

— Ой, лишенько, як це я його проґавила?! Ні-ні, нікуди я вже не піду… — злякано мовила пані Ганна, все ж піднявши конверт.

А на листі були написані… її ім’я та її адреса!!! І як вона раніше цього не помітила? То ж треба, завалявся на самому дні…

«Дорога тітонько, — писав їй тринадцятирічний племінник із Закарпаття, — Христос народився! Знаю, що лист дійде до Вас завчасно, і тоді ще ніхто не буде так вітатися. Але хіба то має значення? Христос народився понад 2000 років тому, і від того часу навіть літочислення змінилося…

А пишу я так скоро тому, що ми з мамою дуже хочемо, щоби Ви приїхали до нас на Різдво! Кидайте ту роботу та господарку хоч на три дні, нічого їм не станеться, сусіди приглянуть! А ми дуже за Вами скучили…

Чекаємо!..»

…Пейзаж за вікном потяга був невимовно красивим: призахідні промінці позолотили й сам сніг, і засніжені будиночки, а на горах за селом лежав легенький туман, заплутавшись у гілочках дерев. Усе мерехтіло білизною, блищики вистрибували по кучугурах, червонясті кетяги калини визирали з-під пухнастих шапок… Тепер пані Ганна, уже не листоноша, а довгоочікувана гостя, все-все помічала й тішилася.

Різдво вона проведе зі своїми найріднішими…

РІСТРЕТТОВЕ БОЖЕВІЛЛЯ

Навіть закутавшись у теплий плед, вона все одно гостро потребувала обіймів. Він сидів поруч, на відстані дотику, але його руки пестили «іншу» — клавіатуру комп’ютера. А погляд був прикутий до монітора.

Він був одружений, і вона, звісно, була лише його коханкою. І що з того, що в її паспорті стояв штамп із його прізвищем і датою їхнього весілля? Зараз вона відчувала, що єдиний справжній шлюб у нього — з його роботою. Їй часто здавалося, що він хворий своєю роботою, у нього нерідко боліла голова й свербіли пальці. І, щоб якось позбутися цих жахливих симптомів, він уставав навіть серед ночі, робив собі міцне рістретто й сідав за комп’ютер — розігнати мурашок у пальцях. Вона теж уставала й сунула на кухню — варила какао з молоком, огортала плечі пледом, умощувалася під торшером у кріслі за його спиною і читала книжку — вона не могла заснути, коли він не спав.

Він прокидався рано й майже завжди поспішав. І все ж вона прокидалася з ним, бо навіть короткий, «зальотний» — його губи завжди зісковзували з її вуст у поспіху й летіли далі — поцілунок важив для неї цілу вічність. А ще вона дуже любила дивитися, як він мружить очі.

А потім він ішов, а вона вмикала його улюблене радіо, клала під голову його подушку й укривалася його частиною ковдри. Вона знала, що зараз він слухає ту саму музику, і це її якось зігрівало.

…Усі чоловіки з глибокими очима видавалися їй посланцями із позатутешньої реальності. А в нього були глибокі, розумні очі. Там була якась гірка суміш мудрості, досвіду й життєвого смутку. Було трохи шаленства і п’янка крапля кохання до неї — принаймні, їй так видавалося. Вона думала, що колись ті очі споглядали довгі дороги, різних людей, прекрасне й гидке, дивовижне й небачене нею, і коли ті очі так зосереджено торкалися поглядом її обличчя, їй ставало ніяково… Він був старшим, і в тому віці, у тих роках, у які він прожив ще до того, як вона народилася, була для неї якась особлива таємничість. Вона любила дивитися в його глибокі, так, нетутешні, засмучені, червоні від недоспаних ночей очі. Колись саме в них вона закохалася — втім, тоді вона ще не знала, що вони стануть її в’язницею, її шалом, її болем та її щастям.

Вона йшла в своє маленьке кафе й розкладала маленькі хризантеми з терпким запахом у дрібні вазочки на столиках, дивилася, чи всюди чисті скатертини, перевіряла пошту, спілкувалася з працівниками й постачальниками, проглядала книгу відгуків і вигадувала щось, що могло б зробити її заклад ще затишнішим. Підписувала листівки з побажаннями гарного дня й розкладала на столиках. А коли приходив обід, вона сама йшла за стійку, робила собі капуччино з густою пінкою, шоколадними розливами й горіховою посипкою, а тоді сідала й дивилася у вікно.

Вона думала про чоловіка, якого так палко любила. Думала про те, чим зможе потішити його сьогодні ввечері. Вона давно знала, що надихати, тішити, підбадьорювати — це те, для чого вона жила, те, що найкраще вміла, й те, що хотіла робити.

У дитинстві вона мріяла бути лікаркою, акторкою, потім — учителькою або інженеркою. Але вона боялася вигляду крові й не любила читати багато складних книжок, не вміла вдавати й не знала математики. І тоді їй спало на думку навчитися робити багато різних дрібниць, які б надихали інших: варити смачну каву, малювати листівки, оздоблювати приміщення й вітати гостей. Кожен з етапів навчання приносив їй невимовну радість — і нову мрію. І лише кілька років тому «ніжній чарівниці», як називали її друзі, вдалося відкрити цей маленький, усього на сім столиків, заклад — і всі свої дрібні таланти звести докупи під одним дахом. До речі, ще одним її талантом було знаходити талановитих людей — тож із математикою й іншими штуками, до яких у чарівниці не було хисту, тепер допомагали інші. І вона їх дуже цінувала й ніколи не втрачала нагоди їм те показати. Може, якраз тому її працівники були найкращими у світі.

А потім, якогось дощового ранку, сюди зайшов він. Сів за столик біля стіни й замовив міцну каву та бутерброд. Офіціантки не було, вона відпросилася на день народження своєї мами, тож господиня сама зустріла гостя. У нього були ті неймовірні позатутешні очі.

Потім жодне з них уже не пам’ятало, про що вони тоді почали говорити. Але говорили вони довго — інших відвідувачів тоді чомусь більше не було. Він почав заглядати в її кафе час від часу, а вона чекала його щодня, виглядала у вікно й сподівалася, що він прийде, сяде за «свій» столик і розкаже про щось, про що вона сама ніколи б і не здогадалася. Він умів дивувати, а вона вміла слухати.

Він став її щоденною потребою, її натхненням і радістю. Кохати цього чоловіка було складно, страшенно складно — кохати по-справжньому складно завжди. Віддавати себе, забувати про свої бажання, підлаштовуватися під нього й уміти чекати. Не ставити ультиматумів і не вимагати уваги до себе. Просто чекати й вірити, що він знає краще, що він пам’ятає, що подбає про все необхідне, що його вияви любові не завжди відповідають її уявленням, але що це не має жодного значення. Поважати його й те, що він робить. Розуміти його слабкості й стати його другом. Дослухатися до тихого голосу всередині нього й розтлумачувати погляд його очей.

Інколи це кохання їй боліло, інколи їй здавалося, що шлюб — то в’язниця для її мрій. Але потім вона знову вглядалася в його обличчя й укотре собі повторювала, що щастя бути поруч вартує того болю. А ніщо вартісне не дається без докладання зусиль.

…Вона поправила плед на плечах і зручніше вмостилася. Він обернувся, глянув на неї, мовчки вимкнув комп’ютер і підняв її на руки. Ніжно поцілував у чоло, вклав у ліжко і ліг поруч. Їй стало соромно за свої думки про те, що його справжня дружина — його робота. Вона пообіцяла собі навчитися більше довіряти тому, кого любила до безтями. А він укрив її ковдрою, притулив до себе й мовчки — але так голосно й однозначно — показав, що теж безкінечно радий, що в той дощовий день зайшов у її кафе й залишився жити у її серці.

РИТУАЛ

«Ти пам’ятаєш, як усе почалося?» — спитала вона сьогодні вранці, щойно прокинувшись.

У неї завжди дивні запитання спросоння. Щось собі наснить уночі, а потім домучує… Якось запитала, за що він її кохає. Потім — що він бачить у її очах. Ще колись — як має пахнути любов. А якогось разу взагалі перевершила себе, запитавши, що він скаже, коли вперше усвідомить, що вони разом постаріли.

Тому він намагався прокидатися раніше за неї й готувати каву в ліжко — усе, як учать підручники з етикету для закоханих. І зовсім не тому, що він був невиправним романтиком, — радше навпаки. Коли вона мліє від ніжності й п’є гарячу каву зі спеціями, то мовчить. Інколи, щоправда, нахвалює його, часом просто мурчить, як удоволена кицька, але принаймні не ставить своїх безглуздих запитань. Як пахне любов? Ну ви лишень подумайте. І звідки те все береться в її голові?

Це було єдине питання, яке він пробував ставити у відповідь на її, безглузді. Але вона ображалася, супила губки, поверталася спиною до нього, накривалася ковдрою з головою і взагалі поводилася так, наче вся та безглуздість із запитань переходила в учинки. Тому він відмовився від усіляких спроб зрозуміти жінку. Краще вже варити їй каву щоранку.

«Ти пам’ятаєш, як усе почалося?» — запитала вона. Заскочила його зненацька! Прокинулася раніше! Але ж сьогодні субота… Невже йому ніколи-ніколи-ніколи не вдасться поспати трохи довше? Перше, що він скаже, коли зрозуміє, що вони разом постаріли, буде: «Звари мені кави, кохана. Сьогодні субота, і мої старечі суглоби геть не хочуть вилазити з-під ковдри. Ти все-таки молодша», — він це вже знав. Може, ще трохи, і він навчиться відповідати на всі її вранішні запитання, і вона сама буде чимдуж бігти на кухню, щоби зварити…

— То ти пам’ятаєш?

— Що?

— Як усе почалося?

— Що?

— Коли ти закохався?

— У кого? (Сьогодні субота, субота, субота!)

— Ну, по-справжньому.

— Тобто?

— Ну не тобто. Ти знаєш.

— Що? (Ще трішки, і вона сама втече на кухню, і зробить каву без спецій, натомість із вершками — їй так гарно вдається збивати пінку!)

— Припини! І скажи, чи пам’ятаєш, — вона вже зібралася насупити губки і повернутися спиною.

…Ця жінка вже стільки років виводить його із себе. Вона любить млосні романтичні комедії, з її боку ліжка досі спить м’який ведмедик, у неї вісім відтінків губної помади, вона не вміє зашивати дірки й різати хліб рівно. Вона плаче, коли читає книжки. Вона слухає блюз і теж під нього плаче. Вона плаче просто так, коли їй заманеться. Вона пам’ятає всіх героїв із романів якихось там сестер Бронте, проте забуває купити хліба й посолити вермішель. І коли вона прокидається раніше за нього, то ставить свої нестерпні запитання.

Ні, він не пам’ятає, «як усе почалося». Він не пам’ятає, коли до безпам’ятства закохався, не пам’ятає, чому вирішив запросити її на каву під час обідньої перерви, не пам’ятає, коли белькнув оте «ти вийдеш за мене?». І навіть не пам’ятає, навіщо.

Єдине, що він знає, — це те, що нізащо би нічого не змінив, навіть якби добрий чарівник сотню разів давав йому можливість повернутися в минуле, закохатися в іншу (практичну й урівноважену) жінку, яка би сама варила каву вранці й готувала смачні та досолені супи замість вермішелі.

Але він кохав це навіжене дівчисько, хотів бачити її щасливою й досі ні про що не шкодував. Якби вона ще тільки мовчала вранці… Але тоді все було би, напевне, по-іншому, і він нічого б не знав про спеції до кави.

Він не вмів говорити гарних слів, не хотів їх говорити. Якщо чесно — не бачив потреби. Він любив її — і вона це знала. Бачила. Відчувала. Смакувала його коханням щоранку. Інколи хвалила, інколи мурчала, як удоволена кицька, але головне — не ставила своїх безглуздих питань.

— Сьогодні субота, люба. Я зроблю тобі з вершками.

СВІТАНКОВА ФЕЯ

Її звали Лана, і вона любила світанки.

Вона любила їх за гарне небо, свіже, прохолодне повітря — її чоловік ніколи не зачиняв на ніч вікно, хоч яка би була пора року, — за сонні обійми, перші слова і (найголовніше) за радісний передсмак нового дня. Чоловік називав Лану Світанковою Дівчинкою, а вона його — Ра, бо його усмішка завжди пробуджувала в ній Радість.

Якщо серйозно, приводи для радості в Лани не обмежувалися світанками й чоловіковим усміхом: вона вміла радіти всьому і робила це прегарно й зі смаком.

Наприклад, заварюючи ранкову каву, вона щоразу вишукувала або вигадувала новий рецепт, вибирала філіжанки з витонченим візерунком, а поруч у маленькій вазочці ставила квіти, запах яких мав неодмінно додати витончених ноток до смаку. А потім красиво те розставляла, фотографувала, робила з тих світлин прекрасні листівки й розсилала їх по всіх усюдах: тішити щасливиць, у чиїх поштових скриньках вони опинялися.

Вона пекла кекси й торти, пляцки й пиріжки, всі неодмінно прикрашаючи так, неначе то були дебютантки на королівському балу, а не просто солодощі. Лана загортала їх у цупкий папір шоколадного кольору й, підмостивши на низ кошика якогось куцого пледа, вмощувала туди своє солодке творіння й сідала на велосипед: її барвиста сукенка розвівалася за вітром, перехожі й проїжджі усміхалися дівчині й поступалися дорогою, а кошик із солодощами за декілька хвилин доповнювали ще й декілька дрібних букетиків польових квітів, зібраних при дорозі.

— Добрий день! — Лана заходила в маленьке й завжди дуже людне поштове відділення, дзвінко віталася та усміхалася насупленій черзі й схвильованим тітонькам за склом.

— Ставай у чергу, ти куди? — кидала їй якась особливо похмура тітонька з великою торбою в клітинку коло ніг.

— Я вас не затримаю, — шепотіла Лана й показувала на квіти. — Лише подарую поштарці квіти й поїду далі.

— З якого раю вас прислали? — високий хлопець ізсередини черги передумав супитися й вирішив познайомитися з дівчиною. Але Лана лишень увічливо усміхнулася і пробралася до високого скла.

— З третім днем літа!

— У мене людина, станьте в чергу… — почала швидко тараторити поштарка, але, побачивши квіти й щиру усмішку дівчини, притихла.

— Це вам! — Лана передала квіти ошелешеній пані, побажала черзі вдалого дня й вибігла назовні — до сонця, свіжого вітерцю й свого велосипеда.

Наступним місцем призначення був дім її подруги, яка працювала перекладачкою й часом днями не виходила надвір, намагаючись учасно завершити роботу.

— Агов, а хто-хто в теремочку живе?

Аня, хоч утомлена й не менш здивована, ніж поштарка, завжди була рада гостям. Та ще й таким! Вона втягнула Лану в квартиру, жартома посварила дівчину за її «фейські розваги» й поспішила на кухню заварювати запашний зелений чай із лимоном та імбиром. А Лана тим часом знайшла в подруги мініатюрну вазочку, набрала в неї води, занурила туди польовий букет й поставила всю цю прекрасність на стіл. Швидко вийняла яблучка з кошика та поклала їх біля Аніного комп’ютера, щоби дівчина хоч часом забувала про роботу й дослухалася до давньої англійської примовки: одне яблуко в день — і лікар ніколи не знадобиться. А на стіл виставила свіжоспечене диво, розгорнула папір і побігла до подруги на кухню — надто довго Аня там метушилася.

— О-о-ой, що це ти тут улаштувала? — тепер настала Ланина черга дивуватися.

— Думаєш, одна ти тут фея? — підморгнула їй Аня й принадно розклала довкруж галяретки нарізані фрукти, а тоді дістала млинці й полила їх кленовим сиропом. — Ти ж знаєш, зараз у мене в роботі книжка про чарівну рудокосу канадську дівчинку, і не замовити собі цього сиропу я просто не могла!

— Сироп сиропом, а от млинці, галяретка… Я думала, ти тут клято працюєш!

— Ходімо до кімнати. Я ще не розівчилася рахувати й прекрасно пам’ятаю, коли в моїх найкращих подруг вихідний посеред тижня.

Отак-от просто, допоки більшість порядних громадян і громадянок сиділи в душних (або занадто холодних) офісах, чи стояли в насуплених чергах, чи їхали кудись у переповнених автобусах, дівчата влаштували собі малесенький осередок Королівства Вишуканого Смаку й Приємного Товариства. І коли останній шматочок галяретки зник із тарілки, а у чайничку не залишилося чаю, дівчата тепло обійнялися, й Лана побігла до свого велосипеда — усміхатися перехожим, збирати квіти, гладити котів, які зустрінуться по дорозі, й просто дарувати радість.

А потім, уже коли звечоріє, тішити чоловіка новими смаколиками, радіти його усміху й разом із ним дочекатися нового світанку: яскравого, свіжого й дуже надихаючого.

СИРНИЙ ПИРІГ У БУРЮ

Дув сильний північний вітер. Небо затягло сірими важкими хмарами, старі дерева в саду розхитувалися й скрипіли, молодші полохливо тріпотіли віттям. Теплі золотисті кольори раптом стали холодними та непривітними. Сильний північний вітер завжди приносив дві речі: бурю і… сирний пиріг.

Тоня не любила, коли дощ стояв стіною, а небо стугоніло й розкидалося блискавками, — їй завжди було дуже лячно. Тому вона зачинялася у своїй затишній кухні та пекла сирний пиріг. З родзинками, цинамоном і ваніллю.

Потім, коли буря мине, вона пригощатиме тим пирогом усіх, хто завітає до неї погомоніти. Вона запарюватиме гостям чай із меліси, а маленькому хворобливому сироті, що живе неподалік зі своєю бабусею, вона заварить чай із бузини, а на хліб намастить ще варення з персиків — Тоня закрила його спеціально для хлопчика.

Коли дівчина заледве приїхала сюди — в маленьке село далеко-далеко від міста, їй здавалося, що надовго вона тут не залишиться. Ось тільки набереться сил, відпочине від навчання й роботи, присвятить себе творчості, приведе до ладу старий прабабусин сад — і продасть цей будинок. Нехай цей період стане такою собі її особистою казкою. Оазою серед пустелі робочих проектів, дедлайнів, суперечок із керівництвом і підлеглими та її особистих невдач.

Нехай тут просто будуть її мольберт, фарби, маленький ескізник, багато рецептів варення, салатів і випічки, пару книжок із віршами та про сад — і рік спокою.

Але рік закінчився три місяці тому, а Тоня все ще була тут. І все ще нікуди не збиралася.

Сусідка тітка Сяня навчила її вишивати — розповідала, що Тонина прабабуся вишивала краще за всіх у селі. Шкода, що не збереглося жодної сорочки й сукенки, які вона оздоблювала, — лише один старий рушник, який вона подарувала сусідці на весілля. А дівчина вчила сільських дітей малювати. Улаштувала вечірні читання для молодиць. Записувала в товстий нотатник розповіді старших людей, а на диктофон — їхні голоси й пісні.

Навчилася розпалювати грубку й підрізати трояндові кущі. На її тоненькому обличчі знову стали помітними щоки — як у дитинстві. І рум’янець, який завжди так тішив її батьків.

…Гроза гуркотіла все більше, у шибки посипало градом. Тоня вже майже приготувала тісто й потяглася за родзинками та ваніллю.

Телефон задзвонив так несподівано, що дівчина ледь не випустила з рук скляночки зі смаколиками. Їй так давно ніхто не дзвонив. А ще вона боялася розмовляти телефоном у грозу. Звісно, цей страх був безглуздим, як і більшість її страхів, від яких вона намагалася звільнитися тут, у своїй маленькій казці. Краще вигадати якусь іншу причину не брати слухавки.

Вона з осудом глянула на апарат і сказала йому: «Ти ж бачиш, я зараз готую. Якщо я розмовлятиму, то зіпсую пиріг. Я не можу робити дві важливих справи одночасно».

Але це не допомогло, і телефон продовжував настирливо дзвонити. Тоня таки схилилася над ним, щоби дізнатися, кому вона раптом стала настільки потрібною.

На екрані висвітився номер її колишнього колеги — того, з великими амбіціями. Напевно, він нарешті пішов із роботи й почав щось своє. Мабуть, улаштовує вечірку — він любить робити все з великим розмахом, щоб усі ним захоплювалися й аплодували йому. Краще відмовитися зразу.

— Так, пане Сергію.

— Тоню?

— Так, це я.

— Привіт… Ти зараз вільна?

Дівчина потерла рукою чоло й одразу взялася його витирати від борошна фартушком.

— Чи вільна я? Ні, зовсім ні. Я дуже зайнята. У мене зараз… важлива справа. Я готуюся до… зустрічі. Важливої зустрічі.

— Ну, я не мав на увазі зараз… А взагалі. Я тут фірму відкрив…

«Яка ж я все-таки здогадлива!» — промайнуло в неї в голові.

— …І шукаю хороших спеціалістів. Кращих за тебе я наче й не знаю… «Тільки не треба!»

— Я подумав… порахував… Пам’ятаю, ти хотіла взяти рік «канікул» чи як ти там це називала. Рік минув. Ти готова повернутися до справжнього життя?

— До, перепрошую, якого життя? — вирвалося в Тоні.

— Ну, я мав на увазі, — тон пана Сергія різко змінився на улесливий, вкрадливий, — я мав на увазі, що ти можеш більше… Що не варто заривати себе десь у провінції…

— Пробачте, але мені треба бігти, — знову не встигла прикусити язика дівчина.

— Ти подумаєш?

— Неодмінно, пане Сергію. І вітаю вас із новим починанням.

— Дя…

Тоня вимкнула телефон і взялася виливати тісто на дечко. Її улюблений сирний пиріг — утіха й заспокоєння в бурю. У будь-яку бурю.

Молода господиня вже встигла звикнути до всього справжнього й вартісного, що було тут. До днів, які вона могла проживати, відчуваючи кожну мить, кожну секунду. До вечорів, які не пролітали, як подих весняного вітерця, а які тривали. Інколи занадто довго, але переважно — просто достатньо для того, щоби встигнути насолодитися їх закінченням. Вона звикла до людей, природи. І до маленького Муркотика, який прибився до неї цієї зими.

Чомусь дівчині перестало уявлятися щасливе життя у великому місті. Хоча…

У двері хтось постукав. Потім ще раз, ще, ще…

— Тітко Тоню! — волав малий Олежик, якого дівчина ніяк не могла привчити казати на неї просто Тоня. — А відчиніть-но нам! Ми вже змокли!

Тоня хутко побігла до дверей.

За мить до сіней заштовхалася ціла зграя мокрих, веселих дитинчат. Малий Олежик репетував:

— А я вам що казав, що тітка Тоня сирник пече! Чуєте, як пахне? Тітко Тоню, тітко Тоню, ніхто, крім вас, не пече сирників у грозу! Того ви в нас — особлива!

Дітлахи сміялися разом із господинею, поки вона діставала зі старого бамбетля красиву мереживну скатертину й накривала на стіл. За вікном ще дужче гриміло й блискало, але їй уже не було страшно. Із теплого закутка виліз Муркотик і вмостився малій Катрусі на руках.

— Тітко Тоню, — не вгавав малий веселун, — я вам за ваші сирники хоч зірку з неба дістану! І ніколи нікуди вас не відпущу. Бо хто тоді їх буде пекти? Хто Катрю навчить? А я, як виросту, з нею одружуватися буду!

Кухню знову заповнили регіт і штурханина. Тоня усміхнулася малому й сказала:

— Ну, зірка мене й на небі влаштовує… Так що навіть не старайся — а то ще коліна поб’єш. Але пообіцяй мені, хлопчику, що ти мене й справді не відпустиш нікуди. Бо мені ще ніде не було так добре, як тут…

— А давайте я вам із чаєм поможу, добре? А тоді ви навчите мене малювати дощ? І сонце! А давайте я намалюю вас? — діти говорили наввипередки, ловили дівчину за лікті й намагалися привернути до себе увагу улюбленої вчительки. А Тоня ще раз підморгнула Олежику й узялася виймати сирний пиріг із духовки.

СПОВІДЬ ЮНОЇ КАВОМАНКИ

Мабуть, усі кавоманки, а тим паче шанувальниці солодкої кави з вершками і тертим шоколадом, мріють про справжню віденську каву. А я, безумовно, кавоманка. Люблю каву, і вершки, і шоколад, і європейські кав’ярні. А про Відень мріяла з дитинства.

Тож, щойно автобус із українськими номерами в’їжджав у австрійську столицю, мої внутрішні відчуття увімкнули зелене світло. Мені стало добре, спокійно, затишно, поспіх і нетерплячість угамувалися. Я відчинила двері й вийшла на простору чисту вулицю, щоби просто йти нею, усміхаючись, наспівуючи місту пісні, розглядаючи замки й жовте сяйво ліхтарів, ведучи пальцями по стінах, запам’ятовуючи місто-любов-із-першого-погляду на дотик. Усе навколо зачаровувало, дива вигулькували ледь не з-за кожного рогу… Але з особливим трепетом я чекала ранку — лише одна думка про каву примушувала мої руки тремтіти від бажання.

…Уранішній дощ за вікном скромного хостелу лише зміцнив моє бажання хутчіш потрапити до кав’ярні. Але для цього ще треба було знайти саме таку кав’ярню, де би кожна абищиця відповідала моєму кавовому настрою. Я заходила в декілька кафе, але всюди мене щось та й відлякувало.

Аж тут помітила казково гарний «італійський» дворик ліворуч через дорогу.

— Кава зачекає, — прошепотіла місту, — а от пройти повз таку красу — це злочин чистої води!

Я швидко перебігла дорогу й зайшла всередину. А там!.. Поміж винограду й плющу заховалася маленька пекарня і… затишна кав’ярня! Кав’ярня моєї кавоманської мрії.

Я несміливо просунула голову в коридор, оглядаючи приміщення. Привітний господар, помітивши ранню відвідувачку, відразу взяв мене за руку, глянув на білі рукавички й здивовано запитав:

— Білі?

Я кивнула.

— Як красиво! — вигукнув він.

Я засміялася й запитала, чи подають тут віденську каву. Господар трохи знітився, а потім, так само розгублено, відповів:

— Ну… це — частина Відня, і вся кава, виходить, тут віденська… Чи як?

Я вже знала, що нікуди звідси не піду, поки не скуштую напою, приготованого цим чудовим чоловіком, трохи схожим на доброго чарівника.

— Тоді я хочу віденської кави! — твердо сказала йому. Господар галантним жестом запросив мене досередини.

У маленькій і дуже затишній кімнатці, заповненій свічками, книжками й красивими різнокольоровими стільцями, вже сиділа літня пара австрійців за вранішніми напоями й цілою горою дзбанків із різним повидлом.

Поки я складала парасольку та вмощувалася за столиком біля вікна, господар метушився коло мене.

— Ви ж хочете меланж, правда?

Я страшенно люблю, коли хтось вгадує мої кавові чи музичні смаки. «Правильна» музика вже лунала в кімнаті, а тепер ще й «правильна» кава! Це місто не припиняло зачаровувати.

— Я хочу те, що ви мені порадите. І струдель! Кажуть, віденський струдель із яблуками — найкращий у світі! До речі, ви знаєте, що традицію славетної віденської кави започаткував українець — Ю. Кульчицький?

— О! — він покрутився на місці, немов шукаючи поглядом у закапелках кімнати правильну відповідь. — Не знав… То ви з України? У вас там якісь дивні політики, в Україні… Але дуже красива земля! Правда, що у вас дивні політики? Як вас звуть? Мене, до речі, звуть Армін.

Господар заметушився ще більше, а до розмови долучилася літня пара. Їм теж було цікаво послухати про дивних політиків і казково красиву землю. Армін, скориставшись миттєвою паузою, вибіг готувати меланж.

…Пухка пінка, наче хмаринки із запахом гіркого шоколаду, гіркувато-солодка кава з яблучним струдлем смакували чудово. Армін умостився за столиком навпроти. Запитував, чому відома українська діячка весь час носить біле й плете собі косу, та чи не шкода їй на те часу. Знову казав, що Україна дуже красива. Ділився по секрету, що австрійцям не подобається, коли німці виграють у футбол, бо їм самим це ніколи не вдається (ну, вдалося лише раз, і то давно). Розповідав казку про мудрих вовків із Баварії й порівнював їх із євреями, яких дуже любить, хоч сам і не єврей. Я помітила серед книжок на етажерці «Пробачте Австрію. 1945».

— А почитайте мені щось німецькою? — попрохала я гостинного господаря.

— Почитати? Що вам почитати?

Я підійшла до книжок і вибрала великий альбом із фотографіями і віршами. Відкрила на «Осінній сонаті» Рільке.

— Ось це, будь ласка…

Він відповів, що не любить читати вголос і вдавано невдоволено пихтів над книжкою, але таки прочитав, виразно й красиво. А коли підвів очі та побачив, що всі дивляться на нього й усміхаються, поспішив змінити тему:

— Мела-а-а-анж, — сказав він мені, — ви п’єте мела-а-а-анж. Ану скажіть: мела-а-а-анж!

Я повторила, але Арміну моя вимова геть не сподобалася. Він махнув рукою й узявся повторювати по складах. Чоловік так старанно вчив мене правильно вимовляти це слово, неначе від скорочення звуку «а» в каві осіла б пінка.

— Ви давно в Європі? Звідки їдете? І куди? — знову почав допитуватися невгамовний господар.

— Я щойно з Будапешта, а завтра — в Прагу, — відповіла.

— Що? В Прагу! Ви їдете в Прагу і їсте струдель тут? Як необдумано! Найкращий струдель готують у Празі, точно вам кажу.

— А каву? — трохи кокетуючи, запитала я.

— Каву? Таке запитаєте! Найкращу каву — безсумнівно! — готують тут.

СТАМБУЛЬСЬКІ ЗАМАЛЬОВКИ КАВОЮ

Над нашими головами раз у раз пролітають чайки. Ми з Джошем сидимо на розцяцькованих подушках, розкиданих по всій долівці відкритої тераси на даху, і нам видно море. За нашими головами — купол Айї-Софії та гострі списи її мінаретів. Джош відклав убік гітару й дивиться мої світлини. Я дивлюся на море й нікуди-нікуди не хочу йти.

Я не з тих, хто закохується з першого погляду. Але Стамбул мене зачарував — я люблю це місто від самого ранку, навіть сильніше, ніж учора. Саме вчора ввечері я прилетіла сюди й одразу захопилася. Минула лише одна ніч, а всередині вже визріло щось схоже на любов. Це трохи дивно, але я намагаюся ні про що не думати. Любов усе одно неможливо осмислити, хоч як старайся.

Я давно помітила, що, коли любиш місто, воно неодмінно відповідатиме тобі взаємністю. Так вони вже влаштовані, ті міста. Тож я люблю Стамбул, він любить мене, і Джошеві подобаються мої знімки. Він питає, як довго я зазвичай чекаю, поки зможу впіймати гарний кадр. Але я не чекаю зовсім — я йду, усміхаюся своїй новознайденій любові, а кадри так і злітаються в мій фотоапарат зусібіч — самі. Я кажу це йому, і він чомусь сміється. Хлопець розповідає мені про Нову Зеландію, звідки він родом, про Замбію, де працює геологом, і про далекі світи, якими мандрує. Розповідає про батьків, сестер і брата. Потім — про мрії. Біля моря так приємно мріється!

Хтось піднімається гвинтовими сходами на терасу. Вродливий юнак усміхається нам і сідає поруч. У його руках — великий альбом.

— Жульєн, — промовляє він, — а як тебе звуть?

Я усміхаюся, відповідаю йому й повертаюся до Джоша. Мені дуже хочеться дослухати про його подорож Монголією і дочекатися, поки він відкладе мій фотоапарат і візьме до рук свою гітару. Може, я тому й закохалася в Стамбул одразу, бо Джош так неймовірно чудово, пронизливо, щемко грав на гітарі вчора вночі? Він сидів високо на даху, наче Карлсон, безстрашно звісивши ноги додолу, розхитуючи ними понад дахами сусідніх будинків, що притулилися стіною до стіни десь унизу; над ним були зірки, місяць, за ним — Айя-Софія та море. Я лежала на м’яких східних подушках на терасі, зачаровано дивилася вдалечінь і слухала його музику. А над морем танцювали феєрверки.

Жульєн кладе альбом поруч себе, відкриває ноутбук, умощує коло нього малювальний планшет і починає легко водити рукою зі стилосом. Джош додивився світлини і йде в магазин. Його гітара лежить коло мене, але мені зараз не хочеться грати. Жульєн розпитує мене про мою країну, рідних. Я заплющую очі й думаю про них. Відучора минуло стільки часу, і мені дуже їх бракує. Я розповідаю про наших собак і усвідомлюю, що дрібна сльоза раптом скотилася по щоці. Я швидко витираю її долонею, але він усе одно помічає — і розповідає про свою кішку й собаку. Про батьків і дитинство. Про Квебек, де народився і виріс, про широкий світ, де живе. Жульєн — художник, який малює свободу. Він мандрує країнами, де відбуваються революції, де люди відстоюють власні права на вільне життя, де їм не байдуже.

Ми говоримо про все на світі й з’ясовуємо, що не бачили, як танцюють дервіші. Тож вирішуємо піти сьогодні. Один турок, який тче килими й пригостив мене вранці смачнючою турецькою кавою, розповів, що вони щовечора танцюють за Блакитною мечеттю.

…Жульєн сидить навпроти мене й малює, щось чаклуючи спершу над папером рукою; його пальці легко й водночас твердо тримають олівець, пурхаючи над аркушем і прицілюючись, де примоститися, наче метелик над квіткою. Мені здається, папір його любить. Хлопець підтримує його лівою рукою, так само ніжно й незрушно. Його права рука торкається листка легко, а штрихи лягають упевнено й точно — і, завважу це знову, — дуже ніжно.

У нього красиві руки. Те саме він каже про мої. Каже, що вони багато розповідають. А ще каже, що я виглядаю сумною.

Люди навколо зглядаються на нас. Спершу помічають його. Художника важко не помітити. У нього хвилясте темне волосся і борода. Гарні, добрі очі й вдумливий погляд. Він замовив чай — офіціант приніс йому чорний турецький у елегантній склянці-тюльпані. Побачивши на папері мій ще незавершений портрет, офіціант просить Жульєна намалювати і його «фотографію». Жульєн стримано всміхається. Каже мені, що не любить, коли хтось його просить намалювати портрет. Він сам звик обирати людей, яких згодом запрошує до своїх малюнків. Здається, мені дуже пощастило.

Надивившись на хлопця, люди озираються й зупиняють погляд на мені. Я сиджу навпроти й п’ю свою каву, розглядаю оточуючих, зрідка знімкую та стиха спостерігаю за Жульєном. Його олівець притупився, тож він підточує його над попільничкою. Я подумки всміхаюся й вирішую, що це найправильніше її використання.

Він бере до рук іншого олівця, затиснувши між зубів щойно відточений. На його малюнку я виглядаю старшою, ніж насправді, — принаймні, мені так здається. Але він мені все одно подобається. Здається, що Жульєн змалював мене з мого погляду. Мені навіть трохи лячно — йому вдалося зазирнути глибше, ніж я сподівалася. У своїх очах на папері я бачу смуток за домом і за тим, що подорожі так швидко закінчуються. Я, взагалі-то, завжди сумую: як не за домом, то за дорогою. І все це, разом із чимсь іще нерозшифрованим, є у тому моєму погляді.

Я кажу собі, що він сам не помітив того, що намалював. Ця думка мене заспокоює.

Дервіш починає танцювати. Туристи навколо захоплено фотографують, похапцем гортаючи довідники й обираючи, чого б такого екзотичного замовити. На декількох столиках з’являються посудини з вогнем. Ця метушня дуже контрастує з тихою музикою, що лунає, й аскетичним обличчям дервіша, який крутиться довкола й довкола, немов дзиґа.

Поруч вечеряє молода мусульманська родина. Батько курить наргіле, два жвавих хлопчики смачно наминають їжу, а мама в білому хіджабі турботливо підкладає їм у тарілку ще — можливо, вділяючи з власної порції, мені звідсіля не видно. Офіціанти обережно заглядають Жульєну через плече й усміхаються, похитуючи головою, а тоді з якоюсь особливою повагою зиркають на мене. Мені стає смішно, і вже втретє за вечір виникає бажання попросити в Жульєна автограф.

У нас на столику лише його чай і моя кава, але ми можемо тут сидіти хоч до ранку — Жульєнові руки раптом стали предметом захоплення та місцевою атракцією.

За хвилю офіціанти підводять до нас усміхненого довгокосого чоловіка — дервіш зі сцени перетворився на богемного європейця і тепер із захопленням розглядає Жульєнове творіння. Француз за сусіднім столиком зацікавився також і попрохав художника показати йому малюнок. Вони розговорилися, про Сирію, революцію, політику в Африці та арабському світі та ще про щось, але я не знаю французької і не можу розібрати слів такої геть чоловічої розмови. Тож озираюся довкола, щоби спіймати ще кілька кадрів і згодом показати Джошеві — за ще одну гітарну мелодію, звісно.

Літня жінка місить тісто на хліб. Коло неї стоїть зовсім юна дівчина, також закутана в особливий кухарський хіджаб, спокійна й заслухана у щось своє. Тут, у Стамбулі, багатий вибір звуків — і кожен може вчути свою мелодію.

Угорі світяться мінарети Блакитної мечеті, поруч яскравіють світла в крамничці тканих килимів під назвою «Гарем», під столом ходять ліниві кішки. Француз, галантно попрощавшись, пішов, і за сусіднім столиком примостився інший турист. Помітивши, як я з усміхом розглядаю кішок, що жадібно дивилися на нього, він кинув великий кусень картоплі на долівку. Муркотики затишно ласують, мружачи очі. Я аж тепер зауважую, які низенькі тут столики й стільчики — немов у дитячому садочку.

Турист за столиком навпроти починає гучно сміятися — ми не можемо стриматися і починаємо сміятися разом із ним.

Мені раптом хочеться фісташкового морозива, а Жульєн просить якусь уже четверту склянку чаю і каже «дякую», наголошуючи останній склад. Мені цікаво, чи сумує він тут за своєю французькою. Я сумую за своєю мовою, і мені дуже хочеться прочитати йому щось нею. Я розповідаю йому про Тараса Шевченка. Як він малював «графіті» на сусідських хатах і плотах; як був кріпаком; як його викупили художники, помітивши неймовірний талант юнака; як він був революціонером, через що знову став підневільним; як він пояснив те, що перестав малювати, давши товаришу прочитати свої вірші… Жульєн усміхається, його очі горять. Він каже, що тепер прочитає все, що знайде про цього «хлопця». Я забуваю розповісти йому, як уплинула на творчість цього великого українця революційна «Марсельєза», а потім ми починаємо говорити про щось інше, і я думаю, що Жульєн і сам до цього дочитається, якщо насправді захоче.

Він узагалі любить революціонерів. А ще каже, що не вірить у талант, але вірить у любов: коли ти щось любиш, то не можеш цього не робити; а постійна практика приносить зрештою ті результати, які люди зазвичай приписують згодом талантам.

Починають співати муедзини. Жульєн запитує мене про музику, я відповідаю, що граю щонеділі в церкві. Потім розповідаю, що для мене означає справжня віра в Живого Бога. І чого я не вірю в релігію й номінальну приналежність до неї.

Ми йдемо сутінковим містом, де так багато котів, музики, морських пахощів, так багато історій. Нагорі світять місяць і зірки, трохи нижче — тепло-жовті ліхтарі. Я думаю про Джошеву гітару. Про своїх рідних, про те, як добре, що у світі стільки доріг. І що зорі всюди однакові. І як чудово, що є місця, де так смачно варять каву.

ТИ ЗНАЄШ, ДЕ НОЧУЮТЬ МРІЇ?

Я стояла на березі прохолодного осіннього моря й усміхалася. Коло мене на дерев’яній лавці стояв термокухлик із недопитим зеленим чаєм. Я дивилася на море й геть забула, що змерзла й хотіла пити.

— Ти любиш, як шумить море? — маленький хлопчик, що вовтузився з мушлями та холодним на дотик піском неподалік, підняв на мене свої блакитно-зелені очі й дивився якимсь нетутешнім поглядом.

— Люблю, — відповіла я й усміхнулася.

Усміхнулася тому, що — ні, звичайно, я йому про це не сказала — дуже люблю розмовляти з дітьми. Вони завжди зайняті чимось таким важливим: бавляться, будують піщані замки, збирають мушлі, сміються, бігають і водночас непомітно для всіх ростуть і дорослішають. Вони кажуть дурниці, які чомусь завжди мають сенс. Принаймні, дарують радість слухачам. Мені — то вже однозначно.

Я хотіла розпитати хлопчика про його ім’я, його батьків і домашню собаку чи кота, хоче він стати моряком чи принцом, і — зовсім по-дорослому бездарно — що він тут робить. Але дитина з очима кольору осіннього моря заговорила першою.

— А ти любиш, коли тихо?

— Люблю, — я знов усміхнулася. — У тиші дуже приємне відлуння.

— У тиші не буває відлуння, — насупився малий.

— Його не всі чують, але воно буває. Якби ти захотів, то почув би неодмінно.

— Де? Я ніколи не чую тиші. Я живу біля моря, ти ж бачиш.

— А й справді. Біля моря не буває ні тиші, ні її відлуння. А ти був колись на горі?

— Ні. Я живу біля моря, ти ж бачиш, — повторив малий.

— Колись ти неодмінно виростеш і побачиш гори. Вони дуже красиві.

— Ти любиш гори?

— Дуже.

— Більше, ніж море?

— Інколи мені здається, що так.

— Тому що там можна чути тишу?

— Так… А ще тому, що там можна чути її відлуння.

— Як?

Я присіла й принишклим голосом почала нашіптувати маленькому хлопчику чарівний рецепт, як можна почути відлуння тиші. Він слухав зосереджено, розплющивши широко свої неймовірні очі.

— Коли ти виростеш, піднімися на гору чи хоча б на пагорб, але краще таки на гору.

Хлопчик кивнув.

— Заплющ очі, ось так. І вслухайся в тишу, тоді ти почуєш, що вона дзвінкіша, ніж тисячі звуків. І далекі гори (пагорби, ну нехай, але краще все-таки гори) повторять ці звуки відлунням. Знаєш, тиша — це просто дивна назва для неописаних звуків. Як зоряне небо — загальна назва для мільярдів невідкритих планет.

Малий мовчав. Тоді подивився на мене й запитав знову:

— А ти любиш море?

— Люблю.

— Але море — то не море. Це просто дивна назва для тисяч нікому не відомих мрій. Тому я люблю море більше, ніж гори… На, тримай, це тобі.

І хлопчик подарував мені маленьку красиву мушлю. З того часу я ношу її з собою, у кишені. І коли відлуння тиші стає нестерпним, я прикладаю ту мушлю до вуха. Слухаю море, дослухаюся до мрій. І думаю про те, як добре, що я люблю говорити з дітьми. Вони завжди кажуть такі важливі слова.

УПІЙМАТИ ЗІРКУ ЗА ХВОСТА

Тереза допила воду із сьомої за сьогодні пляшки й витягла свою дорожню валізу з-під ліжка. Поміж літніми сукенками, майками та шортами намацала єдину кофтину з капюшоном. Літню й легку, але на довгий рукав. Спускалася вечірня прохолода, і кусали комарі. Дівчина надягла кофту на спалені плечі, з яких щедро злазила шкіра, і поморщилася. Тоді відшукала довгу, до кісточок, спідницю — надягати джинси на розчервонілі, спечені ноги вона б не наважилася.

Сьогодні вони втечуть із душної, переповненої дзижчанням комарів ночі провінційного готельчика на природу — дивитися зірки. Візьмуть із собою старого коцика і ще декілька пляшок води. І телефони. Щоби, наче підлітки з маленьких містечок, слухати з них музику. І танцювати під зірками, які падають.

Тереза останнім часом погано спала вночі. У її вухах на пару з комарами дзижчали думки, сумніви, страхи — її маленькі монстрики, дрібні надокучливі переслідувачі, проти яких не допомагав «раптор». Вона мріяла їх перехитрувати, втекла на цілий тиждень сюди, в це маленьке містечко за сотні кілометрів від дому, щоби жити в крихітному готелі, спати на чужому ліжку, перекладати двійко шалених британців, відвідувати дітей у притулку, дарувати їм радість, забуваючи про власний біль, і втомлюватися так, щоби провалюватися в сон без задніх ніг… Містечко було, чуже готельне ліжко — теж; британці, діти, їхня радість, власне забуття й шалена втома — все це було, але монстрики не відступали.

«Ну й грім із ними, з тими думками. — Тереза закрила валізу й почала вдягатися. Через півгодини приїде директор зі своїми чарівними донечками й дружиною та забере британців і Терезу в парк. — Сьогодні я не буду спати не через них. Сьогодні я просто не буду спати, бо не хочу. Я хочу танцювати й ловити зірки за хвоста. І слати повітряні поцілунки всім тим думкам на прощання».

У кімнату постукали. Тереза зібрала волосся докупи й відчинила двері. На порозі стояв Марсель, вродливий засмаглий британець із несподівано французьким іменем, і лукаво усміхався.

— Я готовий, як бачиш. А хтось казав, що я просплю й залишуся солодко сопіти в готелі, поки ви літатимете на… що то було? На віниках?

Тереза плеснула бідолаху по плечу й упустила в свій номер. З першої хвилини знайомства вона його жорстоко розігрувала: зустрівши в Борисполі, сказала, що вона — його перекладачка, а пошепки додала, що заодно призначена шпигувати за ним і звітуватиме про всі його дії у «КейДжіБі», тож хай поводить себе чемно, щоби ні в кого з них не виникло проблем.

Потім сказала, що в Україні чоловікам із собі подібними прийнято вітатися, не потискаючи руку, а легко цілуючи в праве плече. А знайомлячись із дівчиною, треба тричі голосно вигукнути її ім’я, дивлячись угору.

— Теріса! Теріса! Теріса! — прорепетував тоді він.

— Дорогий госте, неправильне вимовляння імені прирівнюється в нас до страшної образи. Те-ре-за. Правильно так. У дорозі попрацюємо над вашою вимовою, у мене з собою книжка з українськими дитячими віршиками. А нашого водія звуть, до речі, Омелян Кирило-Мефодійович.

— Омелан…

— Ще раз скажете «Омелан», і він вас нікуди не повезе. Доведеться платити за таксі втридорога. Тож давайте, повторюйте.

Водія звали Петро, і він не мав нічого проти того, аби його називали Пітер, чи то навіть Піт, але Тереза вирішила про це змовчати.

— Омеліан Кір’їломифіч, — ледь не плакав Марсель, готуючись поцілувати всміхненого пана Петра в праве плече, але Тереза вчасно змилосердилася над обома й сказала, що то був просто жарт і що в них в Україні просто прийнято розігрувати гостей.

Над чарівною компаньйонкою Марселя, Мері, Тереза вирішила не знущатися; все ж жіноча солідарність — справа серйозна. Вона вручила їй пляшку з холодною водою, а бідоласі Марсу (так вона називала хлопця, коли він не чув) сказала, що для нього, на жаль, не залишилося.

— У нас прийнято спершу напоїти жінку, а чоловікам уже як пощастить.

Ну от, йому цього разу не пощастило. І Тереза таки потяглася за книжкою з дитячими віршами, щоби хлопець не розслаблявся й не переставав вестися на її жарти.

Дядько Петро ледве міг упоратися з кермуванням, коли Марсель учив напам’ять вірш «Мама є у котика… і навіть в бегемотика».

— Не «бахамотіка», не «бахамотіка», дорогий госте!!! Бе-ге-моти-ка, невже це так складно?

Тільки-но мокрий від сміху водій, дещо розгублена чарівна Мері, виснажений Марсель і ледь усміхнена Тереза зайшли до великого кафе на Контрактовій, усе трохи втихомирилося: люди хотіли їсти, а в кафе смачно пахло. Але коли Марсель замовив вареники з вишнями й устиг злопати їх півмиски, Тереза взялася за своє:

— Знаєш, Марсель, вареники з вишнями — не цілком вегетаріанська страва. У кожній мисці обов’язково один вареник — із червивими вишнями. У нас існує повір’я, що тільки-но людина його з’їсть, не скривившись, наступного дня збудеться якась її мрія.

Марсель був готовий скривитися, але скоро передумав:

— Прекрасно. Я не знав, але не хотів вас образити, то й не кривився. А такий червивий вареник я з’їв щойно.

— О, вітаю! Сподіваюся, ти кажеш правду. У нас існує повір’я, що коли людина каже, що з’їла чарівний вареник, а то насправді не так, на неї чекають тяжкі випробування наступного тижня…

Марсель зрозумів, що ця дівчина вкотре з нього кепкує, обтер серветкою губи, демонстративно засміявся і сказав:

— Я тобі не вірю. І в те, що ти донесеш на мене в «КейДжіБі», до речі, теж.

Але чомусь, промовляючи останні слова, він таки стишив голос і акуратно роззирнувся на всі боки.

З того часу він почав вигадувати кумедні пастки для Терези, а наступного ранку сказав, що вона йому, як сестра. Дивно, але з того часу й почалася їхня дружба. Терезі легко було йому довіряти, і Марсель розповідав історії, які дівчині було цікаво слухати. Вона все ще намагалася розіграти його, але це їй удавалося дедалі рідше, та він усе одно сміявся, і це тішило.

— Я рада, що ти не проспав. Нам би тебе бракувало під зірками. Марсель усміхнувся й підійшов до вікна.

— О! Машина приїхала!

До кімнати зайшла Мері — привітна й гарна-гарна, як завжди. Діти в притулку шаленіли від неї й повисали на дівчині гронами. Тереза ж спершу не знала, як поводитися коло неї: Мері була справжньою леді, витонченою, щирою, ніжною; Тереза ж натомість нагадувала збитошного хлопчиська — теж щирого й доброго, але якогось надто необтесаного чи що. Їй усе дитинство батьки ставили в приклад таких дівчаток, як Мері. Але Тереза завжди знала, що такою їй не стати ніколи. І поки її ровесниці бавилися в принцес, дівчинка уявляла себе мушкетером.

Але вчора ввечері, коли Мері постукалася до кімнати Терези, відбулося маленьке диво: дівчата посідали на підлогу, дудлили колу, їли якесь англійське печиво й говорили про все на світі. Мері розповідала, що завжди мріяла бути такою, як Тереза: сміливою, веселою, з тендітною фігурою і лукавими очима. Натомість росла сором’язливою, невпевненою, із виразно жіночою фігурою, через яку набула ще купу комплексів на додачу.

— Мері! — вигукнула здивована Тереза, оглядаючи дівчину довгим прискіпливим поглядом. — Але ж ти абсолютно й дивовижно вродлива! Зізнатися чесно, я почувалася не дуже затишно коло тебе. Я взагалі незатишно почуваюся коло таких витончених красунь.

— Більших нісенітниць у житті не чула! Це я про «почуватися незатишно». А щодо моєї фігури й обличчя — так, зараз вони мені подобаються. Але коли бачу таких, як ти, раптом звідкілясь вигулькують ще ті, дитячі бажання.

Дівчата ще теревенили про подорожі й чоловіків, про мрії й спогади, про роботу й дітей, яких вони любили. А коли йшли до сну, кожна з них знала, що здобула собі справжню подругу.

— Ну що, поїхали, поїхали!!! — У номер Терези ввірвалися директорові доні — Олеся і Дануся — й одразу взялися тягти за руки всіх трьох.

Через кілька митей весела галаслива компанія вже палила свічки від комарів, розстеляла пледи на траві та розкладала неподалік печиво, фрукти й воду. Коли все було готове, дівчата пішли в дикі танці — ті, які дарують відчуття, наче на світі не існує нічого, крім волі, руху й радості. Хлопці час від часу переможно вигукували — це означало, що вони таки «впіймали зірку за хвоста». І тих «о-оо-о» і «є-е-е-е» було так багато, що, здавалося, метеоритний дощ більше нагадував метеоритний водоспад.

Але, щойно дівчата розляглися, небо затягли тоненькі хмарки. Дощу в них не було, але краєвид вони все одно зіпсували. Тереза була певна, що Марсель, котрий лежав поруч, зараз покаже їй язика. Але він повернувся до неї обличчям і запитав, як вона почувається.

— От знаєш, що прекрасне в друзях?

— Ти мені не просто подружка, ти мені — як сестра!

— І того ти вирішив, що можна мене перебивати? І з чого ти взагалі взяв, що мова про тебе?

— А я помилився?

— Ні.

— Ну от. То що в мені прекрасне?

— Що коли в тебе є нагода показати мені язика, то ти питаєш, як у мене справи.

— А знаєш, що в сестрах незрозуміле?

— М-м?..

— Що коли в них питаєш, як у них справи, то вони заговорюють тобі зуби.

Тереза засміялася й ляснула Марселя по руці. А тоді припіднялася, опершись на руки, і роззирнулася довкруж. Світло ліхтарів долітало сюди ледь помітним. Уся компанія розташувалася на відстані кількох метрів одне від одного. Директор із дружиною і не думали дивитися на небо. Вони вкрилися собі пледом і про щось стиха гомоніли. Мері заплітала дівчаткам косички. А Марсель лежав поруч і дивився на Терезу.

— Ну? Як ти? Мені здається, ти сумна.

— Сумна.

— Чого?

— Бо хмари. А я мріяла побачити цей метеоритний дощ цілий рік.

— І то єдина причина?

— То, знаєш, навіть не причина, а привід. А загалом, усе зараз складно.

— Ти ж віриш у Бога. Помолися, щоби Він розігнав хмари.

— Ще чого. Марсель, ти з’їхав із глузду. У моєму житті зараз і так проблем вище голови. Куди серйозніших. Буду я молитися про такі нісенітниці.

— Я бачив, як ти молилася з дітьми сьогодні. Чого тобі легше молитися про когось, ніж про себе?

— Не знаю. Чомусь так. І взагалі, досить бавитися в психолога. Ти ж пам’ятаєш про «КейДжіБі», м-м?..

Тереза піднялася, підбігла до дівчат і почала смикати їх за руки.

— Нумо танцювати! Ми ж не даремно не спимо! Чи як?

Дівчата танцювали довго, і так, щоби забути про все, — принаймні, саме такі наміри мала Тереза. Забути про зірки, які транслюють так близько, але за густою непроглядною ширмою; про те, що завершиться цей тиждень, і перед нею знову гостро постане питання вибору. Забути, що цього вибору вона досі не може зробити. Про розгубленість, утому, пустку всередині…

Так, мине ще пару днів, і їй доведеться повертатися в своє місто, де вона більше не могла жити. Там у неї на столі лежать дві пропозиції, абсолютно різні. Одна — переїхати в це містечко, де зараз над її головою хмари затуляють зірки; маленьке й страшенно далеке від дому; працювати в домі з садом, відвідувати дітей у притулку й робити те, що вона так любить — помагати створювати книжки. Інша — поїхати до Києва, жити десь у крихітній кімнатці в душному спальному районі; працювати над тим, що її ніколи не цікавило — писати про моду й інший життєвий дріб’язок, однак нарешті заробляти трохи більше, і, відвідуючи з друзями якусь кнайпу раз на сезон, не вишукувати найдешевший напій у переліку, а купувати справді бажане.

Тереза давно мріяла про розвиток, зміни, воліла вилізти з гнітючих злиднів. Колись вона хотіла працювати на радіо, а опинилася у великому двоповерховому автобусі, що їздив по західноукраїнських замках і возив іноземців на екскурсії. Дівчина була майже ді-джеєм, як і хотіла: вона мала мікрофон і слухачів, лише замість саундтреків і пісень змінювалися картинки за вікном. А ще у неї була маленька наймана квартира в живописній місцині й сусідський кіт, який приходив до неї їсти та ніжитися.

І в кінці цього тижня Терезі потрібно буде повернутися туди й, нарешті, щось вибрати.

Мері з дівчатками підійшли до машини, малеча вже хотіла спати, а Мері обіцяла розповісти їм казку. Тереза ж повернулася до Марселя й лягла коло нього на плед.

— Я тут молився, щоби розійшлися хмари, — прошепотів він. — Тож нікуди вже не тікай, добре?

Тереза кивнула, глянула на небо… і раптом побачила шалений хвіст падаючої зірки!

— Є-е-е-е-е!!!!!!!

У цю мить дівчина була ладна розцілувати Марселя й пообіцяти йому ніколи більше навіть не пробувати над ним покепкувати. А ще раптом — Боже, як несподівано! — вона знову почала вірити в маленькі дива. Коли емоції трохи вляглися, Тереза повернулася до хлопця й прошепотіла:

— Дякую.

— Завжди будь ласка. Які ще будуть побажання?

І дівчина розповіла йому все; виклала, як на долоні: про свої страхи й сумніви, про своїх монстриків і сусідського кота, про автобус, мікрофон, щоденну каву в термосі, видавництво в провінційному містечку і глянцевий журнал у такій чужій столиці. А потім попросила його розказати їй якусь історію і заснула під його голос.

* * *

У останній день, коли треба було прощатися, всі болі, накопичені за довгий період, раптом зібралися в одній точці й пекли немилосердно. Узагалі, Тереза давно завважила, що має алергію на прощання з людьми, яких любила. У неї зразу сльозилися очі, стискало горло, свербів ніс, опускалися руки й ставало важко ходити. Вони їхали з притулку й плакали, бо плакали діти. Марсель сидів поруч і витирав сльози теж. Він казав, що ніколи не плакав на похороні когось із родичів, а тепер просто не міг стриматися.

Директор зупинив машину біля річки, й усі мовчки вийшли надвір. Тереза ридала, загорнувшись в обійми Мері. Олеся й Дануся стояли коло Марселя й дивилися, як він набрав пригорщу пласких камінців і почав кидати ними в бік річки, пускаючи «млинці». Мері витерла свої й Терезині сльози й підійшла до дівчаток. Тереза тим часом почала спускатися вниз, за річкою, а тоді перейшла її по великих камінцях на другий берег і почала видиратися на небезпечну кам’яну стіну. Вона дуже боялася висоти, але в той момент її це не турбувало. Емоції спопеляли дівчину зсередини, і вона тікала від думок туди, де запаморочується голова і де вони більше не виникають. Вона якось примостилася на висоті п’ятнадцяти метрів над річкою, у слизькому взутті, з утомленими руками. А спуск був таким небезпечним! Дівчина просто сиділа наверху й робила вигляд, що відпочиває, тому й не злазить.

Раптом звідкілясь узявся Марсель.

— Слухай, чого ти там сидиш? Тобі допомогти?

— Угу.

— Ем… А чого ти не попросила раніше?

— Не хотіла.

— А… Он воно що…

Марсель зробив вельми здивований вигляд, але почав видиратися вгору, а, порівнявшись із дівчиною, подав їй руку. Сходити було дуже страшно: кам’янистий берег круто спускався вниз, де шуміла річка, руки й ноги вперто тремтіли. Вона чіплялася ними за траву, за ґрунт, а Марсель постійно повторював, що трава ламається, ґрунт розсипається, потрібно ставити ноги на камінь.

НОГИ НА КАМІНЬ! Не чіплятися за дрібниці, виводити в пріоритети найважливіше!

Тереза всміхнулася цій думці й захотіла відразу втілити її в життя, але це було не так уже й легко. Олеся й Мері підбадьорливо кричали з мосту, Марсель просив ну хоч трохи більше довіряти йому й відпустити сухе бадиляччя. Уся ця ситуація нагадувала сцену з фільму: красиві гранітні камінці, стрімке урвище над річкою, чоловік із зовнішністю сміливого ковбоя простягає руку — і картинка стає статичною.

Аж поки Тереза, нарешті, не довірилася повністю — і вони зійшли за лічені хвилини.

А потім була смачна їжа, прощання, знову сльози, дорога, Київ і співбесіда в модному журналі. Тереза прийшла туди трохи невиспана й заплакана, у вим’ятій сукні, яку її бабуся точно б назвала «як корові з писка», і великою валізою. І коли вже сиділа в холодній маленькій кімнатці з прозорими стінами, раптом побачила, що в неї… брудні руки. Дівчина придивилася й помітила напис кульковою ручкою, який просвітлювався на шкірі — його Марсель, граючись, наніс жартома: ROYALTY — член королівської родини.

Принцеса всередині Терези усміхнулася, згадуючи казку днів, що були позаду. І вірячи в дива попереду. Вона подякувала пані, яка сиділа навпроти, за витрачений час, сказала, що передумала, вийшла з високого будинку, довкруж якого стояли дорогі машини. Волочачи за собою велику валізу, витягла з кишені свій старий телефон із потертим екраном і написала смс-ку директору провінційного видавництва: «Я з вами. Коли мені приїжджати?».

А наступного ранку, добувшись до свого комп’ютера, відкрила листа від Марселя.

«Ти все зробила правильно. Тепер — уперед, і ноги на камінь, пам’ятаєш?»

Тереза пам’ятала. Їй хотілося плакати з удячності щоразу, коли вона згадувала про цей час, про Мері, дівчаток, дітей із притулку, їхню команду, про Марселя. Але хто ж показуватиме слабкість?

«От не псуй мені спогади спробами навчити мене жити. А то наступного разу, як приїдеш, не лише води не дам, а ще й спечу пиріг із вишнями — не вегетаріанський, як ти пам’ятаєш. Ти ж пам’ятаєш?»

УРАГАН «КАТРІНА»

— Андріаночко, ти якась бліда сьогодні. Іди додому, відпочинь, — начальниця схилилася над столом молодої вродливої жінки, всміхаючись.

— Усе добре, Галино Сергіївно. Я в нормі, справді, — усміхнулася у відповідь Андріана.

— Не сперечайся, — жартівливо посварила її начальниця. — Іди, йди. Робота — не вовк, ти ж знаєш. Користуйся можливістю!

— Усе, переконали. — Андріана засміялася, швидко вимкнула комп’ютер і склала папери на столі. Закуталася у великий сірий шарф грубої в’язки, надягла плетені рукавички в тон і бадьоро помахала співробітницям «па-па».

Це вже не вперше жінку відпускали, чи то пак випихали, трохи раніше з роботи, бо ж усі розуміли, яка в неї ситуація. Але тільки-но вона вийшла за поріг, співробітниці із псевдо-співчуттям на обличчі й пліткарськими нотками в голосі взялися ту саму ситуацію обговорювати.

— Яке нещастя… А такі ж молоді, а вона ж так усіх завжди підбадьорювала, а сама в чому опинилася… Ай-ай-ай…

Андріана йшла й підбирала собі музику в МР3-плеєрі. Його, до речі, подарував чоловік десь одразу після їхнього весілля. Аж не вірилося, що вже кілька років минуло. Вони ж досі такі закохані, а плеєр чомусь виглядає таким уже поторсаним і затертим… Маленький щасливий спостерігач за часом, який непомітно минає, це точно.

Молода жінка подумки створювала під кожну мелодію танець: свій із коханим чоловіком. Насправді, вони давно вже не танцювали разом. Після аварії він довго лежав у лікарні, а тепер ходив на милицях. Проте це не заважало їм, лежачи на маленькому дивані в їхній найманій квартирці, піднімати догори руки й танцювати пальцями. І це не заважало їй мріяти. Тільки-но у вухах починав співати Армстронг із його «ж» замість «дж», із тим таким щемким «жашт мі енд ю», вона малювала навколо себе з Олегом сірий серпанок із приємним тютюновим запахом, сильно зменшувала експозицію, так, що в кадрі лише вони світилися світлом, а все решта перетворювалося на тьмяну віньєтку, у кутку начакловувала чорношкірих джазменів і джазвумен із неймовірними плавними рухами.

Якщо ж загравав французький шансон, вона пригадувала собі котрусь із прованських картинок, які так і засіли в голові після їхньої недовгої мандрівки, і подумки вдягала свою танцювальну пару в літнє, до хуліганства легке й повітряне вбрання. І так ішла й усміхалась, ішла й заплющувала очі, ішла й прикушувала губи, пришвидшуючи крок, щоби не затримуватися, додому й знову опинитися в обіймах коханого чоловіка. Бо лише там ніякі проблеми не страшні.

Хоч їх і багато.

У ті короткі миті, коли музика зупинялася, Андріана поверталася зі своїх мрій у спекотний, ворожий, небезпечний світ. Світ, який ставив питання і приховував відповіді. Заплутаний. Їй збиралася на язиці гіркота, хотілося гарячого й солодкого-солодкого какао, і круасанів — неодмінно круасанів із полуницями, бо це був єдиний смак, який повертав її в щасливе, безтурботне, майже французьке літо. Але гіркота швидко минала, позаяк у вухах з’являлися нові акорди — бадьорі чи сумні, але такі красиві.

Задзвонив телефон. Улюблена подруга, яка, на жаль, рідко бувала поруч — Олену носило по всьому світові з її скаженим фотоапаратом. Дівчина полювала на шторми, бурі, пожежі. Узагалі-то, Олена була соціальним фотографом і мала задокументовувати постраждалих, жертв стихійних лих — ті світлини потім передавалися до різних фондів, потрапляли в пресу й так унаочнювали проблему для людей, що жили в достатку й не замислювалися про чиєсь горе. Жоден не міг устояти супроти поглядів, зафіксованих Оленою, — так збиралися пожертви і людям допомагали. Але її особисте хобі було виловлювати стихію і «протистояти» їй: мініатюрна фотографиня з великим фотоапаратом і ще більшим об’єктивом проти нестерпно гігантської Сили, що насувається. Коли блискавки розсікали небо, Олена позувала, наче це і її нарешті хтось фотографував із неба, хтось зацікавився тією, котра не боїться стихій. Друзі прозвали її Катріна, бо дівчина постійно побивалася, що не бачила того ураганиська на власні очі.

Вона саме повернулася з подорожі й телефонувала Андріані.

— Як ви? — Голос Олени був якийсь обвітрений, трішки різкий і, тим не менше, рідний і приємний. — Андріано, я точно знаю, що ви сильні й усе подолаєте. Але як ваші позивачі, не вгамувалися?

— Ой, Оленко. Хто ж угамується — вони або виб’ють із нас гроші або ми доведемо правду і їм нічого не залишиться, як визнати поразку. Вони не здадуться так просто, допоки не буде остаточного вироку. Таке відчуття, наче живемо за Кафкою, як у тому його «Процесі», пам’ятаєш? Нам ніяких претензій не висувають поки, але вже готують якісь документи й вимагають грошей… І ми не знаємо, за що братися… Знаєш, може, врешті доведеться тікати з тобою на якийсь там острів Мзумбу-Бумбу…

— Ох, хай лишень спробують вас пальцем зачепити. — Сталевий голос Олени набирав шуму, мабуть, океанського. — Я розкажу своєму знайомому тайфуну — ми з ним потоваришували, то він їм дахи позриває! — спробувала пожартувати Олена.

— Та ні, не треба аж так. Ще зачепить когось із сусідів, він нестримний — твої заокеанські друзі ж іншими не бувають. Усе в нас уладнається. Знаєш, поки чергувала ночами в лікарні біля Олега, не могла заснути, виходила в коридор і перечитувала Кафку. І знаєш, що я подумала? Може, він і передбачив наше теперішнє, а ось кінцівку вигадав — бо наша була надто гепі-ендова, і він подумав, що то применшить літературну цінність його твору. Ось і приписав щось страхітливе. А в нас усе буде добре, розумієш?..

— Розумію, сонечко. Саме так і буде. До речі, я привезла тобі подарунки із Заокеанії. Давай увечері зустрінемося за чаєм?

Андріана прийшла додому й тихо відчинила двері. Олег не зустрів її гучним привітаннями, мабуть, спав. Жінка беззвучно роззулася і навшпиньки пройшла до спальні — коханий лежав, згорнувшись калачиком, лише зламана нога була випростувана. Його чоло було спітнілим, а губи — міцно стиснутими. Вочевидь, йому щось боліло. Андріана поклала руку чоловікові на голову й почала пальцями перебирати волосся.

Олег не прокинувся, лише легенько порухався. Але від того руху його обличчя раптом скривилося, і він важко застогнав.

— Олежику, сонечко, я тут, що з тобою? Тобі щось болить? Ось водичка, попий! — жінка стала навколішки біля ліжка і простягла коханому склянку з мінералкою, що стояла на ослінчику.

Але Олег продовжував важко стогнати і попросив викликати «швидку».

За півгодини в двері подзвонили.

Тоді все відбувалося дуже швидко — крики, носилки, якісь указівки, штурхання, Андріанин плач, вовтуження, суворий голос лікаря, — і вони вже всі були в машині «швидкої допомоги».

Олега везли на операцію. Як виявилося, у нього були пошкоджені внутрішні органи — але, складаючи поламану ногу, лікарі не додумалися зробити рентген, і так і відпустили пацієнта додому… Ситуація була дуже небезпечною.

Андріана стискала руку чоловіка в своїх долонях, зойкала на кожній ямі, благала водія їхати обережніше, але їй наказали сидіти тихо…

Жінка плакала й молилася.

А потім почала дякувати: що у неї є цей чоловік, що він вижив у тій страшній аварії, що вони зараз разом, і що начальниця відпустила Андріану раніше, і що в них залишаються шанси… І що все неодмінно буде добре.

Андріана згадувала, як її друг колись цитував когось із американських поетів: «Я відчуваю, коли смерть близько, що життя все одно ближче». І раділа, що в неї є такі чудові друзі, які можуть надихнути й підбадьорити.

Жінка набрала номер телефону «Катріни» й сказала, що не прийде на зустріч — звісно ж, Оленка обіцяла приїхати в лікарню і побути з Андріаною. І це також тішило. Бо завжди легше переживати тривогу, коли хтось обіймає тебе за плечі.

І нестримна дівчина приїхала — з обвітреним обличчям, сміливим поглядом і твердою впевненістю, що після таких складних випробувань обов’язково будуть великі благословення від Бога для Олега й Андріани.

Поки йшла операція, дівчина розповідала подрузі, як перехоплює подих, коли сильний вітер дме тобі в обличчя з океану. І яким маленьким здається наземний світ, коли торнадо розгулює по полю, танцюючи свій відьомський танець. А ще — яке прегарне нічне небо над екватором. І яка незвична свіжість у легенях, коли стоїш над великим водоспадом.

Андріана слухала й забувала думати про сумне — і сумного ставало дедалі менше. Операція пройшла успішно, а все решта не мало ніякого значення. Бо Олег, ледь прийшовши до тями після наркозу і дуже ще смішно ворушачи язиком, зізнався дружині в коханні й розповів їй, як йому добре й спокійно поруч із нею.

А хіба може бути погано й сумно, коли тебе так люблять? І коли в тебе є такі друзі? І коли від ураганів перехоплює дух і голова йде кругом, але тим приємніший потім спокій?

Андріана поклала голову на лікарняну подушку поруч із чоловіком, увімкнула музику, поділилася одним навушником із коханим, і вони взялися танцювати пальцями, не зважаючи на Оленин фотоапарат, її сміх і надто серйозних медсестер.

Музика закінчилася, але Андріана продовжувала співати, абсолютно недоладно й місцями фальшиво, але натхненно:

— І нехай собі десь бушують хвилі, нам взагалі не страшно, і нехай навіть зникають із рахунків гроші й б’ються машини, і нехай недобрі люди намагаються попсувати нам щастя, і нехай замерзають від морозів озера — але все це нічого не вартує, коли є любов, віра і крихта божевілля. І такий чоловік, як ти, Олеже! І такі безстрашні друзі, як «Катріна»! І ла-ла-ла-а-а-а-а-а-а-а!

Олегу злипалися очі, але він сміявся. А далека від музики Олена відстукувала такт ногою.

Врешті молоді обоє заснули — і подруга вкрила їх ковдрою із сусіднього ліжка й тихенько вийшла. Їхній ураган, на щастя, вже проминув і навряд чи повернеться знову — «Катріні» ж, як завжди, хотілося нових пригод. Тільки десь на Балі. І обов’язково — з гарним закінченням.

УЧИТЕЛЬКА МАЛЮВАННЯ

Чомусь, тільки-но листя перетворюється на шурхотливе золото, хочеться починати плести теплі барвисті шарфики. І писати дитячі віршики. Кутатися в затишний плед, і гаряче горня із духмяним чаєм обов’язково ставити на підставку з ялівцю, щоби запах ішов по всій хаті. Так само обов’язково обплітати пальцями те горня і вслухатися, як м’яке тепло розходиться по тілу.

Олеся була вчителькою, і перше вересня для неї означало зустріч із великою радістю — галасливими дітьми, і великою морокою — календарним плануванням, довгими педрадами й горою журналів. Вона навчала діток малюванню, і ніяк не могла собі пояснити, для чого вчительці малювання писати всі ці конспекти уроків і як можна ставити за учнівські твори оцінки.

— Мабуть, я не зовсім правильна вчителька, — казала вона собі, — а тому мені можна хоч інколи порушувати правила.

Олеся чемно переписувала освітню програму до свого зошита й майже завжди брала його з собою на уроки. Однак із сумки так і не виймала, а малювали-ліпили її учні лише те, що їм хотілося. Тому витвори малесеньких художників завжди були такими натхненними й живими. Олеся знала лише одну оцінку — «відмінно».

Її бабуся теж була вчителькою, і навіть коли вийшла на пенсію, їй продовжували снитися нічні кошмари, що вона забула конспект, а на урок прийшла завучка. Олеся лише хихотіла у відповідь на таку розповідь — ну і що? Головне ж — результат…

Проте на минулій педраді Олесі таки зробили суворе зауваження. Чиясь мама поскаржилася, що її дитина нічого не вчиться на уроках малювання, а «базграє» лише те, що вміла робити і в садочку. Директор дослівно передав оте «базграє» і, насупивши брови, звелів припинити такий безлад і почати навчати дітей за вимогами програми. Якщо ж Олеся не послухається, то він уже давно має на її місце людину, яка не створюватиме школі стільки проблем.

Олеся йшла додому через золотий-золотий пролісок, у своєму червоному плетеному шарфику і червоних чобітках. Вона усміхалася, бо в таку осінь неможливо не усміхатися. І заплакала лише тоді, коли згорнулася калачиком у своєму затишному кріслі, вкрилася пледом, а по кімнаті кучерявими завитками пари розлетівся запах липового чаю та ялівцю. Олеся розглядала малюнки своїх вихованців: такі виразні, настроєві, такі неповторні. Поруч лежала стара папка, у ній були роботи учнів, які вона зібрала, ще коли була практиканткою. Тоді вона мусила їх навчити малювати натюрморт: склянку, грушу та яблуко. І зараз Олеся не хотіла відкривати ту папку, бо знала, що там, окрім сірості й нудних ліній, немає нічого… У тих малюнках не було душі…

Але хто може плакати, коли за вікном усміхається осінь? І наступного дня Олеся попросила своїх учнів малювати вересень — таким, яким хотіли б його затримати назавше. Вона теж сіла малювати. І малювала рожевощоких своїх вихованців, і блиск їхніх очей, і багато-багато золотого листя, і барви звідкись у неї бралися такі радісні, такі теплі й такі невимовно добрі.

Із тих робіт, які намалювали діти, Олеся зробила виставку. На кращій вона ще не бувала. Тепер молода вчителька знала точно: серед її учнів є майбутні Моне і Ван-Гоги, Далі й да Вінчі. А вона свою місію виконала.

На місце Олесі таки взяли іншу вчительку, бо який директор терпітиме у своїй школі свавільну вчительку малювання? Та, попри всі погрози й умовляння, діти продовжували імпровізувати на уроках.

Олеся ж відкрила свою студію, де навчала майбутніх художників малювати з любов’ю. Студію вона назвала «Вересень»…

ХАТИНКА НА КРАЮ ВУЛИЦІ

Олеся поверталася додому зі школи. Сьогодні був останній навчальний день у цьому семестрі. Увечері для дітей улаштують новорічне свято. Але вона на нього не піде, задавнена застуда їй добряче дошкуляла, і єдине, про що дівчина зараз мріяла, — це гарячий чай із медом і тепла ковдра. Ковдру з овечої вовни колись для неї пошила бабуся. Це була майже єдина пам’ятка від неї, не рахуючи декількох світлин. Олеся була сиротою, і бабуся виховувала її сама, а кілька років тому померла…

Удома дівчину ніхто не чекав, і поспішати було нікуди — все одно доведеться на самотині пересидіти всі свята та довгі зимові канікули, — але Олесі чомусь дуже хотілося додому. Відпочити від шуму й гаму шкільних коридорів, від учнівських зошитів і своєї червоної ручки, від пронизливого звуку дзвоника і… від тих поглядів. Зверхньо на Олесю дивилися всі, починаючи від директорки та вчительок і закінчуючи модницями зі старших класів.

Олеся була чудовим педагогом і безмежно любила свою роботу. Проте була бідною і мала обмаль одягу, а такого в провінційній школі не пробачали. І учениці й учительки одна поперед одної викуповували модні вбрання й хизувалися ними, пихато проходжаючи коридорами на перервах.

В Олесі ж було дві добротні, але достатньо зношені кофтини, дві спідниці та старенькі підтоптані черевички. Усе було чистим та охайним, але віддавало позаторішньою (чи тільки позаторішньою?!) модою, провінційністю (а в глибинці ж так ненавидять власну провінційність і не люблять її у комусь, намагаючись бути нібито непричетними до «сільських манер») і убозтвом.

Олеся й сама була не проти оновити свій скромний гардероб, однак усі заощадження мусила віддавати банку — дівчина сплачувала кредит за хатинку, яку придбала в райцентрі: одних лише грошей від проданої глинянки з обійстям у селі не вистачило.

Дужче закутавшись у теплий плетений шарф, Олеся зупинилася біля гарно прикрашеної новорічної вітрини. Крихітна, яскраво вбрана ялиночка, веселий Дід Мороз із червоною торбою за плечима, вата замість снігу, кольорові блималки… Свято було так близько, воно виглядало таким радісним. А Олеся цього якось і не помічала раніше.

За горою атестаційних робіт і зошитів із контрольними молода вчителька й забула, що скоро Різдво. А колись, як бабуся ще була жива, вона ж так ретельно до нього готувалася! Генеральне прибирання, кутя і ще одинадцять страв — разом їх обов’язково мало бути дванадцять, як апостолів; піст до першої зірки на Святвечір… Ялинка чи бодай одна глицева гілка й кілька саморобних прикрас, ну й ще якась цукерка та горішок на ниточках… Ой, як давно то було…

На останнє бабусине Різдво Олеся спекла мандариновий пляцок, щоби потішити рідненьку — і та тішилася, ой як тішилася!!!

А цього річ дівчина навіть ялинки не вбирала…

Її пройняло тремтіння, по плечах забігали мурашки. Голова закрутилася. Застуда знову нагадувала про себе. І все ж панянка твердо вирішила, що це Різдво вона святкуватиме по-справжньому. А для цього горнятка чаю з медом було недостатньо.

Олеся впевнено зайшла до магазину зі святковою вітриною. Чого там лишень не було! Але дівчина швидко відшукала відділ, де продавалися малесенькі штучні ялиночки, придбала одну, до неї ще плетену зірочку, золотистий бант і червоненький «дощик». Вона аж сама здивувалася, коли продавчиня попросила у неї лише тридцять гривень — Олеся завжди думала, що ці строкаті святкові атрибути коштують значно більше.

Задоволена зі своїх покупок, Олеся поспішила до продуктового відділу, придбала все необхідне для мандаринового пляцка, куті та ще дечого: як святкувати, то святкувати.

А тоді поквапилася на другий поверх магазину: там продавали дорогі трав’яні та квіткові чаї, звідти завжди так спокусливо пахло! Чомусь Олеся купила дві баночки, закоркованих дерев’яними чопами. Для однієї з них вона придбала красиву подарункову обгортку — а може, доведеться-таки комусь на це Різдво справити подарунок… Бо ж завжди так: коли тільки є дар, то завжди знайдеться, кому його віддати.

Радісна, дівчина поквапилася додому. Навіть незважаючи на те, що температура піднялась і Олесю морозило, йшлося їй якось по-особливому легко.

Вона роздивлялася хати на вулиці, оглядала, як господарі прибрали оселі до свят. Хтось поставив перед домом ялинку, хтось почепив під дахом Діда Мороза, який ніби намагався непоміченим дістатися комина, щоби через нього прошмигнути до дитячої кімнати й розкласти малятам під подушки подарунки в барвистих обгортках. А хтось розвішав миготливі гірлянди. Олесі ж її крихітна ялиночка здавалася найсвяточнішою, найгарнішою.

Одна лише хатинка на краю вулиці — за нею вже починалися луки, а за луками — ліс, — стояла неприбрана, смутна. Навколо неї були стосами складені дрова. Видно, газ сюди не підводили. Тому дрова використовувалися не лише для того, щоб опалювати взимку хату, а й щоби втримувати те тепло: так само колись вони з бабусею обкладали свою глинянку кукурудзинням.

До горла підступив клубок. Щось таке віддалено рідне було в тій хаті.

Олеся мимоволі зупинилася. Пильніше оглянула хатинку. На дровах, підігнувши під себе пухнасті лапки, спали два котики. На прив’язі сидів кудлатий песик. Вхідні двері заскрипіли, із хати вийшла старенька жіночка з цебром у руці. Голова замотана в хустку, ноги взуті в старі, замащені валянки. Такий самий брудний фартушок. Зморщене обличчя, зашкарублі руки. Жінка помітила Олесю і всміхнулася їй.

— Холодно сьогодні, правда? Такий вітер колючий. Аж надвір не хочеться виходити.

Олеся посміхнулася у відповідь.

— Дуже холодно…

Подув пронизливий вітер, посипав дрібний сніжок. Олеся знову усміхнулася до жінки, закуталася в шарфик і звернула на свою вулицю.

Дівчина вже знала, для кого призначений чай у подарунковій обгортці. На Святвечір вона обов’язково завітає сюди, у хатинку на краю вулиці.

* * *

Олеся вже майже очуняла від своєї застуди. Із самого ранку вона порядкувала на кухні. Запах печеного пляцка лоскотав ніс, до нього додавався аромат тертого маку — Олеся терла його в старій глиняній макітрі дерев’яним макогоном, який за традицією не облизувала — щоби чоловік, боронь Боже, не попався лисий. Вона не мала нічого проти лисих чоловіків, але так завжди примовляла бабуся, значить, так треба було. На столі стояли в горнятках родзинки, налущені горішки. У каструлях і мисках ховалися інші інгредієнти і напівготові страви…

Хата блищала чистотою, ялиночка красувалася в Олесиній спальні, на ній висіли горішки й шоколадні цукерки, прив’язані за ниточки.

Коли все було готове, а на небі займалася перша зоря, Олеся надягла свою нову синю сукню — вона наважилася-таки купити собі обновку на свята. Загорнувши горщик із кутею у свій плетений шарф, дівчина поклала його в кошик до решти подарунків, тепло вдяглася й поспішила надвір.

Мороз пощипував щоки, сніжинки сідали на обличчя. Олеся добігла до вбогої хатинки й постукала. Через віконниці не пробивалося світло, та й собаки надворі не було.

«Невже нікого немає?» — з острахом і передчуттям гіркого розчарування подумала дівчина.

Але за дверима почулося шаркання, хтось тремтячим голосом кволо проказав:

— Іду, йду…

Двері відчинилися, та ж сама жіночка намагалася впізнати несподівану гостю. Вона втерла фартухом — цього разу чистим — сльози з очей і запитала:

— Ви когось шукаєте?

Олеся переступила з ноги на ногу й відповіла, усміхаючись:

— Вас. Я прийшла до вас у гості. Бо теж не маю з ким зустрічати Святвечір, як і ви, здається. Я вам не заваджу?

Жінка цього разу не стрималася й від несподіванки заплакала, вже не втираючи сльози фартушком. Але щоби не сполохати таку дорогу гостю, потягнула її за рукав до хати. Біла пухнаста кицька підбігла до господарки, високо задерши хвоста, і потерлася до її ніг. Із кухні задріботів собака й пометляв хвостом, вітаючи Олесю. Інша кицька тим часом вискочила на стіл й намагалася поцупити з нього скромну вечерю.

— Ич, яка! — гукнула господиня, зганяючи її рукою. Вона нашвидкуруч витерла для певності стола й приставила другого стільця, запопадливо протерши і його.

Олеся засміялася — так ця жіночка нагадала їй бабусю, а хитра кицька — їхнього сільського кота Василька. Вона швиденько розставила на столі свої дарунки, поки баба Марта — так господиня представилася — заходилася коло чайника.

…Ще ніколи в Олесі не було такого щасливого Різдва з того часу, як померла її бабуся, а в цієї самотньої жінки — баби Марти — й поготів. Вони цілий вечір весело розмовляли, співали колядок, прихвалювали вечерю, ділилися спогадами.

На прощання Олеся поцілувала бабу Марту в зморщену щоку, а та, плеснувши себе по чолі, поспішила кудись у хату.

— Почекай, дитино, почекай, — уже звідтіля гукала вона.

Олеся взяла на руки кицьку й присіла в коридорі. Уже за декілька хвилин баба Марта швидко крокувала до неї, розмахуючи рукою. У руці щось було.

— Це тобі, дитино, — жіночка розтулила долоню: у ній лежала прекрасна нитка бірюзи, — у тебе такі чудові блакитні очі! Тобі пасуватиме. А як надягнеш намисто до цієї сукенки — о-о-о! То всі парубки будуть твої, — засміялася старенька.

Цього разу сльози заблискотіли в Олесиних очах.

— Бабусю Марто, а ви ж прийдете завтра до мене, святкувати Різдво? У мене є красива ялинка…

— Як би то я не прийшла? Певно, що прийду. Тільки ти зайди за мною, бо я сама боюся заблудити.

Олеся знову нахилилася до старої й обійняла її.

— Христос народився, — ледь чутно прошепотіла вона.

— Славіте Його, — ще тихіше відповіла баба Марта, ховаючи заплакані очі.

ЦУКОР ДО КАВИ

— Усе, все пропало. Крапка. Лише, цей, не треба мене жаліти чи в чомусь переконувати, добре? Узагалі нічого не треба. Пропало… Ярина висунула голову з вітальні в коридор, глипнула на чоловіка, який розчервонівся, зсутулився і ледь не плакав, мовчки кивнула і махнула рукою, запрошуючи ввійти. Зазвичай вона йому нагадувала, щоб ішов мити руки, але зараз йому явно було не до того. За хвилину Мирко вже лежав на канапі, схожий на великий мішок горя, і тихо сопів. Ярина взяла вологі серветки, однією протерла чоловікові вологе чоло, а іншу таки всунула йому в руки. Хоч яким нестерпним був би сум, та брудні руки незмінно залишалися в її очах уособленням зла. Мирко не заперечував — роки життя з цією жінкою зробили своє.

— Кави? — спокійним голосом запитала вона.

Чоловік кивнув, і вона пішла до кухні, залишивши його наодинці з його думками. Кава на їхній кухні завжди готувалася довго: Ярина спершу молола зерна, щотижня купувала їх свіжо підсмаженими у кав’ярні за рогом, тоді ставила турку на маленьку електричну плитку з піском. За той час жінка встигала переробити ще купу всього — ну а кухню наповнював запаморочливий кавовий аромат. Сьогодні вона вирішила зробити чоловікові полуничне смузі — полуниць залишилося не так багато, і жінка хотіла ввечері спекти з неї пиріг, але хто чекатиме на той пиріг, якщо коханий чоловік у такому кепському настрої?

У холодильнику було свіже вранішнє молоко, придбане на сусідній вулиці на базарчику, куди з’їжджалися бабусі з села — у барвистих хустках, з добрими очима й напрацьованими руками — й продавали усілякі корисності з власного господарства. У тому ж холодильнику знайшовся і пучечок м’яти, і навіть жменька чорниць. Ярина повернулася у вітальню, підійшла до стелажів із книжками, де стояла кругла прозора ваза з маленькими кольоровими пакетиками, зняла її звідтіля й принесла чоловікові.

— Вибирай.

Мирко подивився на неї спідлоба, намагаючись усією виразністю свого погляду пояснити, що ці цукрові пакетики, які вони разом збирали в мандрах — у кав’ярнях, літаках, готелях, потягах та всіляких інших приємних місцях, — зараз не можуть уважатися доцільною зброєю проти його вселенського суму. Але Яринин погляд теж був доволі виразним, і Мирко слухняно потягнувся рукою до вази. Ярина відібрала в чоловіка його «лотерейний білет» і з виглядом пророка прочитала написане на ньому:

— Дай-но, подивлюся. Берлін, так-так.

Ярина всміхнулася кутиками губ, поцілувала все ще набурмосеного чоловіка в чоло й понесла пакетик на кухню. Ще якась хвиля — і там почулося бойове гудіння блендера.

Коли жінка повернулася до вітальні, чоловік уже зручніше вмостився на канапі й із ледь помітною усмішкою розглядав уміст круглої вази.

— А пам’ятаєш, як за нами румунська poliţie de frontierã гналася, бо в нас були українські номери?

— Ще б пак, п’ять разів поспіль зупиняли, не було їм чим зайнятися, — відповіла Ярина, вручаючи чоловікові склянку з полуничним смузі. — Давати соломинку чи так видудлиш?

— Так…

— А ще ми навчилися казати «моцюмеск» і всім без розбору дякували.

— Ага, поки ти не подивилася в словник і не побачила, що треба було казати «мулцюмеск» чи як там вони те читають.

— Ну, знаєш. А як американці нам «джякують», ти ж не ображаєшся? Думаю, румуни теж не ображалися. А як вони смачно готують…

— Ну, ти готуєш не набагато гірше, — підморгнув Мирко дружині.

— Та йди. Пий своє смузі, я йду дивитися на каву. А то збіжить…

— Як наш чеський потяг… «збіжав», — замріяно сказав Мирко, дістаючи ще один пакетик і читаючи напис на ньому.

— Угу. А ти стояв, розгублений такий, жбурнув валізу на землю і кричав: «Позор!». І всі на тебе зглядалися, бо по-їхньому то «увага», і вони чекали почути від тебе щось дуже важливе. Збитошник!

Ярина зайшла на кухню, втягнула носом аромат і примружила очі від задоволення. Ще хвильку — і кава підніметься, куди треба. Жінка поставила два глиняних горнятка поруч, облила їх окропом ізсередини й швидко вилляла з них воду. Тоді зняла турку з піску, граційним жестом нахилила над горнятками — гарячий запашний напій тоненькою цівочкою заструменів у посудини. Ярина дістала вершки з холодильника й додала їх зверху, а потім ще й притрусила все тертим шоколадом і горішками.

— Мирку, а яку ми каву в Берліні пили, ти пам’ятаєш? — гукнула вона голосно, щоби чоловік почув її у вітальні.

— Вода — з термоса, кава — з пакетиків, якась там «три-водному»! Тобі допомогти?

— Не треба! Можеш музику ввімкнути хіба.

— Я зараз не в настрої до музики, люба.

— Штраф за відмову слухати музику, коли тебе жінка просить, — миття посуду ввечері.

— Мені зараз взагалі не до…

— Штраф за затіювання суперечки…

— Мовчу!!!

Ярина подумки усміхнулася, поставила горнятка на тацю, коло них — тарілочку, на яку висипала залишки печива. Гірка вийшла досить скромною. Полуничний пиріг був би дуже доречним. Але чим не пожертвуєш заради чоловіка з сумними очима.

— Посунься.

Мирко сів на канапі, Ярина поставила тацю на журнальний столик і вмостилася поруч із чоловіком.

— А що там ще було в Берліні цікавого?

— Прогулянка по даху Рейхстагу та під його скляним куполом.

— Ну, то було цікаво тобі. А я боялася висоти й думала про війну. А ще?

— Дощ і осінні дерева.

— І двадцять кілометрів пішки за один день… І ти загубив свою шапку.

— А ти зненавиділа свої балетки, — засміявся Мирко й потягнувся за черговим печивом.

— Зненавиділа. Але наступного дня знову пурхала в них, яко метелик, забув?

— Ти вмієш швидко забувати погане, — сказав чоловік, і на його обличчі знову з’явилася тінь вселенського смутку. — Я теж так хочу.

— І ти вмієш. Лише… лінуєшся. То я ввімкну музику?

— Якщо я відмовлюся, ти змусиш мене прати постільну білизну вручну, так?

— Навіщо така безглузда експлуатація золотих рук? Відмовишся — то відмовишся. Ну, доведеться тобі завтра теж мити посуд, подумаєш…

— Тільки не «Бітлз».

— Як скажеш, коханий. Але тоді останнє печивко — моє.

Мирко засміявся і весело притягнув дружину за талію до себе. Вони впали на канапу, ледь не перевернувши столик із посудом на себе. Ярина сміялася щиро, безсоромно, не стримуючи себе. І чоловікові теж зовсім розхотілося сумувати. Вони перебирали пакетики з цукром, згадували про подорожі й забували погане, що трапилося за день.

— Ну, то що там пропало? — Ярина підняла голову з Миркового плеча й зазирнула чоловікові в очі.

— Що? А. Та ну, повторюватимеш усілякі дурниці. Нічого не пропало. Усе ціле-цілісіньке. Лишень трохи цукру бракувало.

ШАРФИК ДЛЯ ГОРНЯТКА

А навколо — ні душі. Лише незвична ще поки весняна зеленість. І цвіт. І сіре, трохи важке, а трохи прозоре небо над головою.

А ще — дощ. Таке тихе, заспокійливе шелестіння, щось між «ш-ш-ш» і «дз-з-з», наче хтось дуже вправно грає на чаймсі, таких дзвіночках у рядочок, що зазвичай висять поряд із джазовими барабанами.

У Інни було велике біле горня з намальованою на ньому затишною хатинкою. Купила його в художника в одному з європейських міст. Мандруючи, вона ніколи не пов’язувала місце з подією, чи людиною, чи навіть із будівлями. Зате завжди пам’ятала відчуття. Так ось, у місті, де вона зустріла художника, що розписував горнятка, їй було дуже добре. Відтоді вона завжди возила те горнятко з собою.

А потім, коли їй було зле, десь у тій самій далекій і чужій Європі, де час від часу, точніше, місце від місця таки накочувалися грози самотності, вона вийшла прогулятися вимощеними бруківкою вулицями. Дув пронизливий вітер, і вона куталася в тоненький шарф — інших із собою не мала. То був десь листопад, і місто майоріло нагадуваннями про близькість Різдва. Їй те все видавалося комерційною мішурою і не проймало зовсім. Але коли вітер особливо обпік обличчя й вуха, Інна повернула в якийсь закапелок і… натрапила на рукодільну крамничку.

Там було спокійно й тепло. Такі кумедні плетені ведмеді й санта-клауси. Різнобарв’я шарфиків і светрів. На полицях у плетених кошиках пістрявіли пухнасті клубочки ниток. Інна, не роздумуючи, взяла в руки один, що нагадав їй сонну сіру кішечку, вибрала відповідну пару спиць й підійшла до каси. Привітна літня жіночка усміхнулася дівчині й похвалила її вибір. Здавалося, навіть без напускної європейської ввічливості. Ця жінка була якась жива, справжня, щира.

Коли Інна повернулася до готелю, то знайшла молоду дівчинку-емігрантку, що працювала в фойє, і віддала їй свій квиток у театр. Очі дівчини неймовірно засяяли.

Той вечір Інна вирішила провести сама. Вона ввімкнула улюблений джазовий альбом, де було багато отого чаймсу, і сіла плести собі теплий шарф. В улюбленому горнятку парував чай.

Шарф вийшов пухким і майже невагомим, але все ж таким теплим і затишним. Візерунок удався досконало, а клубочок ниток зменшився до розміру ну зовсім маленького, ще, мабуть, сліпого кошеняти. З нього вона виплела камізельку для свого улюбленого горнятка — щоби не так обпікало пальці й довше зберігало тепло. А якщо чесно, то просто заради краси.

А потім вона повернулася додому. Зле німецьке посольство з якоїсь незрозумілої причини не відкрило їй наступної візи, й вона втратила свою улюблену мандрівну роботу. Може, і на краще. Бо в цій дорозі, в шматках міст, в готельних ліжках вона вже було почала втрачати себе.

І ось вона вдома. Батьківська хата, в якій виросла, безмежність краєвидів перед вікнами веранди. Дівчина стояла на терасці, обплітаючи пальцями улюблене горнятко в камізельці й куталася в майже невагомий, але теплий і затишний шарф.

Дощ навколо вигравав ніжний джаз і нагадував про дитячі мрії.

Про авторку

Надійка Гербіш (Шевченко) — закохана жінка, вперта мандрівниця, письменниця й перекладачка, трохи фотографиня і трохи — кавова чарівниця. Живе в затишному будинку, вікна якого виходять на старовинний Збаразький замок, разом зі своєю родиною. Викладає «Історію світової літератури» й стверджує, що книжки та кава будуть навіть у Раю.

Блоґ авторки: http://hudozhnytsya.lіvejournal.com/

Сторінка авторки у Фейсбуці: http://www.facebook.com/Hudozhnytsya

Content

Надійка ГЕРБІШ
ТЕПЛІ ІСТОРІЇ ДО КАВИ

БАБУСИН ЧАЙ ІЗ ЛИПОВОГО ЦВІТУ

ВОКЗАЛЬНА КАВА

ДОВГА САМОТНЯ ДОРОГА

ДОМО-НАД-МОРЕМ-ТЕРАПІЯ

ДОСТАТНЬО. ТЕБЕ

ДОЩОВА ЗУСТРІЧ

ДОЩОВЕ МАТЕ

ЕВОЛЮЦІЙНІ ЗАМАЛЬОВКИ НА КАВОВІЙ ГУЩІ

ЗИМОВЕ ПЛЕТИВО

КАВА ВІД КАРЛСОНА

КАВОВА ПЛЯМА У СТАРОМУ ЗАПИСНИКУ

ЛАТЕ ІЗ АРОМАТОМ БЛЮЗУ

ЛИСТ ІЗ-ПІД ТРЬОХ ПЛЕДІВ

ЛИСТ ДО МАМИ

«МАТУШКА»

НЕВІДПРАВЛЕНИЙ ЛИСТ

НЬЮ-ЙОРКСЬКА ОСІНЬ

ОБІДНЯ КАВА ДЛЯ ВЧИТЕЛЬКИ

ОСІННЄ ШОКОЛАДНО-ГОРІХОВЕ ЛАТЕ

ПІВНІЧНЕ СИХІВСЬКЕ КАФЕ

ПЕЛЮСТКОВИЙ СНІГ

ПЕРЕДСМАК ВЕСНИ

ПРОВІНЦІЙНЕ БАЧЕННЯ ВЕЛИКОГО МІСТА

ПРО ДУМКИ НАД ДУХМЯНИМ ГОРНЯТКОМ

ПІКНІК У ПЕРЕДВЕСНЯНИЙ ДЕНЬ

РІЗДВЯНІ ЛИСТИ

РІЗДВЯНИЙ ДАРУНОК ДЛЯ ЛИСТОНОШІ

РІСТРЕТТОВЕ БОЖЕВІЛЛЯ

РИТУАЛ

СВІТАНКОВА ФЕЯ

СИРНИЙ ПИРІГ У БУРЮ

СПОВІДЬ ЮНОЇ КАВОМАНКИ

СТАМБУЛЬСЬКІ ЗАМАЛЬОВКИ КАВОЮ

ТИ ЗНАЄШ, ДЕ НОЧУЮТЬ МРІЇ?

УПІЙМАТИ ЗІРКУ ЗА ХВОСТА

УРАГАН «КАТРІНА»

УЧИТЕЛЬКА МАЛЮВАННЯ

ХАТИНКА НА КРАЮ ВУЛИЦІ

ЦУКОР ДО КАВИ

ШАРФИК ДЛЯ ГОРНЯТКА

Про авторку