Наталка та Олександр Шевченки Оксамитовий перевертень

Місця й герої вигадані, всі збіги випадкові.

Криваві дурощі непоправні.

Стендаль

Пролог — минуле

Село Висівки біля Лубен, на Полтавщині, червень 1645 року

Вони прийшли.

Ще не розвидніло — літня ніч ледь-ледь забарвилася світлом, а над садом клубочився туман, густий, білувато-сірий — наче хтось лив молоко в макове зерня, та, щоби побачити їх, Уляна не потребувала ані білого дня, ані власних очей — нічого, окрім того, що мала завжди, скільки себе пам’ятала, — свого дару. Внутрішнього зору. Вона вчула їх, як вовк чує здобич, що наближається до нього з підвітряної сторони, відчула страх, що погнав їх сюди, невпевненість, яка не дозволяла напасти відразу, їхнє збудження й ненависть. Вона чекала. Зачаїлася, все ще сподіваючись — чи, радше, обманюючи себе, — що все якось владнається і вони заберуться геть по-доброму. Вдовольняться теплою вологістю туману замість нудотного запаху паруючої крові.

Бо, хоч Уляна і порівнювала себе з вовком, цього разу здобиччю була вона.

— Мамо, що? — Гафійка важко підвелася й сіла на лаві. Її правиця, пошкоджена в бійці з селянськими дітьми, ще поболювала, — Уляна знала це, хоча донька ніколи не скаржилася, — але голос був чистим, не заспаним, і якщо й звучав придушено, то лише зважаючи на обставини, а не на нічну пору. — Засвітити каганець?

— Ні. Одягни мальованку, коси підбери і приготуйся.

Гафія застогнала.

— Знову? Мамо, ну чому це увесь час трапляється з нами?

Це все через мене. Якщо хочеш мати смертельного ворога — зроби комусь послугу. У мене цілі села ворогів.

— Обіцяю, це востаннє, — заприсяглася Уляна. — Ми знайдемо тиху слободу, я вийду заміж за якогось гречкосія, а тобі наворожу пана і буду бавити онуків. Годі з мене пригод!

— Ви завжди так говорите!

У голосі доньки дивним чином змішалися капризне нетерпіння і належна повага до неньки. Уляна рвучко відвернулася — бозна навіщо. Навряд чи Гафійка в суцільній темряві угледить блиск материних очей і здогадається, що то — сльози.

— Ви плачете?

Ось тобі й маєш! Розслабилася, забула, що у доньки теж дар. Не слабший, ніж у неї, а може, й сильніший, тільки не сформований як слід.

— Роби, що велено, і не базікай!

Дівчинка замовкла, чути було лиш її ображене сопіння та ще тихе шарудіння, з яким дитяча долонька совалась по лаві, шукаючи спідницю. Уляні трохи полегшало. Нехай краще так, нехай мала ображається на неї — аби не помічала її сліз. Зважаючи на те, що за всі дванадцять років свого життя Гафійка жодного разу не бачила, як плаче мати, сьогоднішня ніч — не найкращий час демонструвати, що в цьому Уляна нічим не відрізняється від інших жінок. Дитина може перепудитись і наробити дурниць. Крім того, сьогодні Уляна нарешті сказала правду. Це дійсно востаннє.

На жаль.

Ті, за стінами, заговорили. Вірніше, вони почали перешіптуватися, з усіх сил намагаючись поводитися тихо, щоб завчасно не виказати себе, але кожне їхнє слово відлунювало в голові Уляни так, ніби його викрикували прямо у вухо.

Вони могли б взагалі мовчати — бо вона чула їхні думки. Всі до одної.

...Відьма... сатані запродалася... наших дітей зводить... чоловіків морочить... пора... із цим... покінчити... з нею...

— Чого їм треба? — Гафійка, вже одягнута, безшумно рухаючись, підійшла до матері й завмерла біля неї, як маленький вартовий. Поділ довгої сорочки, у якій спала донька, білів у хатніх сутінках, визираючи з-під літника, та часу перебиратись не було. — Що вони замислили?

Мимоволі Уляна всміхнулася. Що за дитяче питання!

— Зле, — все ж відгукнулася вона, прислухаючись. Рій роздратованих думок знову змінила тиша — зловісна, в’язка, моторошна. Уляна подумки чортихнулася, проклинаючи себе за те, що не розрахувала час. За те, що гадала — його набагато більше, ніж виявилось насправді. Вона думала, що встигне забратися звідси, і зараз заплатить за свою помилку. А як добре все починалося!

— Мамо, я збиратиму речі?

— Так. Візьми свої сорочки, плахту — ту, що тобі хрещена подарувала, і постоли взуй. Дорога неблизька.

— А я... а як же ваша одіж? А як...

Голос Уляни звучав спокійно.

— Чи на часі матері суперечити?

Напівстерта темрявою маленька постать заметушилась по хаті. Уляна глянула у крихітне віконце мазанки, затягнуте бичачим пузирем, — схоже, на небі вже займається. Літні світанки стрімкі, як політ стріли. Її останній ранок обіцяє бути ясним.

— Мамо, а наливки, відвари... їх брати чи ні?

— Ні. — Вона так і не наважилась зізнатися доньці чому. — Як Бог дасть, інших наготуємо.

Не дасть. Уже ні. Від долі не втечеш.

— Мамо, а де наш Химко?

— А бодай його холера вхопила, чи я того кота встежу? Ніколи мені! Йди, доню, в сіни і чекай мене там, чуєш? Тільки надвір не виходь.

— Пречиста Діво, — замість відповіді прошепотіла Гафійка. — Там щось хрустить!

Хмиз. Вони обкладають хату хмизом.

— В сіни. Хутко!

Залишившись сама, Уляна нашвидкуруч зав’язала своє довге чорне волосся у вузол і накинула хустку — про мороку з очіпком не могло бути й мови, однак з’явитися на людях із непокритою головою означало розписатися в тому, в чому її підозрюють. І хоча насправді це вже не мало значення, та, побачивши вдову простоволосою, селяни просто забили б її до смерті без зайвих слів — жоден Христос не врятував би. Але це не входило в її плани. Вона ще сподівалася поговорити з ними — аби принаймні затягти час. Заговорити їм зуби, щоб урятувати доньку.

Впоравшись із одягом, Уляна теж вийшла в сіни. Там панував трав’яний дух, пучки пахучого зілля звисали з дерев’яних балок під горищем. Гафійка тиснулася до стіни, наче злякане мишеня. В серці матері ворухнулось щось щемливе. Бідне дитя, вже стільки пережила, що й тутешньому діду Павлу не снилося. Цікаво, він теж із паліями? Ні, навряд — сімдесят років усе ж таки, це не жарт. А ще в нього є душа. Та й у голові не куліш.

Боже правий, це ж треба — дід Павло! І про що вона думає?

— Зараз я вийду, — квапливо заговорила Уляна до доньки, — і стану на порозі, а ти за мною. І щоб не пискнула мені! Доки я не звелю, ти нічого не робиш, та як тільки почуєш одне слово — вважай, що то глас Небесний. Скажу «танцюй» — танцюватимеш, а накажу співати — пісню затягнеш. І щоб ніяких мені «Мамо, а що?». Тямиш?

— Так...

— І слухай мене уважно, бо я двічі повторити не зможу. А зараз запам’ятай — якщо залишишся сама, йди до хрещеної в Нічне.

— Так вона ж померла!

— Зате село стоїть.

— І що я там буду робити?

— Візьмешся в найми. А ти що хотіла? Корону царську?

Гафійка промовчала.

— І обіцяй мені — зараз, тут же обіцяй, хрест святий цілуй, — що ніколи на відьмування не пристанеш! Хай хоч там що, хай хоч небо на землю падає — а ти щоб до чаклунства ніяк! Ну, чого ти ждеш? Заклянися!

Срібний хрестик на тоненькій шворці неначе сам підлетів до дитячих губ.

— Обіцяю. Мамо, вони хочуть нас убити? За що? Що ми зробили? Хіба ми... я... тобто... Закон же один для всіх.

Уляна тихенько засміялася.

— Закон? Ти поменше бігай з малим писарчуком, то й дурниць не молотимеш.

Вже не бігатиме. Зовсім.

Розуміючи, що іншої нагоди не буде, Уляна рвучко пригорнула Гафійку до себе, трохи схилившись, поцілувала в чоло, з усіх сил жмурячи повіки, щоб гарячі сльозі не текли по щоках, щоб часом не капнули на ніжну дитячу шкіру, і, знявши із себе разок червоних коралів, начепила доньці на шию.

— Хай тебе Господь благословить. Бережи себе, серденько моє.

Гафійка тільки схлипнула у відповідь. Мати ніколи нічого не казала їй про любов, і нині залишалася вірною собі. Вона просто приготувалася померти заради доньки.

— З Богом!

Старе дерево опиралося з обуреним рипінням, та Уляна, ламаючи нігті, все ж управилася із засувом. Її з’ява трохи розхолодила змовників — декілька чоловіків навіть відбігли від порога, незграбно розмахуючи палаючими смолоскипами, затиснутими у спітнілих, зашкарублих долонях. Уляна ледь не перечепилась об грубі колоди, що лежали біля входу, і зрозуміла, що добрі, богобоязливі селяни хотіли підперти ними двері.

Ці православні християни хотіли спалити їх живцем.

— Що це з вами, люди? Чого ви тут? Чи хтось захворів?

Уляна чула, як у неї за спиною важко, зі свистом, дихає Гафійка. Юрба, вбрана у грубе, поденне — а свята ж неділя! — обурено забулькотіла, нагадуючи киплячий казан, але ніхто не озвався. Усе село тут, гнівно подумала Уляна, від малих до немічних, тільки діда Павла немає і хворого Юхима, Левкових сина. А ці... вони або думають, що в підлому менше гріха наберуться, або ще хочуть перебратися до заутрені. Утім, байдуже. Їй вже однаково.

— А де ж твоє «дай боже», сусідонько красна? — нарешті виступила-виплеснулась наперед вертлява Горпина Дмитренко. Ця худа банькувата молодичка, з тих, що їм сам чорт не брат, безупинно звивалася — і коли йшла, і коли на місці стояла. Уляна думала — хоч і тримала ту гадку при собі, — що знає, звідки в того смикання ноги ростуть. Мало любить Петро свою Груню, тим-то вона й зла, як муха у Спасівку. — Де твоє «доброго здоров’ячка у пресвяту неділю»?

— А там, де й твоя вишиванка нарядна, Горпиночко люба! У скрині, певно, замкнула. Говоріть, що вам треба, та йдіть собі, бо дитину збудите!

— А спить ще Гафія твоя? От що значить батька нема, а мати панькає! Гляди, Уляно, розбалуєш дівку, заголубиш, що свекруха скаже?

— Ти Орисю свою пантруй, бо не ти, а бурлаки її по бур’янах балують. Так чого ви прийшли, чесна громадо, — вогню мені позичати?

— Ти, кумонько-голубонько, знаєш, чого ми прийшли, — мовив Петро, підсуваючись до жінки. Він почувався незатишно й уперто дивився собі під ноги, а ось булькаті очі його пари хіба носа не торкалися. — Довгий був у нас терпець, та й він увірвався.

— Ой, куме, милий, — Уляна вперла руки в круті стегна, що напинали тонку сорочину, мов два колеса, згадавши, як давно — чи щойно? — вони з Петром хрестили дочку панської економки, — за терпець не скажу, та жалілася Горпина, що корінець твій вона від весілля мусить з каганцем шукати.

Петро відірвав злобний погляд від землі й метнув його на Груню. Та ледь слиною не вдавилася, зачувши Уляну, але швидко оговталася і закричала:

— Ах ти ж безстидниця, що ти верзеш?! Бодай тобі піна з рота пішла! Та все село знає, що до тебе писар ходить, і дяк тутешній, та й піп із Красного міг би — поселився! Ти таке про мого мужа плетеш, а сама хоч би спідницю одягнула! Гляньте на неї, люди добрі, лиш у сорочці та хустці стоїть! Ні совісті, ні страму!

— Я так борзо бігла зустрічати вас, гості жадані, — вбратися не встигла!

— Годі! — розлігся над громадою густий, сердитий бас корчмаря. Що-що, а гаркнути так, що не тільки люди, а й пси злякано замовкли, Левко Нагнибіда вмів, і то добре. Та й сам був під стать своєму голосу, міцний, кремезний, з руками, як коріння сторічного дуба, та грудьми, випнутими, мов діжка. — Чого воду в ступі товкти? Ти, Уляно, вибачай вже, а тільки смерть твоя прийшла.

— За яким це правом?

— Око за око — чула таке право? — Левкова Василина крикнула це так люто, ніби Гнат був їй, щонайменше, полюбовником. Корчмар розвернувся і відточеним, майже непомітним рухом ударив жінку по щоці.

— А ти мовчи, — порадив він. — Твоя мова на печі та біля каші.

— Гнат помер від серця, — терпляче пояснила Уляна, хоч і знала наперед, що це нічого не змінить. — Я казала йому «не пий» — але йому ж це як «не дихай». А я намагалася допомогти...

— Твоя поміч — на цвинтар дорога! — Невгамовна Василина про всяк випадок трохи відсунулась від мужа.

— Брешеш ти, Васю, й гріха не боїшся. Хіба забула, як я твого старшого на ноги поставила?

— То його Всевишній підняв! — підтиснула губи шинкарка.

— Авжеж, для цього й з неба зліз! Може, й спідницю тобі за корчмою не Гнат, а Всевишній піднімав?

— Та що ти кажеш, богохульнице! — забулькотіла Василина, обмираючи від жаху і не наважуючись звести очі на чоловіка. — Ще й на чесних молодиць наклепи зводиш! Тьху, Господи, твоя воля, чи ти за тою корчмою стояла? А ти що мовчиш? — напустилася вона на мужа, підбадьорена тим, що ніяких різких рухів з його боку не спостерігалося. — Чи так і будеш сопіти, доки твою жінку гидять?!

— То щастя Гнатове, що він дуба врізав, — озвався нарешті Левко і хмарно зиркнув на свою половину: — А з тобою, паршивко, я ще вдома поговорю!

Усі знали, що після таких розмов Василина ходить багряно-сиза, як те небо на світанку, ще й на ногу припадає. За будь-яку вину або й без неї, лише під свій поганий настрій корчмар гамселив жінку, як добра хазяйка — тісто на Великдень, тільки що ціпом не бив. І хоча така біснувата жорстокість була незвичною навіть для села, заступатися за Васю ніхто не хотів — через її довгий язик. Окрім Уляни. Левко зненавидів її за це, а Василина віддячила...

— То ти цій відьмі віриш, га? — Втямивши, що втрачати їй вже нічого, Левкова половина випнула груди, здоровенні, наче в дійної телиці, і посунула на мужа, як підвода в рів. — Вона тобі все село оббреше і не захекається, а ти, старий йолопе, радий, що дурний! Якщо вже вона така провидиця велика, все бачить, усе знає, то най скаже, від кого Меланка тяжка?

— Ви що, — неслухняні вуста Уляни ледве ворушилися, — ще й Меланку сюди притягли?

Шинкарка зашарілася і замовкла, чути було лиш її сердите сопіння, та образливі, злі думки. Односельці заюрмилися, як мурашки на падлі, марно намагаючись заступити спинами Меланію. За одне те, що ця боголюбива громада привела дивитися на страту хвору дівчину, Уляна повбивала б усіх — якби могла.

Німа Меланка, єдина дочка покійних сусідів Уляни, заможної пари Наєнків, народилася, коли їм обом було добряче за тридцять і такого дива вони вже не сподівалися. Дівчинка росла жвавою, моторною, вже в п’ять років щебетала, як той соловейко, карі кругленькі оченята сміялися до світу та батьків, які не могли натішитися своєю донечкою, вбирали її, як квіточку, і не давали братися й за холодну воду. Та коли дівчинці зрівнялося десять, сталася біда: на її очах батька до смерті забив розлючений панський бугай. Хлопчаки на селі казали, що за кілька днів до того бика вкусила якась лисиця, але чи так воно було, чи ні, а Микиті Наєнкові не пощастило. Заклякла, на смерть перелякана дитина кричала до хрипу, до корчів, а на білому, як сніг, лиці жили тільки очі, що вбирали в себе страшну картину — як тата, її любого татуся здіймало на роги розлючене чудовисько, як воно, пускаючи піну і страшно мукаючи, топтало вже нерухоме тіло копитами, і ніхто не наважувався підійти до нього, тільки мати, яку гукнули сусіди, все рвалася на те злощасне поле, борсаючись в чиїхось руках та водночас намагаючись затулити Меланці очі. Дівчинка вже харчала, однак противилася цим спробам, кусаючи неньку за пальці, як зацьковане звіренятко, і пускаючи піну не гірше того бика. Пройшло чимало часу, доки на пасовисько прибіг панський управитель, потурнак,[1] що добре вправлявся зі зброєю, а ще більше — доки він відмовився від спроб вгамувати бугая, тямлячи, що Микиту вже не врятуєш, а за бидло пан з нього спитає, і одним влучним пострілом з рушниці поклав худобину на місці. З того дня Меланка не мовила більше ані слова, ані звуку не пролунало з вуст, що враз стали біло-синіми, немовби линялими, схожими на пелюстки зів’ялої волошки. Про те, що сталося з дівчам, Уляна дізналася з чужих слів, бо сама з’явилася у Висівках лише два літа тому, і відразу пішла до Наєнчихи — так, ніби там на неї чекали. Що й казати, дурна. Як корч. Але ж допомогти хтіла! З цього всі її біди й починалися. Зі слів «я хочу вам допомогти». Ось і з Гнатом теж...

Уляна, як зараз, побачила худу, всохлу Мотрю Наєнко, котру нужда та злидні згорбили, із силою притиснувши до землі. По смерті чоловіка де й ділося багатство — самотня, хвороблива жінка, не маючи ані братів, ані дорослих дітей, сама не годна була обробляти ґрунт, тому помалу спродувала його — частину Левкові, трохи Гнату, нині спочилому, дещо Петру... Обливалася гіркими сльозами, а серце — те, певно, й кров’ю стікало, та що мала робити — сама-самісінька, з хворою донькою на руках, з німою, яку ніхто заміж не візьме, бо вже ні посагу немає, ні краси, та ще й на селі подейкують, що у Меланки після того трапунку з батьком у голові бракує сім гривень до рубля... Тому молоду вдову Мотрона зустріла хоч і непривітно, гадаючи, що ця теж за персть[2] питатися прийшла, але стримано. Наточила їй узвару з надщербленого глечика, зітхнула, оглядаючи все ще чисту, доглянуту оселю:

— Ох, гріхи мої тяжкі, не те було за мого господаря! Нема кому поля зорати, нема кому й тин підняти... А ти з чим завітала, Уляночко красна? Чи земельки хочеш підкупити?

А Уляна візьми та й брякни:

— Нащо мені та земелька? Для доньки збережи! — І, помітивши, як вмить затьмарилося й без того змарніле лице господині, поквапилася заспокоїти: — Ти злого на думці не держи, я твою Меланку поправити можу. Їй треба вилити переляк, та ще дещо зробити, довго оповідати... Десь з місяць дитину до мене поводиш — сама її не впізнаєш! Мо’, ще й заговорить, як буде благо!

— А я думала, брешуть про тебе на селі, — спокійно промовила Мотря, кладучи на себе хрест. — Бають, що відьма ти... Не треба мені твого відьомства! Це гріх великий перед Богом!

— Та спам’ятайся, що ти говориш! — Уляна, сама не усвідомлюючи, який в цьому її клопіт, все ж не відступалася. — Ти ж дочку згубиш, на все життя калікою буде, ні мужа, ні дітей — оце гріх так гріх! І не відьма я, просто шептуха. Від бабці це в мене, Царство їй Небесне!

— А не буде їй Царства Небесного, — напророчила Мотя зле, ще й з такою впевненістю, ніби сама замість святого Петра біля райських воріт з ключами стояла. — Чорт у тобі сидить, тьху на нього і на тебе! А чи не ти свого чоловіка в могилу звела?!

Уляна вся підібралася, наче кішка, що полює на птаха; невимовно гарні сині очі, ледве забарвлені зеленим, геть позеленіли й звузилися.

— Вбили його в поході. Він січовик був. Он у Михайла спитай!

— У потурнака нашого? Ще б пак, він — та й не підтвердив! Ось що я тобі скажу, Уляно, — на все воля Божа, а душу безсмертну я не продаю! І кровинку свою занапастити не дам! Йди від мене, жінко, та хутчіш, доки я добра!

Уляна пішла, а Меланку з тих пір мати й надвір випускати перестала. Та не минуло й року, як Мотрона померла, у старій, скоцюбленій, як і вона, хаті, безземельна, бідна, лишивши дочку круглою сиротою. Уляна негайно взялася лікувати дівчину, і хоча було вже запізно, дещо таки вдалося виправити. Меланка перестала цуратися людей, навчилася всміхатися, найнялася до корчми на поміч Василині — за харчі та одіж, і у свої п’ятнадцять виступала такою лебідонькою, що парубки в’язи звертали, на неї задивляючись. І все було б нічого, якби одного дня не виріс у дівки живіт — та ще й не від вареників із маком. Сироту у Висівках любили, жаліли, тому й покриткою робити не стали, на глум хлопам не дали. Обвінчали хутенько з кульгавим, однооким сином коваля, Павлом Бойчуком, що хворів на сухоти і небавом після весілля віддав Богу душу, та й повернулася Меля до корчми — вінчана й пузата. Василина, щоправда, покричала для порядку, що вижене грішницю до дідька і нехай та Христа ради жебрає з байстрям своїм, із вилупком нікудишнім, та Левко швидко ці погрози їй назад в горлянку заколотив. А що вже цікаво було селянам, хто звів Меланку, — то словами не передати! Вся слобода, затамувавши подих, чекала, на кого ж вкаже тонкий дівочий перст, хто відповість громаді за кривду сиротини, та марно. Мелася так нікого і не виказала. Уляна, звісно, знала, хто є батьком дитини, але на виклик Василини нічого не відповіла, не хотіла лиха, та, певно, не втрималася, кинула один-єдиний погляд з-під довгих чорних вій у той бік, де стояв кривдник, — та й цього вистачило. Вже зовсім розвиднилося, а зір у Горпини завжди був як у орла. Петро розгублено бухикнув і моргнув, хотів щось сказати, та не встиг. На своє ж щастя.

— Лайдак! Сучий сину! — заверещала Груня, вчепившись у залишки колись розкішної кучерявої чуприни мужа. — А бодай би тобі всохло! Бодай би твій стручок негодний на горох розсипався! Щоб ти ротом срав, а жопою їв! Вона ж німа!

— Так отож! — у Петра від болю аж сльози навернулися на червонясті, вічно запалені очі. — В тому-то й річ, що німа! То лише тебе, курво стара, на все село чути, най би тя заціпило!

— Це я — курва? Як млин за мною брати, як у прийми йти — то Груню, голубонько, а нині — курва?! А бодай ти світу білого не бачив! Бодай тебе від Святого причастя відвернуло!

— А це твій млин? — зарепетував і Петро, розгніваний таким відвертим наклепом. — Ні, ну ти мені скажи, це твій млин? Чи ти вже забула, що я його в оренду беру, га? Щорік пану Яремі по два червінці плачу?

— Ти платиш? — задихнулася від обурення Горпина. — Та чи ти, пес брехливий, бодай таляр дав за право господаря? Чи ти того червінця в руках тримав? Чи ти пана хоч у вічі видів?

Про відьму забули. Прибулі звично розділилися на два табори, і від того їхнього вереску аж небо тріщало. Ліпшої оказії годі було й чекати. Не повертаючись, навіть не озираючись, Уляна шепнула Гафійці: «Біжи!» — і лиш вітерець, що на мить торкнувся спітнілої під сорочкою шкіри, дав знати: донька підкорилася, ледь не вперше в житті зробивши те, що їй веліли, без зайвих розмов.

Слава Богу!

— Ой, людоньки добрі, зупиніться! — загорлала Василина, знехотя припиняючи забаву після того, як кулак Петра влучив їй у брову, а плювок Груні межи очі. — Це ж вона, оця відьма проклятуща, нас морочить! Ви лише гляньте на неї — стоїть і шкіриться! Зуби скалить, як вовчиця! Бий її, хто в Христа вірує!

Уляна не бачила, хто кинув у неї перший камінь — той, який став і останнім, — та цей «хтось» діло своє знав, бо влучив у скроню. Вона ще чула, як прямо під вухом щось тріснуло, ще встигла пізнати біль — пекельний, нелюдський, такий, ніби у вічі їй хтось хлюпнув крутого окропу, ще похитнулася — тіло намагалося встояти на своїх двох, та душа була вже поза ним, і, мертва, Уляна важко впала на землю, котра — як вона й сподівалася колись — стала останнім прихистком для чаклунки, що називалась удовою, хоча ніколи не була заміжня. Те, що робили з нею потім оскаженілі миряни, бачила тільки Гафійка. Стоячи на призьбі, притиснувшись до вибіленої бокової стіни, дівчина мовчки спостерігала за каменем, який обірвав життя матері — його пожбурив Петро, — за тим, як гамселили бездиханне тіло віруючі молодички, як спокійно, розмірено піднімалися та опускалися міцні, жилаві руки корчмаря, як усміхалася Горпина — сито, безтямно, немов упирка, що досхочу напилася людської крові, — спостерігалася і запам’ятовувала. Кожний рух, кожне обличчя, кожне слово, кинуте в запалі вбивства, Гафія закарбовувала в серці — у собі. Вона забуде це, коли сама помре, але не зараз, не тепер! Нині пора тікати по-справжньому — доки хтось із добрих сусідів не зазирнув до хатини і не здивувався тому, що вона — порожня. Услід дівчині полетів крик, і вона, хоча й ніколи не чула того голосу, зрозуміла: Меланка. Вона заговорила. І знову, хриплячи, як колись, ковтаючи слова, благала:

— Стійте, та що ж це коїться?! Що ви робите, Боже правий? Уляна ж нас рятувала, за що ж ви її?

Гафія якось надщерблено всміхнулася на бігу — будь здорова, Меланю, хоч ти добро пам’ятаєш. Гляди, заговорила, лебідонько, а я... стояла, дивилася на все те й не оніміла. Не оглухла, й очі мої не осліпли, на кров материну поглядаючи... Так що живи, Меланко, тільки подалі від Горпини тримайся, бо та й чорту в геєні вогняній буття перепсує, не те що тобі. То така пройда, що й святому спротивитись може!

Проминувши садок, дівчинка вискочила до річки Качечки, вузької, неглибокої, де талапалися, ґелґочучи, тлусті гуси Левка. Наглядав за ними Юхим, первісток Нагнибіди, двадцятирічний парубійко, кругловидий, усміхнений та слинявий. Недоумок від народження, він довгий час тільки й умів, що під себе ходити, і якби не Уляна, яка щось таке з ним робила, напевне, так і помер би кебетним, як гриб. Утім, мама, пригадалося Гафійці, казала, що Юхим не жилець на цьому світі — казала їй, але не Василині, молодший син якої подався до Полтави за кращою долею, та й слід по ньому охолов. Юхим же за допомогою Уляни навчився трохи говорити, вдягатися та роздягатися без матері, а ще пасти гусей — навіть у Святу неділю, бо до церкви бідаку все рівно не пускали. Побачивши Гафію, яку дуже любив, він заухав щось привітальне, роззявив рота, від радості заслинившись ще дужче, і махнув їй рукою.

— Ооди сууди! — покликав він. Дівчинка спустилася на прибережжя і звично розкрила хлопцю обійми, він, щось мугикаючи, пригорнувся до неї, та ледве її долоні торкнулися сухої, шершавої шкіри на його шиї, якась спрага помсти, звіряча лють охопила Гафійку. Та це ж Юхим! Син Левка, того самого Левка, що лупцював її матінку, — це виродок виродка! Ану ж, як Василина прийде сюди увечері гусей заганяти, ще й обідню неодмінно відстоїть, тварюка, аж зирк — а в річці Юхим плаває! Догори спиною — і такий мертвий! Якої тоді шинкарка заспіває?! Вити буде, стогнати — шкода, цього вже не почути, та можна ж і домислити! Довгі, сильні пальці дівчини зімкнулися на худім, як у гусака, карку Юхима. Кругле обличчя хлопця змінювало свій вираз так повільно — зі щирої радості на безмежне здивування, а зі здивування — на образу, не на біль, а на якесь дитяче незадоволення, таке, ніби у немовляти глиняного свисточка відібрали, — і, напевне, це його й врятувало. Він не боронився, не намагався звільнитися, лише незграбно вимахував кволими руками, а потім похитнувся і впав у воду, прямо на дупу, здійнявши каламутні смердючі бризки, які заляпали Гафійці спідницю. А вона ж так пишалася цією мальованкою, так тішилася з того, що вже дівка, доросла, вбирається красно... Гафія труснула головою — знайшла коли нюняти! — і послабила хватку. Ні, вона не вбивця. Не така, як оті! Не хоче бути такою! Чим Юхим винен, що у таких старих на світ народився? Хто його питав? Вона глянула на тихого, лагідного, як теля, хлопа, який виповз на берег, і, все ще сидячи, розтирав в’язи та віддано дивився на неї сірими, в кривавих цяточках очима, так і не втямивши, що відбувається. І від цього малечого нерозуміння Гафійці раптом полегшало.

— Вставай, — звеліла вона, і він покірно підвівся. — От же ж лихо, доки там твоя мати мою вбиває, ти тут штани намочив! Юхиме, слухай мене уважно. Я зараз піду, а ти, якщо тебе хтось спитає, скажеш, що мене не бачив, а просто у річку впав. Зрозуміло?

— Таак. Гаапілька ка-ала, я іі не баців.

Дівчина зітхнула. Та бог з ним, яке має значення, що він скаже, так чи інакше, вона вже буде далеко — так далеко, що туди не дотягнуться закривавлені руки односельців. А якщо вона повернеться... себто коли вона повернеться за боргом, ніхто з них не зможе завдати їй шкоди — ні поодинці, ні гуртом, най би село до того часу і вдесятеро збільшилося.

Тому що вона не буде такою доброю, як мама.

Цікаво, чому їй не плачеться? Лише холодно і терпко всередині, там, де серце... Та треба ще Юхиму наказати, щоб оженився, як того хоче Левко, бо неня говорили — біди не буде, якщо діточки знайдуться, вони не слабуватимуть, то хай собі, хороший парубок, а на статки не одна сирота піде, та й недовго їй мучитися за Юхимом — років п’ять... Гафійка ще раз зиркнула на хлопця — ні, менше. Років зо три. Часу немає — ані в неї, ані в нього.

— Тобі батько велів женитися? — прямо спитала вона. Той кивнув.

— Ка-али, ожене.

— Добре. Тільки Орисю не бери, бо вона вже з пузом, хоча й сама не знає.

— Овва, не бели! А як тато звеляць?

— А ти татові вповідай, що хочеш на святу Покрову братися — хто ж тобі відмовить? До Покрови в Орисі живіт на ніс налазити буде! Повтори, що мусиш говорити?

— На Поклову хосю зенитися.

— Молодець. — Гафія чмокнула хлопця в чоло і здивувалася, відчувши, як по щоці в неї потекло щось тепле. Що ж вона за почвара — плаче, залишаючи слинявого нетяму, а коли матусю... її ріднесеньку... Тут Гафійка захлинулася власними думками — і риданнями.

— Цюєс, цюєс, — не зважаючи на її схлипування, Юхим смикав Гафійку за рукав сорочки, — а як ти заєс пло Олисю? Вона кала топі?

— Ні. Нічого вона мені не казала. — Дівчинка зловтішно хмикнула, вмить опанувавши себе. — Просто знаю, і все. Воно й на краще, — вже сама до себе промовила вона. — Орися — не Меланка, їй цього не подарують, ще в дьогті скупається та пір’ям порозкошує, курва вона, й мати її курва!!!

— Сцьо?

— Пусте. — Гафійка скуйовдила рідкуватий, м’який, як пушок курчатка, чуб хлопця і, не озираючись, заквапилася до місточка. Біжачи, вона повторювала подумки, що більше не оглянеться, нізащо, хоч би там що, хоч би стрісли в неї за спиною усі Висівки нараз, та все ж не втрималася, бо до неї долетів жахливий сморід, наче з пекла, він захопив її зненацька і зупинив — прямо на мосту. Це дим. Щось горить. Гафія таки обернулася й скрикнула: багряні спалахи вогню розтинали небо і її зіниці.

Вони підпалили хату.

Мазанка палахкотіла, як сухий сніп, вогонь обіймав її, облизував жадібно, палко, здавалося, що з-під призьби випустила свої пелюстки гігантська палаюча квітка, вогниста росичка, що впіймала біленьку комаху оселі і тепер не випустить її нізащо, доки не лишиться чорний попіл, сіро-чорна зола з білої кузьки... Що ж вони зробили з маминим тілом? Що ці іроди збираються з ним робити?!

Тріснула балка, солом’яна стріха теж взялася вогнем, і навіть крізь зелений серпанок дерев у крихітному садочку Гафійка помітила стовп сяючих леліток, що здійнявся догори. Якусь мить ті іскри ще трималися купи, а потім розсипалися, бризнули врізнобіч, рознесені вітром, яскраві, грайливі, як зоряний дощ, що раптом узяв та й полетів до неба, а не до землі. Хтось окликнув її, чийсь голос — тінь чийогось голосу спитала похмуро, чого вона чекає, і Гафійка, що вже готова була бігти назад, до матінки, до своєї хати, завмерла, здригнулася, востаннє уявивши собі понівечену неньку, — куди вони кинули її, у вогонь? — і повільно, човгаючи ніжками у грубих постолах, посунула вперед, сама не відаючи дороги. Під колодами, гладенька, як атласна стрічка, вплетена в її косу, переливалася жовтим тиха Качечка.

— Господи помилуй! — приніс вітер услід за чадом.

Це вбивці. Вони моляться. Он скільки молитов, щоб виблагати в їхнього Бога якоїсь милості. А її мама в житті й мухи не забила. Всіх лікувала, хто приходив до неї, жодному не відмовила. Їй було тридцять років — ще молода. Чому Він не помилував її?

Гафія зірвала з шиї хрестик, на якому присягала матері, і якийсь час — хвилю чи вічність — дивилася, як потьмяніле срібло відзивається сіруватим блиском на пестощі сонячних промінців. Вона утеряла все, що мала, але не себе. І не своє знання. Вона втратила матусю і господу, тихе життя і мрії. Добрі сусіди вбили Уляну і розтрощили майбутнє її дочки. У Гафійки не залишилося нічого, а Бога... що ж, мабуть, його в неї ніколи й не було. Рай не для таких, як вона.

— Заступи, помилуй і охорони нас, Боже, своєю благодаттю. Авжеж. Заступай їх, Боже. Давай їм блага, охороняй їх. Бо ти справді — їхній Господь. А я... я не бажаю мати з ними нічого сумісного. Навіть Бога. Ти мене чуєш, Царю Небесний? Нічого, навіть тебе! Хрестик упав у жовту воду зовсім нечутно, увійшов у неї, як у масло, й тиха Качечка прийняла у своє тепле лоно і символ втраченої віри, і ту присягу, яка застигла на ньому ледь видимим відблиском сонця, що торжествує у ще одному дні свого народження.

ЧАСТИНА 1

ГЛАВА 1

Що таке видіння і як з ним боротися

Провість — це дурниця; ніяких провістей не буває. Доля не шле нам вісників — для цього вона достатньо мудра або достатньо жорстока.

Оскар Уайльд

Селище міського типу Вишневе, Києво-Святошинський район, червень 2007 року

Новий день Тамара Олександрівна Сотник (для справжніх друзів — «просто Тома») зустріла з тяжким усвідомленням того, що їй все остогидло. Жодних підстав для такого похмурого узагальнення не було, тому воно викликало ще більше занепокоєння, аніж ґрунтоване на чомусь суттєвому передчуття. Вже спаковані валізи, пузаті торби та картонні короби з начинням розсілися по кутках спальні, готові до переїзду в будь-яку мить, хоч сьогодні, негайно. За прозорими, добре вимитими вікнами — навіщо вона драїла ті шибки вже перед від’їздом, Тома й сама не відала — буяло у всій своїй соковитій зеленій красі новонароджене літо. Сонячні зайчики, як млосні одаліски, лежали на лапатім листі кленів та платанів, повітря дзвеніло кришталевістю, і передзвін той, чистий, мелодійний, просочувався крізь стіни й через скло, змушуючи резонувати келихи в сервантах та розморені від спеки людські тіла. На якусь мить Тамара навіть пошкодувала, що залишає це привітне містечко, яке дивним чином суміщає чарівливу неквапливість провінції з шаленим ритмом та амбіціями столиці. Ходили чутки, що за кілька років Вишневе цілком офіційно увійде до складу Києва, але чекати Тома не могла. Вона й так провела тут більше часу, аніж планувала. З її роботою все-таки краще перебувати в сяючому оточенні Вогнів Великого Міста. Принаймні, іногороднім клієнтам легше винайняти номер у столичному готелі, аніж знайти, де зупинитися в селищі міського типу, яке зроду-віку не було ані курортом, ані місцем паломництва спраглих до архітектурної краси туристів.

Тамара знехотя підвелася, босоніж почалапала до великого дзеркала у крихітному коридорі, зазирнула у нього і, переконавши себе, що за вісім годин сну її личко якщо і змінилося, то лише на краще, знову тяжко замислилася над причинами своєї дратівливості. Нічні дзвінки? Буває, але сердиться вона недовго, щонайбільше упродовж розмови, завжди короткої, бо після десятої вечора на всі «алло» вона відповідає таким чином:

— Хтось помер?

— Ні, — як правило, озиваються на тому кінці дроту.

— То зателефонуйте зранку.

На ранок від гніву чи, радше, від сердитості людини, котру дзвінок вирвав із солодких обіймів сну, зазвичай не лишається й сліду. Бувають, звісно, й винятки — так, здається, з тиждень тому якийсь навіжений запевняв, що телефонує до СБУ — о третій ночі! — щоби розповісти про підступних шпигунів, які кружляють навколо нього, як мухи над... гм... гноєм, сповнені хтивого бажання викрасти його рецепт хлібного самогону. Заклопотаний самогонник телефонував тричі; спочатку Тамара просто кинула трубку, потім спитала, чи дядько часом не сприйняв анекдот про напис на дверях СБУ «Дзвінок не працює — стукайте за телефоном» надто серйозно, і наостанку просто гаркнула в трубку:

— Нічний відділ по роботі з дятлами, чергова майор Сотник слухає!

Дядько радісно затараторив — а чи не підкаже люба пані, тобто, даруйте, товариш майор, адресу, на яку він міг би надіслати власноруч зібрані досьє на зловмисників. Тома, позіхнувши, охоче відповіла: «Місто Київ, вулиця Фрунзе, 103»[3] — і втішений громадянин відключився — напевне, пішов на пошту за конвертами. Однак вже цілих шість ночей її ніхто не турбував — отже, причина не в цьому. Тоді що ж її бентежить? Не надто пунктуальні відвідувачі — себто відвідувачки, якщо точніше? О, то ще та морока! Переважну більшість клієнтури складали представниці саме тієї статі, яку хтось здуру назвав прекрасною, і витворяли вони таке, що ні на яку голову не налазило (саме постійні натовпи подібної клієнтури і стали головною причиною їх з Ігорем розриву після трьох років подружнього життя). Якійсь жіночці нічого не варто було прийти о другій дня замість призначеної сьомої вечора, і бодай би була подумала, що, напевне, зруйнує якісь плани господині дому, що на другу годину теж трапляються призначення, — де там! Адже вона — тут, ось вона, пуп землі, озброєна ніяковою усмішкою і похвальним наміром «почекати в коридорі» — так, ніби сусіди (це неминуче зло багатоповерхівок) все життя тільки й мріють про юрбу знервованих тьоть у спільному передпокої, що заважають їм пробиватися до власних дверей. Щоправда, нині Тамара мешкала у приватному будинку, але так недовго... За роботу Тома брала тільки грошима — її смішили заяви не в міру «просунутих» у магічних справах персон про те, що їй Дар від Господа «на шару» дістався, то як же може вона, сяка-така-прикра, не виконувати свою місію на Землі безкоштовно і не допомагати всім, хто цього потребує?! Якщо Тамара Олександрівна мала час і натхнення, вона пояснювала, що звуть її зовсім не мати Тереза; що, по-перше, невідомо, чи дійсно Господь, а не хтось інший, дав їй той Дар — ця заява на смерть лякала в Бога віруючих бабусь. По-друге, звідки їм відомо про якусь «шару»? Може, вона вже заплатила за свої здібності, а може, ще заплатить. І по-третє, чи не сказав їм Творець по секрету, що вона буде їсти в перервах між допомогою всім стражденним недосконалого світу цього? На останнє контрзапитання дехто блискавично знаходив відповідь: «А гостинці?» Тамара лише фиркала. Якби вона жила у глухому селі, без газу, магазинів та інших благ цивілізації, то й гроші їй були б не потрібні, але чого немає — того немає, а які вже гостинці їй возили — то застрелитися й не жити! Останній презент чомусь запам’ятався найкраще: кабачок, дві головки часнику і банка торішнього вишневого варення. За це підношення подружжя хотіло знижку, і воно її дістало, бо «дістало» також і саму Тому, аж до печінок. Вона на все була готова, аби їх здихатися, й таке теж бувало нечасто. Крім того, не візьмеш грошей — візьмеш на себе чужі проблеми; цього неписаного закону ніхто не відміняв, і навіть з постійних своїх клієнток, яким періодично продивлялася поточну ситуацію просто по дружбі, вона брала хоч кілька гривень — ясна річ, не тому, що їй на хліб бракувало. Але все це траплялося з Тамарою так довго і часто (і до того ж регулярно), що легше було б хмари сачком лапати, аніж через це дратуватися. Що ж тоді?

За роздумами Тома встигла прийняти душ, одягнути чорну блузу з довгими шифоновими рукавами і тепер, ретельно фарбуючи очі — прийом мав розпочатися лише за годину, хоча ніколи не знаєш, як воно вийде насправді, — продовжувала розмірковувати над причинами свого кепського настрою. Звичайні пояснення на кшталт «не з тої ноги встала» тут не проходили, сон, який вона бачила цієї ночі, хоч і не був аж надто добрим, являв собою звичайне попередження про речі не вельми приємні, але ніяк не смертельні і, що найголовніше, поправні. День видався чудовим, хіба що трохи більш спекотним, аніж те годилося б для початку червня, однак Тамара добре переносила жарінь, принаймні доки та не сягала критичної межі в тридцять п’ять градусів. Син подався на синє Чорне море в супроводі бабусі, і Тома нарешті могла відпочити від тої білявої дзиґи в окулярах, від схожого на кулеметні черги безперервного стукотіння по клавіатурі, від косих поглядів учителів і зляканого перешіптування у неї за спиною. І чи могла вона винуватити нещасних педагогів? Останнє «ноу-хау» Іванка — ціла серія гіпертонічних кризів у викладача англійської мови, усього їх було щось п’ять за тиждень, влаштована добрим хлопчиком лише тому, що його друзяки-лобуряки не підготувалися як слід до контрольної роботи, — не лізло вже ні в які ворота. «Швидка» їздила до школи щоранку, наче на підстанцію, і тягала бідного «англійця» сюди-туди, як лантух з половою. Тамара втрачала терпець, намагаючись розтлумачити сину, що дар, який він успадкував від неї, — це як фамільний меч і не можна махати ним навсібіч для забави, бо дуже легко поранитись. За її спиною, а тепер уже й за спиною Івана стояло щонайменше шістнадцять відьомських поколінь — це якщо не рахувати власне її й повірити, що Ванда Любомирська, року народження одна тисяча шістсот тридцять третього, до якої Тамарі вдалося прослідкувати свій родовід, була найпершою з них (що вельми сумнівно). Та замість виправдань чи хоча б пояснень Іванко бурмотів без упину: «Ма, ну я ж не для себе». Не так легко бути потомственим чаклуном у дванадцять років та ще й у дуже середній школі, щоправда, прикрашеній назвою «ліцей», — це вам не Гаррі Поттер з його платформою номер дев’ять і три чверті, Гоґвортським експресом і Гоґвортською школою чарів і чаклунства. Це цілком реальний, в міру хуліганистий, гарненький хлопчисько з незвичайними здібностями, який заради дружби готовий на все. Втім, після літніх канікул Іванко нарешті буде вчитися у справжньому ліцеї, а спробує ще раз підтримати приятелів таким чином — дістане від неї на горіхи, і тепер уже не тільки на словах. За це не варто перейматися.

Тома пірнула в свою улюблену чорну спідницю, довгу та вишукану, радісно відзначивши, що знову трохи схудла, аж тут її хребтом побіг неприємний морозець. Це був уже не просто настрій, а передчуття — у чому різниця, вона знала дуже добре. І це було лихе передчуття — бо від хорошого у мурашок, які гасають шкірою, не буває крижаних лапок. Тамара увійшла до кімнати, де приймала клієнтів, запалила свічки, огляділася — передчуття не зникало, але й не підсилювалося; холодок завмер собі між лопатками, ніби там і жив.

От паскудство.

Руки звично потягнулися до карт — захотілося розкласти якийсь пасьянс, бодай простенький, щоб заспокоїтись, аж тут зацвірінькав дверний дзвінок. До початку першого сеансу залишалося ще півгодини, та це лише зайвий доказ недосконалості людської натури... Видно, комусь припекло. Кинувши по дорозі контрольний погляд у люстро, Тамара Олександрівна гостинно розчахнула двері. На порозі стояла якась жіночка в сірому костюмі, схожа на мишу, що переїла анаболічних стероїдів, — маленька, м’язиста і сердита. Тамара бачила її вперше в житті, та абсолютно точно знала те, що їй не призначалося.

— Доброго ранку, — привіталась гостя. Тома кивнула у відповідь.

— Ви пані Сотник?

— Тамара Олександрівна. А ви?

— Що я? — Миша з ніжками слона переминалася на порозі й відчайдушно червоніла.

— Як вас звуть?

— А це обов’язково? У мене жахлива проблема. Тобто далі нікуди. Ви собі навіть не уявляєте!

— Ваше ім’я?

— Мені хотілося б... ні, я наполягаю на повній конфі... ден... ційності мого візиту сюди, а коли ні, то я...

— Пані Ікс, як мені до вас звертатися? Просто Хе?

— Звертання, імена — який це мотлох, — зі знанням справи махнула рукою сіра. — Усі ці назви, самоназви — ніщо в порівнянні з вічністю. Ви зі мною згодні?

Тома трохи схилила голову, пильно роздивляючись незвану гостю.

— Ні, не згодна.

— То ви відьма чи ні? — крякнула жіночка.

— Так, потомствена. Що ще вас цікавить?

— А де ваш знак?

— Де мій що?..

— Ну, якщо ви відьма, то на дверях вашого дому, або хоча б біля одвірка, має висіти знак. Попередження. Біле коло в червоному обідку, а на ньому — чорний силует старої розпатланої карги, у ступі, з мітлою, і підпис: «Обережно — відьма!».

— Оригінально, — мовила Тамара, карикатурною кривою усмішкою віддавши належне дотепності зайди. — Треба спробувати щось таке намалювати. Це все?

— Ні. — Сіра набрала повні груди повітря — це, вочевидь, додало їй рішучості — й видихнула: — То я можу нарешті увійти?

— Якби могли, то вже увійшли б.

— А це що значить?

— Лише те, що я сказала.

— Ну гаразд, гаразд. — Мишка поклала собі на груди пальці-сардельки й замислилась. — Мене... моє ім’я, ну, скажімо... Лариса.

— Добре, Скажімо-Лариса. Що у вас трапилося?

— Я мушу говорити про це на порозі?

— Ні, ви маєте право зберігати мовчання, ось тільки адвоката вам навряд чи призначать. Не розумію, кому потрібна допомога — вам чи мені?

— О, я... та годі... ваш телефон мені дала Віра Охрімівна Біс. Ви ж її пам’ятаєте?

Забути Віру Охрімівну Біс не змогли б усі підкошені амнезією герої мексиканських серіалів, разом узяті. На те виглядало, що паспорт їй у пеклі однофамілець виписував, аби люди наперед знали, з ким справу матимуть. Тома мовила:

— Прекрасно. Чому ж ви ним не скористалися?

— Ким?

Терплячість — моя чеснота.

— Не ким, а чим. Телефоном.

— Вашим?

— Ні, президентським! — гаркнула Тамара, забувши свою попередню мантру. Мишка образилася.

— А до чого тут президент? У вас зайнято було.

— Довго?

— Що довго?

Тамарі Олександрівні хотілося завити, але вона стрималася і зробила крок убік.

— Заходьте. Непроханим гостям дається двадцять хвилин.

Жінка-загадка Лариса скинула взуття і швидко й цілеспрямовано потупцяла до Тамариної спальні, ігноруючи оклик хазяйки. Доки Тома націлювала сіру на вірні двері й садовила у крісло для відвідувачів, втратила ще хвилини чотири. Була надія на те, що перший сьогоднішній клієнт запізниться, однак дуже слабенька — той був педантичним чоловіком, точним, як кварцовий годинник. Утім, свою «жахливу проблему» Лара виклала дуже швидко, а спробу поділитися важливими подробицями Тома задушила в самому зародку. Нічого нового вона, звісно, не почула, і проблема в жіночки була найбанальніша. Навіть не проблема, а так — проблемка, проте кожній людині те, що відбувається особисто з нею, завжди здається катастрофою біблейських масштабів.

— І що ви хочете від мене? — без ентузіазму поцікавилася Тамара в кінці оповіді.

— Хіба не зрозуміло?

— Перепрошую, ні. Озвучте, будь ласка.

— Я хочу, щоби ви її знищили, — зловісно промовила Скажімо-Лариса, й очі її засяяли, вбираючи в себе коливні вогники свічок. Вона перегнулася через стіл, ледь не зачепивши підсвічник, і видихнула Томі в лице: — Щоби ви стерли її з лиця землі, ось що!

— Кинути в неї ядерною бомбою? А навіщо це вам? Я не розумію — адже чоловік до вас повернувся.

— Він живе зі мною тільки заради дітей, — схлипнула мишоподібна відвідувачка. На якусь мить Томі стало шкода її — таку зворушливо незграбну, розгублену і розчавлену холодною правдою життя, що рано чи пізно приходить, як усвідомлення, до кожної жінки: виявляється, твоєму чоловіку, крім тебе, можуть подобатися ще й інші молодиці. І питання лише в тому, наскільки сильно вони йому подобаються.

— І ви гадаєте, що з її смертю ситуація зміниться?

— А хіба ні?

Тома глянула ще раз на розкладені карти Таро.

— Не впевнена. На мою думку...

— Тоді, — перебила її Лара, — нехай вона помре просто так. Нехай вона мучиться — страшно і безнадійно. Нехай у неї спочатку повилазять коси, оте біле перепалене клоччя, яке вона носить на довбешці, а тоді...

— Стривайте-но, шановна, — льодяним голосом зупинила її Тамара. — Для чого ви мені все це розписуєте? Ви будинком не помилилися? Хіба на моєму написано «кілер»?

Ранкова гостя замовкла в своєму кріслі, з очікуванням дивлячись на хазяйку.

— Ну ось що, Лізо, — втомлено мовила Тома, — нікого я вбивати, звісно, не буду — тим більше що дівчина, про яку ви говорите, абсолютно ні в чому не винна. Хіба в тому, що у вашого мужа склероз і він забув сказати їй, що жонатий. Таке трапляється. Щойно дізнавшись про цю забудькуватість, вона вказала йому на двері, так що нищити її я б не стала — інша панна могла б виявитися не такою високоморальною. Тому...

— Звідки ви знаєте, як мене звуть? Віра Охрімівна сказала?

— Ваша тітка на цю тему зі мною не говорила. — На лиці Єлизавети ясно читалося, що вона не вірить жодному слову, та Тамарі було плювати. — Я ворожка, забули? А якщо вам аж так кортить когось убити, то для розминки ми можемо почати з вашого чоловіка, як більш підходящої кандидатури. Спочатку, як ви й забажали, у нього вилізе волосся на голові — щоправда, його там не так багато, та все одно приємно. Потім...

— Ні! Що ви таке мелете?! — Жіночка аж звелася на ноги, її м’ясисте обличчя палало, наливаючись подібно до стиглого томата. — Як тільки у вас язик повернувся! Та як ви смієте?! Я люблю його, невже не ясно? Я жити без нього не можу, я...

— ...Я, я, я. Ну звісно. — Тома теж підвелася, глянувши на годинника і даючи зрозуміти, що сеанс закінчено. Коли тонких натяків хтось не розумів, вона робила товстіші, починаючи їх із чарівного слова «геть». — А ви не подумали, що ту дівчину теж хтось любить? Що в неї є батьки, брат, дві сестри, одна з яких хвора на ДЦП? Що вона, до слова, ще у школі вчиться?!

Гостя пополотніла.

— Цього не знала навіть тьотя Віра.

— Єлизавето, гуманістко ви моя, а вам не здається, що карати Олю... її звуть Оля, правда ж? — так-от, що це несправедливо — карати її за гріхи вашого мужа? Вона, знаєте, не Ісус Христос.

Ліза стояла струнко, як солдат на плацу, пальці, що вчепилися в ремінець сумочки, побіліли від напруги, та голос залишався сухим, неначе гірчичний порошок:

— Якби я хотіла справедливості, то звернулася б до суду.

— Дуже смішно, — мляво прокоментувала Тамара.

— Я прийшла сюди не для того, щоб вас розважати. Даруйте, що змарнувала ваш час. Тьотя Віра казала мені, що ви дуже могутня чаклунка, але не згадала, що ви — черства, товстошкіра і байдужа до горя ближнього свого людина.

Сказала жінка, замовляючи вбивство.

— Мені доведеться знайти когось іншого, не настільки закам’янілого. Ще раз вибачте.

— Стривайте, — Тамара зітхнула. — Гаразд. Переконали. Це буде нелегко, але я згодна.

— О... що ж... я не знаю, як вам і дякувати!

— Спеціально для цього людство винайшло гроші. Але попереджаю — ціна висока.

— Байдуже. Я добре заробляю, і мої старі... Ціна не має значення. Коли до вас прийти?

Тома ледь стрималася, щоби не знизати плечима.

— На молодий місяць. Десь за два тижні. Вісімнадцяте червня підходить?

— Так, — квапливо погодилася сіра. — Що мені з собою взяти?

— Дві воскові церковні свічки, вашу фотографію, фото чоловіка і його сорочку.

— А від неї що принести?

Та що хочеш, однаково викину.

— Маєте її знімок?

— І не один, — гордо повідала радикальна відвідувачка.

— Вистачить одного. Фото і речі я не повертаю. Чекаю вас вісімнадцятого опівдні.

— А пізніше не можна? Надвечір? Я на роботі.

— Я теж. Візьміть відгул. І задзвоніть мені попередньо на мобільний, бо я скоро переїжджаю. Дам нову адресу.

— Добре, добре, як скажете. — Ледве не кланяючись, Єлизавета незграбно взулася і вискочила за двері. Тамара зітхнула. Нічого складного в тому, що вона замислила, насправді не було. Вимести з голови цієї мстивої дурепи усі думки про смерть суперниці та зробити приворот на чоловіка, щоб від сім’ї не бігав, хтивий козел, — справа кількох сеансів і малих сил, та Лізі про це знати необов’язково. Тома чудово знала цей тип жінок — у них винен весь світ, окрім любчика, вони самі вигадують виправдання для своїх мужчин, та ще й такі, що будь-який адвокат від заздрощів вдушиться; вона не просто не поважала таких квочок, а зневажала їх. Та якби мишка дійсно звернулась до іншої ворожки, наслідки могли б бути печальними. Добре, якби тільки на гроші її розвели, цю фурію — втім, зраджена жінка дасть сто очок вперед усім трьом богиням помсти, — так ще ці недороблені провидиці, віщунки і знахарки можуть щось таке встругнути, що хіба Пан Бог поправить, а відробляти завжди важче, аніж попередити.

Ворожка... Цікаво, чому вони всі так бояться цього слова — відьма? Що у ньому такого поганого? Хіба що церква піну пускає — провина, мовляв, перед Богом. А чим є богослужіння, як не ушляхетненим відлунням ритуальної магії? Визнати це? Та ви при своєму глузді? Усе, що було до християнства, — гріх; усе, що є у християнстві, — від Бога. Яка вузьколобість!

І знову пролунав дзвінок. Будучи впевненою, що це прийшов пунктуальний пан Петро, Тамара не стала зазирати у вічко — і дарма, бо на порозі замість Петра Іполитовича виявився незнайомий чоловічок, довгий, як лозина, худий, як сірник, і весь окутаний солодкуватими алкогольними випарами. Волосся чоловіка, кучеряве і безбарвне, неначе молоді кукурудзяні рильця, спадало йому на очі так, що з-під чуба стирчав лише кінчик носа, гострого, як щойно заточений олівець. Як тільки двері відчинилися, зайда видав нервове:

— Щойно до вас приходила моя дружина. Що вона хотіла?

— І вам доброго дня.

— Я спитав... — Чоловічок упіймав ніжний погляд Томи, закашлявся, сухо пробубонів «Здрасьтє», і відразу ж продовжив: — Що у вас забула моя жінка?

— Торішнього снігу. То це була ваша жінка? Така пані років сорока...

— Тридцяти.

— Може, й тридцяти, за паспортом. А на вигляд — сорока, сизоока...

— Гарненька шатенка. І очі в неї сині, а не сизі.

Гарненька? Шатенка? Чи то любов таки сліпа, чи то цей добродій. Тамара, втім, просто стояла і мовчала.

Чоловічок, перерахувавши всі прикмети своєї пари, нетерпляче затіпався.

— То це вона чи ні?

— Консультація у мене платна, — відрубала Тома, — але навіть внесення вами певної суми не є підставою для розголошення лікарської таємниці. Якщо ви стежили за своєю жінкою — а ви явно стежили, — то самі маєте знати, хто у мене був.

Неприємний гість якийсь час блимав банькуватими очима, вочевидь, перетравлюючи цей монолог, — за потреби Тамара добре вміла будувати складні вербальні конструкції і ніколи не збивалася.

— Це вона, — нарешті видушив чоловік. — Я впевнений. І я в курсі, що вона тут робила. Не триндіть, ніби ви лікар! Я все про вас знаю.

— Геть усе? Слухай, Господи, щось ти сьогодні на себе не схожий. Блідий якийсь. Певно, важкий день... Та ти проходь, не стій на порозі!

Чоловік стиснув губи так, що вони геть зникли, лишивши по собі щось схоже на дірочку в курячій гузці.

— Я не придурююсь, — промовила Тома вже серйозно і значно люб’язніше, ніж того вимагала ситуація. Можливо, в іншому випадку вона й послала б цього нескладного чолов’ягу на дідькове весілля, та сьогоднішній жвавий ранок добре відволікав її від нечіткого, змазаного, але безумовно лихого та зловісного передчуття, яке з’явилося відразу за роздратуванням і яке Тамара ще не витлумачила. — Навіть маю диплом медінституту. З відзнакою.

— З якою це? — єхидно скривився чоловічок. — Із пентаграмою?

— Саме так. Із знаком якості. Якщо інших питань немає, то я вас більше не затримую.

— Сподіваюся, ви не думаєте, що я дозволю зеленому дівчиську командувати мною?

— Думаю, чоловіче, бо я тут живу. А ви хто такий?

— Я чоловік Єлизавети!

Не помітивши в очах Тамари благоговійного страху, створіння, видно, знудилося і вирішило заявити рішучий протест:

— Ну ось що, з мене годі. Ставтеся до мене з повагою, бо інакше я...

— Що? — Ввічливість, як виявила свого часу Тамара, дуже летюча субстанція — від кипіння гніву перетворюється на газ і швидко випаровується. — Ти й мене спробуєш трахнути, забувши попередити про дружину Лізу? Боже милий, та тій дівчині, що лягла під тебе, треба виливати переляк, і то ретельно. Що ти собі думаєш? — Коли їй грубіянили, Тома завжди переходила на «ти» — так було легше огризатися. — Корчиш тут із себе на всю губу пана! Жінці своїй цю виставу закатай, може, дождешся оплесків, а я — глядач невдячний. Кажи, чого треба, якщо треба чогось, а як ні, то гляди за поріг не перечепися.

Чоловік відкинув пухнастий чубчик з чола, і на Тому глянули несподівані у своєму холоді блакитні зіниці.

— Кого вона хоче вбити — її чи мене?

— Ну-у, тебе вона любить. Не розуміє, бідна, що легше одного котяру блудливого зі світу звести, аніж щоразу по новій юнці нищити, але ти не тривожся. Нікого я не вбиватиму, хоча... ти краще йди з-перед очей, не спокушай.

— А я в усе це не вірю! — пішов з тузів чоловічок. Тамара широко розвела руки, демонструючи, як це її втішило.

— То в чому проблема?

— Нема проблем. Це просто страховка. Раптом зі мною щось трапиться...

— А, ти орендуєш банківський сейф, — підхопила Тома. — У сейфі конверт з написом: «Відкрити в разі моєї загибелі», а в конверті записка: «У моїй смерті прошу звинувачувати свою хтиву натуру, небажання тримати член у трусах, дружину Лізу і родиму відьму Тамару Сотник, яка навела на мене порчу та міліцію». Цікаво, за розтління неповнолітніх ще саджають? Не пам’ятаєш, скільки дають?

— Чого дають? — поперхнувся бідолаха.

— Років, Модесте, років. Ув’язнення. Ну й іменнячко в тебе, господи прости! Хто тебе так обізвав, мати? Промахнулась вона трохи, тебе скромним уявити не легше, аніж бегемотів у синхронному плаванні... Тільки не питай, звідки я все знаю, ти ж все рівно не повіриш, що Єлизавета мені навіть імені твого не сказала.

— Я не...

— Ти — не, це вже точно. Скільки їй насправді, Олі тій? Шістнадцять? Не чую.

— П’ятнадцять. — Нещасний Модест уже тричі прокляв той шлях, яким прийшов до цього дому. — Богом клянуся, вона сама цього хотіла. У штани до мене лізла...

— Щось там шукала? Може, грибів? — Тамара вже втомилася підпирати косяк і вирішила закруглятися.

— Я присягаюся...

— Не треба, бо ще язик коростою вкриється. Та й ніколи мені, зараз до мене клієнт прийде, хороший такий, тільки серце в нього слабке — бо добре. Він нікого не зводить, не зваблює, нікого не замовляє — такий архетип нормальної людини, що хоч під скло його та в музей. І я не хочу, щоби він...

Томину мову перервав дзвінок мобільного. Петро Іполитович, увесь суцільне каяття й перепрошення, повідомляв, що вивихнув ногу, і хвилювався, чи не переведеться на руді миші все лікування від того, що три сеанси він змушений буде пропустити. Тамара щиро запевнила, що аж ніяк, побажала пану Петру швидкого одужання, дорікнула, що не послухався її попередження й пішов у гори, і відключилася. Модест свердлив її блакитними очима-викрутками, але мовчав.

— Бувай здоровий, — озвалася Тома, збираючись завершити й цю розмову також, і вже хотіла зачинити двері, та Модест раптом випалив:

— Якщо я вірно зрозумів, у вас зараз «вікно», так? То прийміть мене, дуже вас прошу! Я заплачу, скільки треба, ще й докину трохи, тільки позбавте мене від цих дуреп. Від обох!

Тамарі стало трохи цікаво.

— Яким чином?

— Яким завгодно, але з гарантією. А найкраща гарантія — то, гм, смерть, — додав він, притишивши голос.

Тепер для повноти картини бракує тільки Олі, яка прийде сюди замовляти смерть Єлизавети, з грошима, зекономленими на шкільних обідах.

— Це як пити дати. Позбавлю-но я світ від одного дурня. Від тебе.

Модест пополотнів — для чоловіка, який «у це не вірить», він був, як сказала б Рита, надто емоційним.

Цікаво, чому пригадалася саме Рита? І де вона поділася? Не з’являється цілу вічність, автовідповідач від мого голосу сам по собі з розетки висмикується...

— Ви мене неправильно зрозуміли.

Аякже. Тамара фиркнула. Зазвичай вона клієнтам не грубіянила і вислуховувала найдивніші прохання з олімпійським спокоєм, а якщо і відмовляла комусь, то робила це стримано і ввічливо, інколи навіть вигадуючи вагомі, пристойні причини — коли не могла оприлюднити причини справжні. Власне, робота давно навчила Тому нічому особливо не дивуватися — ані людській природі, ані тому, що через одного до неї приходять з проханням звести когось зі світу, ані тому, що обурюватися і читати нотації таким візитерам — тільки час та сили марнувати. Однак з кожного правила бувають винятки, та й цей Модест — не її клієнт. І ніколи ним не буде. Кишка тонка. Можна гаркнути, або краще єхидно підколупнути — він це заслужив.

— Чоловіче, — сказала Тома ретельно дібраним голосом, найнуднішим з усіх, які тільки водилися в її арсеналі, — у цьому житті так чи інакше кожен отримує те, на що заслуговує. Ти сам створив цю ситуацію, а тепер вдаєш із себе Олександра Македонського біля гордієвого вузла і вимахуєш віртуальним мечем, бо справжнього зроду-віку не мав і не матимеш. Так-от, кажу я тобі, якщо ти не викинеш зі своєї порожньої голови єдину і вкрай неправильну думку про вбивство, я зроблю так, що ти блюватимеш власними кишками, аж доки не здохнеш. Кінець фільму.

І цього разу їй таки вдалося ефектно зачинити двері. Задоволена собою, Тамара повернулася до дзеркала, щоби поправити зачіску, і, охнувши, завмерла від несподіванки.

Накотило.

Вона володіла даром передбачення, проте таких яскравих видінь у неї раніше не було — класичних видінь, які звичайно ніяк не стосуються відьомства і являють собою дивний жарт Провидіння — не дарма ж ці слова мають спільний корінь. Режисер-постановник світового трагіфарсу дійсно мудрий і жорстокий, та інколи він забавляється — піднімає завісу над безперервним дійством, яким є наше життя, і ти незнаним дивом бачиш виставу о сьомій вечора, маючи квитки на дев’яту, і отримуєш унікальний шанс змінити щось на свій смак у дев’ятигодинному спектаклі. Однак видовище, яке зненацька виплеснулося на Тому із сріблястих люстрових глибин, потішило б хіба що римський плебс на трибунах Колізею.

Кров. Усюди. Безодня свічада пульсувала нею, займалася усією палітрою червоного, наче якийсь вбивчий світанок раптом розквітнув на нічному небі. Тут були рідкі корали капілярів, темно-багряна, майже чорна, венозна юшка, калинова артеріальна руда — і все те зливалося в моторошні струмки, капало з невидимої стелі, збивалося у хвилі, і, здавалося, ось-ось вихлюпнеться сюди, у фізичну ранкову реальність, заллє спочатку Томині ноги, а потім і маківку. А тоді прямо посеред кривавого Задзеркалля з’явилася Маргарита, чиста, як лілея, вся в золотій парчі, без жодної червоної краплі на виду і з очима, порожніми, як очниці смерті. Рита усміхалася, вірніше сказати, безтямно шкірила до когось невидимого свої гостренькі перлинні зубки, і хижий вираз на тонкому личку робив її схожою на молоду вовчицю. Вона, здавалося, зовсім не зважала на ту моторошну криваву вакханалію, що пульсувала навколо паруючими гейзерами; Рита стояла НАД цим — і посеред цього. Вона перебувала в епіцентрі — що б це не означало.

Тамара дивилася так пильно, як тільки могла, та більше нічого, вартого уваги, не побачила. Кумачевий колір збляк із вражаючою швидкістю, золотаві одежі Ритусі заколивалися, як тільце медузи на вологому піску, і врешті-решт велична, як ніколи, постать подруги зникла, а з дзеркала на Тому глянуло власне лице, бліде й таке змучене, ніби його власниця тиждень розвантажувала вагони з плутонієм.

Знала я й кращі дні.

Напади безсилля, під час яких хотілося впасти, де стоїш, і більше ніколи не рухатись, перемежовувалися з моментами відносної бадьорості; саме завдяки останнім Тамарі вдалося за якихось двадцять хвилин зняти дзеркало зі стіни, дійти до спальні, відмінити усі призначені на сьогодні зустрічі і впасти на ліжко, маючи в тілі таке відчуття, ніби з нього витягли хребет.

Тусю, вітаю. Ти успішно вляпалася в чергову пригоду. А люстро доведеться продати, хоч воно й не моє. Скажу хазяйці, що розбила. За ті гроші, що я їй покладу, вона зможе й стелю дзеркалами викласти. Буде займатися сексом і дивитися... скільки ж їй років? Сімдесят сім. Ну, тоді не буде. Тоді їй просто вистачить на похорон. Ох, Рито, чому від тебе один головний біль?!

Кров.

ГЛАВА 2

Про те, як важко розгледіти щось справжнє з намальованого вікна

Віра — це благочестива впевненість у тому, чого не розумієш.

Маркіза Дюдефан

До тями Тамара приходила близько години — злочинно довго, як на її погляд, та якби ж її хтось питав! За великим рахунком, після таких енергетичних витрат вона відновилася доволі оперативно, і тільки тривога за подругу підхльостувала її, змушуючи вважати змарнованою кожну другу хвилину. Тома вже вкотре набирала назубок завчений номер і вже вкотре чула у трубці веселий голос Рити: «Ви додзвонилися до мене, і це добре. Значить, я вам потрібна. Але мене зараз немає, тому кажіть, хто ви. Після сигналу. Ну, ви в курсі. Я передзвоню».

— Та ж не передзвонюєш, — пробурмотіла Тамара і взялася за карти Таро. Але колода лише дражнила її, розмови не вийшло. Те ж саме було і з рунами, що видавали на рідкість ідіотські прогнози, і зі звичайними картами. Тривожний симптом.

Та й видіння — тривожніше нікуди.

Зате вдалося додзвонитися до Ритиної матері, яка солодкаво засюсюкала, що її донька з її ж зятем подалися на курорт, на якісь дуже мінеральні води, і в них усе гаразд, навіть більш ніж гаразд, усе в них дуже добре, ось буквально вчора вона з ними розмовляла, а ти, Томочко, повинна розуміти, що міжміський зв’язок — дороге задоволення, знаємо ми ваші розмови, по півтори години, хе-хе, щебетушки. Ось приїде Ритуся, наговоритесь досхочу! Відчуваючи, як прикладена до вуха трубка стає масною від оливи в голосі тьоті Клави, Тамара стримано розпрощалася, уточнивши перед тим назву містечка і санаторію, де перебувала Маргарита, і зовсім не здивувалася, почувши від втомленої реєстраторки, що ніякої пані Козодуб у їхньому санаторії немає. Окрім «Верховини», у містечку було ще три санаторії, два пансіонати, готель і мотель. Тома обдзвонила і їх — із нульовим результатом. Ніде не чули про Риту, і жінка, схожа на неї, — а навіть словесний її портрет виходив вельми колоритним, — у жодному з цих місць не зупинялася.

Глухий кут.

Тамара зварила каву, запалила свічку і вмостилася в кріслі, гріючи пальці об керамічне горнятко. Тривожні думки не давали їй розслабитися. Якби з Ритою трапилося щось зле, вона б це відчула. Побачила б на картах, кидаючи на себе, кінець кінцем. Отже, подруга жива і відносно здорова. Але щось відбувається. Що саме? Те, що Туся, як лагідно називали її в родині, знову потрапила в якусь халепу, не дивина, її халепа хрестила, та чому щоразу, намагаючись подивитися, що відбувається, Тома бачить лише стіну? І що це за курорт, на якому її подруга вже два місяці байдикує? Відпустка в неї нібито не декретна... Подзвонити б їй на роботу, та у них там нещодавно помінявся телефон, і Рита з властивою їй недбалістю ніде той номер не записала. «Головне, що адреса стара, — засміялась вона тоді. — Ось приїду, і все занотую». Не приїхала. З цього висновок — доведеться Тамарі самій відвідати ту контору. «ТОВ «Купи слона». Тільки у нас для вас на складі — весь непотріб!». Робота подруги Томі категорично не подобалася, якраз тому, що платили грубі гроші за дурненьку працю, та Маргарита лише сміялася над її підозрами, а від попереджень відмахувалася, як від настирливих мух.

Вона завжди була такою безтурботною.

І ніколи не зверталася по допомогу, хоча, вперше побачивши її нареченого, Тамара сказала собі, що це лише питання часу. Вже два роки Віктор — чоловік Рити, а Тома й досі так вважає. Одне прізвище чого варте. З Дмитренко стати Козодубихою...

Втім, зараз їй не до проблем антропоніміки, сама себе вилаяла Тамара, замовляючи таксі.

У офісі «Трьох коней педальних», чи як там обзивалася ця «купи-продай» контора, було холодно і багатолюдно. Туди-сюди сновигали однакові на вигляд юнаки в однакових темно-сірих костюмах, цокотіли каблучками діловиті секретарки «білий верх — чорний низ», затиснувши під пахвами шкіряні теки, бухгалтери втупилися у свої звіти — звичайна метушня, ось тільки назвати її робочою чомусь на повертався язик. Пройшовши анфіладу забитих клерками кімнат, Тамара нарешті опинилася біля обтягнутих дешевим дерматином дверей, на яких красувалася табличка з написом «Начальник транспортного відділу». За ними причаїлася крихітна приймальня, де нова секретарка в білій блузі і в невизначеного — бо з-за столу не видно — кольору спідниці азартно різалася у преферанс з носатим дядечком з комп’ютерної гри.

— Чим можу допомогти? — спитала вона, помітивши відвідувачку, але зі стільця не встала, та ще й гримаску скорчила, окинувши Тамару швидким і професійно непомітним поглядом. Майже непомітним, бо у Томи теж були непогані професійні навички.

— Васю хочу, — конфіденційно сповістила Тамара Олександрівна, понизивши голос, і зітхнула так глибоко, що папери на столі у дівчини заворушилися, як живі.

— Василя Мойсейовича? — навіщось уточнила секретарка, яку, згідно з бейджиком, пришпиленим до блузи, звали Інеса. — Його немає...

— Є.

— Річ у тім, що...

— Я вже себе не контролюю. — На цій заяві голос Томи підвищився — не до крику, а так, злегка, щоб заінтригувати того, хто знаходився власне в кабінеті, відділеному від приймальні стіною з папіросного паперу і дверима, явно поцупленими з кабінки громадського туалету. — Пристрасть оволоділа мною, і тільки він може погасити цей ненажерливий вогонь, що пече мене зсередини, у всіх місцях, які я вивчала на уроках анатомії, і... скажіть йому, що це Тамара Сотник.

— Зараз доповім. — Інеса підхопилася і метнулася до шефа. Спідниця в неї виявилася синьою, а дупи зовсім не було. Видно, зійшла на пси від надмірного навантаження.

— Тамаро Олександрівно! — Жаданий Вася вискочив з кабінету, мов посолений. — Оце сюрприз! Ви у справах чи просто так зайшли — на каву?

— Я у справах просто так зайшла. І кави не треба, дякую. Де Рита?

— Як? — На рябій мармизі Василя Мойсейовича з калейдоскопічною швидкістю змінювалися різноманітні емоції, і Тамару це не сказати щоб тішило. Ось промайнуло полегшення (бо не питають за борг), здивування (вона ж чаклунка, невже не в курсі?), ще щось туманне і зле. — Ви не знаєте? Вона звільнилася. Нашої Ритусі більше немає з нами.

— Таке кажуть тільки про покійників.

— Боже збав! Просто до слова прийшлося.

— Зрозуміло. А як ваші справи?

— Е... — Василь Мойсейович ще більше заметушився. — Хвалити Бога, все добре.

— Хваліть його й надалі, — Тамара кивнула своїм думкам, розвертаючись до виходу. — Де тут у вас відділ кадрів?

— Томо... Тамаро Олександрівно... за тиждень гроші будуть. Я все поверну, навіть з відсотками.

— Відсотки залиште собі на похмілля — я не лихвар. Але краще для вас, якби ви справді повернули гроші. Я виконала свою роботу, чи не так?

Сірий «їжачок» на голові у пана Стерна від напруження настовбурчився ще більше.

— Які питання!

— У мене лише одне. Чому ви не розрахувалися відразу? Є люди, у яких з фінансами кепсько. Я це розумію, такі до мене теж ходять. З ними у мене окрема розмова, але ж ви до них не належите.

— Та, бачте, річ у тім, що...

— Я бачу, у чім річ, дуже чітко. Ви хотіли «кинути» мене. Не тому, що вам забракло грошей, а так, зі спортивного інтересу. Цікаво було подивитися, що я робитиму. Подивилися?

— Так.

— І це ще тільки квіточки. Це я ще й не починала нічого робити — просто ваша жадібність потроху зводить мою допомогу нанівець. Хочете побачити, що буде далі?

Шкіра Стерна набула землистого відтінку.

— Ось, — хрипко мовив він, дістаючи портмоне з внутрішньої кишені піджака, — зараз, одну хвилиночку... Нагадайте мені, скільки я вам винен?

Тамара мовчала, з усмішкою спостерігаючи, як тремтячі пальці дістають з гаманця кілька стодоларових папірців.

— Покладіть на стіл. Добре.

Інеса, що вже зайняла своє місце, завмерла, як цілий гарем Лота, спостерігаючи за цією сценою. Василь Мойсейович послухався. Тома прошепотіла щось, зробила над купюрами якийсь знак і згребла їх у жменю, більше не звертаючи ні на кого уваги.

— Не дякую, бо це моя зарплата, — ввічливо сказала вона вже на порозі приймальні і попрямувала до відділу кадрів. Тамара чудово знала, де він знаходиться, але там їй нічим не зарадили. Літня жіночка, з лицем, видовженим і сумним, як у загнаної конячки, судячи з її енергетики, єдина порядна людина в цій шарашчиній конторі, охоче повіла, що Маргарита Козодуб звільнилася тиждень тому, за власним бажанням, а позавчора отримала розрахункові.

— Багато? — спитала Тома, бо не знала, що ще спитати, — звістка про те, що подруга таки в Києві, чомусь не принесла полегшення, а навпаки — вибила її із сідла.

— Ну... пристойно. Разом з відпускними близько тисячі доларів набігло. Якщо потрібна точна сума, спитайте в бухгалтерії.

Тобто у відпустку Рита подалася без грошей. Кіно, та й годі. Ось тільки... чоловік її любий заробляє двісті гривень, гаражі десь охороняє, тому повірити, що вони мінералізувалися виключно за його кошти, прямо скажемо, не просто.

— А ви не знаєте, чому вона звільнилася? Формулювання «за власним бажанням» залишимо кодексу законів про працю — має бути якась причина.

— Дивно все це, — погодилася жіночка, рішуче кивнувши, і тугі кучерики попелястого кольору весело застрибали в такт її руху. — Рита була якась сама не своя. Я ще зрозуміла б, якби вона знайшла кращу роботу, бо ясно, що цей паноптикум скоро вкриється мідними ночвами, так ні — нічого подібного, принаймні з її слів. Тут їй нічого не загрожувало, вона ж не матеріально відповідальна особа, диспетчер, та й усе, однак пішла... і ще сказала, що знайшла новий сенс життя, чи щось таке.

Томі це зовсім не сподобалося.

У вузькому колі друзів Маргарита славилася тим, що постійно шукала Бога — і то якогось свого, особливого, в найнесподіваніших і, як сказали б правоохоронці, не пристосованих для цього місцях. Православна за народженням, вона вперто ігнорувала своє віросповідання, у звичайну церкву майже не заходила, зате в релігійну екзотику занурювалась по самісінькі вуха, з азартом, за яким, зумій вона його сконденсувати, полювало б не одне казино. Тамара вже з ліку збилася, скільки разів і звідкіля вона витягувала Риту, пригадувала лишень, що спочатку то були кришнаїти, за ними — Біле Братство, керувала яким та ще парочка аферистів — Кривоногий чи Кривоносий, як там його прізвище, Юрій і якась Марина, котра після восьмого аборту ледь ласти не склеїла, зате коли очуняла, то раптом зрозуміла, що вона — Марія Деві Христос. З цими було особливо важко попрощатися... Ще пригадувалося щось пов’язане з вуду — і примудрилася ж подруга знайти таке на Європейському континенті! — потім кабалістика, далі якийсь сибірський пророк, засновник «нової цивілізації», як це презентувалося на дешевих афішах, котрий зачіскою і бородою стриг купони з Христа і таки був трохи відмороженим — одне слово, Сибір. Словом, у дівки в мізках мав наколотитися справжній метафізичний коктейль Молотова. Та після того, як Рита вийшла заміж, ритуальна магія домашнього вогнища забирала в неї увесь вільний час і думки про вічне, здавалося, назавжди повилітали з її гарненької голівки. Але то так тільки здавалося, бо слова кадровика означали одне — почалося знову.

Тома чемно попрощалася з привітною жінкою і подалася додому, напружено розмірковуючи, чи вистачить у неї сил на серйозний обряд. День видався напруженим, а для того, щоб прикликати Риту, бажано бути в кращій формі, ніж зараз. І піст не завадило б потримати хоч днів зо три, та хто ж міг знати, що...

Вона. Вона й могла знати. Якби голова в неї не була забита витівками сина та переїздом, Маргарита давно б сиділа на її кухні і принижено перепрошувала за турботи, повторюючи дзвінким, радісно-винуватим голосом — поєднувати такі обертони вміла тільки вона:

— Пробач, що знову вляпалася і відволікла тебе. Я ж хотіла як краще... Вони були такими справжніми. Вони відкрили мені нові духовні обрії. Я знайшла віру. Хто б міг подумати...

— ...Що поки ти шукала віру, вони чистили твою калитку?

— Цей світ такий складний і багатогранний...

— ...Але двічі по два завжди буде чотири, Ритусю.

Лаври королеви й відьми залишали її байдужою, зате пестливе «Ритуся» якнайкраще пасувало до її суті — м’якої, ніжної і домашньої. По-справжньому доброї.

А для Віктора Козодуба аж занадто доброї.

До речі, цікаво, а він де подівся? Бо легше уявити собі амебу за шкільною партою, аніж отого бугая з красною мордою і жилавою шиєю поруч з подругою в будь-якому місці, де говорять про віру. Хіба що там пиво на дурничку наливають. Втім, чого тільки люди не вигадають — може, вже й така секта існує.

— З вас двадцять гривень.

Таксисту явно хотілося роздивитися її якомога детальніше, однак Тома не дала йому такої нагоди, швиденько розрахувалася і випурхнула з машини. Поїздка в авто пішла на користь: зі столиці до Вишневого шлях неблизький, і вона встигла трохи відпочити й зосередитися. Ще з півгодини вдома — і буде повністю готова.

Не варто відкладати це на завтра, яким би не був результат.

ГЛАВА 3

Про круговорот речовин у природі

Саме це й злить мене в жінках. Обов’язково їм подавай хорошого чоловіка.

Оскар Уайльд

Наріне стояла біля молочного ларка і відчайдушно жаліла себе. Вона рідко розкошувала жалістю — на її думку, зайві сентименти роз’їдали душу, як надлишок цукру зуби, та зараз нічого не могла з цим вдіяти — їй було шкода себе до сліз. Цьому малоприємному, однак неминучому заняттю не заважала навіть чималенька черга, що зібралася за її спиною і напрочуд терпляче чекала, доки ця дивачка щось купить. Ранок просто знущався з людей своєю красою, обіцяючи теплий день, і всі намагалися купити на обід щось легеньке — сиркову масу чи десерт, бо за довгу зиму всім осточортіли бутерброди. Усі, крім неї, поспішали на роботу. Її ж чекали вдома.

— Ні, у нас не буває йогурту з авокадо. — Продавщиця у білому халаті, що визирала в крихітне віконечко кіоску, теж була втіленням терпіння. — Я не впевнена, що такий взагалі існує в природі. У нас є персиковий йогурт, є також диня, ваніль, полуниця і вишня.

— На вишню в мене алергія, — прошепотіла Наріне, відступаючи вбік, але ще встигла почути, як продавщиця спитала:

— А на авокадо алергії немає?

— Не знаю. Я його ніколи не куштувала.

Хтось із черги присвиснув, і їй не треба було озиратися, щоб довідатися, що цей «хтось» крутить пальцем біля скроні. Не будеш же ти всім і кожному пояснювати, що в тебе дуже вимогливий чоловік. Якщо він сказав (наказав) «йогурт з авокадо», то ні на що інше не погодиться, хай би йому натомість пропонували пташине молоко.

Сама вона любила чорничний йогурт і терпіти не могла своє ім’я. Чуючи його вперше, всі без винятку розпливалися в солодкавих усмішках і питалися про її кавказькі корені. Язик болів повторювати без кінця і краю, що вона не має ніяких коренів узагалі, а Наріне її назвав тато — просто так, для сміху. Вона не була ані грузинкою, ані чеченкою, ані вірменкою і Кавказькі гори бачила лише на малюнку в підручнику географії. Їй здавалося, що одна з тих гір називалася на честь цигарок — Казбек; втім, вона могла й помилятися, але в чому вона була точно впевнена, так це в тому, що добрий неньо передбачив винахід кисломолочного напою «Наріне» і зробив усе від нього залежне, щоби в дитинстві його доньку дражнили «ряжанкою», на роботі свого часу охрестили «лактозою», а в паспорті, в графі «по батькові», хтось грамотний з переляку вказав «Кефірівна», і довелося переписувати. Не дивно, що від таких поневірянь у неї утворилася стійка ненависть майже до всіх молочних продуктів, а також до відвідин молочних відділів у супермаркетах, магазинів «Молоко», ларків при молокозаводах і тому подібних торговельних точок. Звісно, Максим про це знав, тому за десять років шлюбу не змарнував жодної можливості заслати пару в глибоко огидний їй лактозний світ.

— Наріне, дівчинко, я б оце випив молочка!

— Смоли гарячої йому налий! — радили в таких випадках нечисленні подруги, та Наріне все ж хутко одягалася й покірно пленталася куди треба. Макс був управним маніпулятором, а вона — класичною жертвою, свято переконаною, що жінки задумувалися як автомати для виконання чоловічих бажань, а потім щось пішло не так і вони випадково ожили, хоча їхні функції залишились незмінними. Цю впевненість насадив любий тато, він культивував її, плекав і таки виплекав. А зараз, мабуть, тішиться, дивлячись з небес на тінь, що боїться своєї тіні, на бліде створіння, яке зганьбило його прізвище вже тим, що народилося — перша дівчинка за п’ятнадцять поколінь! Добре, що після неї мати спромоглася ще привести хлопчика, любив повторювати він за кухлем пива, і є кому успадкувати славне прізвище Бойчук, дітям його передати, та й навіщо ці баби здалися, якби хлопів не вилуплювали?

Дуже могло бути, що мама Тоня дещо більше знала про призначення бабів, та поділитися цим з донькою не встигла, бо померла, народжуючи брата Бориса. Батько відразу оженився вдруге — Наріне дуже добре пам’ятала, як осудливо перешіптувалися сусіди, щось повторюючи про недотримання жалоби, хоч і було їй тоді усього п’ять років. Звичайно, тато їй все пояснив, у властивій йому манері: просто завів до дитячої кімнати, де принишкло в кутку біляве дівча з неймовірно великими чорними очима, сухорляву, злу жінку і поставив доню перед фактом.

«Це твоя нова мати».

Тієї ночі Наріне довго молилася Бозі, про якого їй колись розповідала бабуся, щоби він поміняв матерів місцями — нову забрав до себе, а їй повернув стару, її маму — маму Тоню. Та, вочевидь, Бозі нова мати Наріне теж не надто сподобалася, бо обмін не відбувся. Не можна сказати, що Килина — так звали мачуху — погано ставилася до дівчинки, бо вона не ставилася до неї взагалі ніяк. Мовчазна і зосереджена, Килина займалася винятково Борею, свідома того, навіщо на ній одружився такий гарний козак. Та й дійсно, не самому ж йому сина глядіти! До школи мала пішла з ранцем, знайденим на смітнику, й у формі, подарованій сусідкою, — зовсім не тому, що її сім’я бідувала, а через те, що до Наріне нікому не було жодного діла. Борис зростав самозакоханим, егоїстичним вилупком, навколо якого, помалу набираючи обертів, крутився Всесвіт, і тато не міг нарадуватися синові, аж доки його — тобто тата — не переїхала машина. Він мучився ще три роки.

Килина здиміла відразу, надавши доньці неоціненну можливість пізнати батька як слід. Наріне ледь виповнилося п’ятнадцять, коли на руках у неї опинилися двоє однаково капризних дітей — брат і батько. Довелося перевестися до вечірньої школи і тихо радіти, що ані у відділі канцтоварів, де вона працювала продавщицею, ані у гастрономі, де їй вдалося влаштуватися прибиральницею, у неї не питали документів, бо все одно вона мала тільки метрику.

Паспорт зі справжнім по батькові Наріне отримала в той день, коли познайомилася з Максимом. Їй це здалося добрим знаком. Наївна! Тоді вона ще вірила в хороші прикмети: у повні відра назустріч, щасливі білетики і трибарвних котів. Загальновідомо, що закоханим увесь світ видається одним суцільним добрим знаком. А як красиво все починалося!

Занурившись у спогади, перемішані з роздумами про те, чи роблять йогурт з авокадо, Наріне меланхолійно брела стежиною, що вела до її будинку, зігнорувавши асфальтову доріжку радше за звичкою, аніж від бажання скоротити шлях. Вона не відразу зауважила двох жіночок, що рухались їй назустріч, переговорюючись так швидко, що їхня мова зливалася в одне суцільне джерґотіння, і в результаті зачепила одну з них плечем. Від несподіванки та скрикнула і випустила з рук сумочку, дуже вишукану і, поза сумнівом, дорогу. В падінні сумочка розкрилася і за мить опинилася на землі разом з усім своїм вмістом.

Макс сказав би: «Граціозна, як корова на льоду. Мов чужими ногами ходиш!»

— Дозвольте, я допоможу! — Радіючи хоч такій оказії сховати палаюче лице, Наріне нахилилася і квапливо підібрала помаду, дзеркальце, ключі, записничок, мобільний телефон і гаманець, Все — у порохняві, на радість археологам. Помітивши це, Наріне дістала з кишені сукні чистий носовичок і заходилася витирати ключі.

— Не треба цього. — Власниця сумочки дивилася на неї з огидою. Нічого дивного, такими платтями, як у Наріне, в її домі, по всьому видно, й підлогу мити стидаються. — Я сама.

Вона вихопила з рук геть розгубленої Наріне записничок і гаман — решту дрібничок та вже встигла витерти — і квапливо запхала їх назад до сумки, відкопиливши нижню губу так, ніби перед нею стояло смердюче звіренятко. Можливо, для неї всі навколо були маленькими сморідними тхорами, та від цього руху красуні й від її погляду настрій у Наріне, і без того жахливий, упав нижче подільської каналізації. Вона раптом гостро — до шпильки в серці — зрозуміла, що ніколи в житті, ані в цьому, ані в усіх інших, якщо вони тільки будуть, їй не вдасться триматися з таким шиком, як ця панянка, і що її існування до межі бліде та убоге — таким було, таким й лишиться. Макс має рацію.

Він завжди має рацію, її домашній напівбог. У нього є рації на всі випадки життя.

— Дякую, ви дуже уважні, — сказала друга жіночка з неприхованим єхидством, підхопила під лікоть свою манірну подругу, і вони подалися геть, не оглядаючись. Наріне теж не стала дивитися їм услід. Вона й так встигла їх розгледіти — обох. Та, друга, була менш яскравою — невисока, з ординарною фігурою, темно-сині джинси обтягували пружні сідниці, біла еластична майка робила і без того скромний бюст майже натяком, але волосся — коротко стрижене, чорне як воронове крило і норовливе — підморгувало сонцю чомусь сталевим відблиском. І очі...

Наріне збиралася йти, і навіть зробила крок, звично втупивши погляд у землю — «не смій так витріщатися на людей, чуєш мене, дочко?! — Їм може бути неприємно розглядати таку бліду неміч, як ти, люба дружинонько!» — аж тут помітила на стежці білий клаптик картону. Це була візитка, і вона явно випала із сумки постраждалої від нальоту Наріне пані, бо була ще не зачовгана. Звісно, рух на цій стежці не тої інтенсивності, що на Хрещатику, однак є багато охочих скоротити шлях додому — є багато людей, які мають дім. Пролеж цей папірець тут бодай десять хвилин, і від пилюки його й орел не відрізнив би.

«Здається, моя крихітка перечитала детективів, — зронив би Максим. — Певно, має забагато вільного часу».

Оскільки подруги відійшли досить далеко і внутрішній голос підказував, що, дожени вона їх, ті цьому не зраділи б, Наріне нахилилася і підняла картку. Ніяких візерунків, кучериків, кренделиків, позолоти чи срібно-синіх літер. Напис короткий, але не сказати щоб ясний, друкованими літерами: «Магія впливу. Біла магія. Магія вуду» — і номер телефону, судячи з коду, десь у передмісті. Ні ймення, ні прізвища — розумій як хочеш. Наріне зрозуміла це так, що сторонні тут не ходять, і вже хотіла викинути візитку, але помітила, що на зворотному боці від руки, жіночим почерком дописано: «Вишневе, вул. Житня, 35». Наріне знала, де це. На вулиці Житній, 35 колись жила її тітка Віра, татова сестра. Вона була вчителькою, тобто грамотною, як із нищівним сарказмом любив повторювати батько, але в інших членів родини Бойчук цей факт викликав швидше пекучу заздрість і побожний жах, а ніяк не злу іронію. Потім тітка кудись переїхала, дуже далеко, чи то в Італію, чи в Іспанію, вийшла там заміж, розлучившись попередньо зі своїм мужем, і в невеличкому приватному будиночку на три кімнати став жити дядько, колишній Вірин чоловік. Наріне він терпіти не міг, бо вона вилилась у тітку, як із воску, і хоча Віра, ця підла зрадниця, в жодному листі не поцікавилася долею небоги, та й листів ніяких не слала, якщо чесно, дядько Іван ненавидів усе, що хоча б віддалено про неї нагадувало, — усе, окрім господи. Про те, що сталося далі з дядьком, хатою і тіткою, Наріне не мала зеленого поняття, бо у Вишневому не була, дай бог пам’яті, років зо двадцять. Що ж, зненацька вирішила вона, може, настав час відвідати це містечко, подивитися, чи так само пишно квітнуть вишні на тітчиному подвір’ї, як колись, та й на цю безіменну зірку чародійства подивитися? Магія вуду, це ж треба! Може, замовити в неї парочку зомбі для охорони?

Тобі мало Макса?

Жіночий голос, дивно знайомий, приємний, мелодійний, як сріблясті переливи різдвяних дзвіночків, пролунав просто у вусі, чим привів Наріне до тями. Вона здригнулася, приклавши руку до грудей. А й справді, що скаже Максим? Ні, це погана ідея. Все одно вона в це не вірить. Немає на світі ніяких чар, а ті екзальтовані жіночки, що в них вірять, — просто дурепи, яким нікуди гроші подіти. З жиру бісяться. Тримаються своїх ілюзій, як воша кожуха, спробуй відбери, а різні шахраї цим користуються. Ні, ні й ще раз ні. Щоб бігати по чаклунках, треба бути певною мірою авантюристкою, а в ній авантюрна жилка ніколи не билася. Їй це не цікаво. У неї в сім’ї панує довіра, є певна стабільність, і вона це цінує.

Стабільність є? А рожевого слона з пропелером на спині у тебе часом немає?

Наріне озирнулася, але нікого не побачила.

— Господи, — пробурмотіла вона, — хтось вліз до мене в голову. Добре, що психлікарня поруч. Цікаво, Максим мені хоч передачі носитиме? — І перш ніж окупаційний голос встиг щось сказати, сама собі відповіла: — Авжеж. Стабільно. По три пігулки голубого дусту щодня.

А, хай там що, а вона їде у Вишневе! Магія впливу — це має бути щось привабливе... До залізничної станції десять хвилин пішки, потім електричкою — хвилин двадцять від сили, електрички ходять часто, Максим не встигне скучити за нею.

Та певно, що ні. Для цього йому потрібна вічність.

— Ось відчепися, — огризнулася Наріне невідомо до кого. — Він у нормі. Дещо холодний, це правда, але він не винен, бідне ягнятко.

Абсолютні нулі теж бувають «дещо холодними».

— У нього було тяжке дитинство, — все ще боронилася Наріне.

Зате в тебе — суцільний карнавал.

— Хто це? — прошепотіла Рина безсило. Рина... чому спливло в пам’яті це пестливе скорочення? Так називала її лише мама. Рина, Риночка, доня... На очах закипіли сльози, і щось торкнулося щік так, ніби теплий вітерець охопив долонями її обличчя. Мамо... пробач, що так давно не була у тебе — Макс не дає мені грошей на дорогу, та річ не в тім, то пусте, я би пройшла пішки всі сорок кілометрів, але я боюся, той цвинтар такий старий, батько навмисне запер тебе туди, бодай би вдруге здох, але вже так, щоб без похорону. Там років двадцять нікого не ховають, самі бомжі по кущах хороняться, тільки й чуєш: когось зґвалтували, когось пограбували, — а Максим не хоче їхати зі мною, каже: «це твоя мати, не моя», та певно, що не його, бо лярва його мати. І Боря наш, бугай безрогий, теж не хоче, бо він, мовляв, тебе не тямить, зате я тямлю дуже добре, що він й досі на мені їздив би, якби не Макс, сука його мати — я це вже казала? — ну хоч одне добре діло зробив, ярмо оте двадцятип’ятирічне вагою в центнер з моєї шиї скинув. Мамо, я така нещасна!

Ноги самі понесли Наріне до станції. Їй раптом стало легко і байдуже, ніби вона вдихнула закис азоту, отой знаменитий «звеселяючий газ», і таки справді сміялася — й коли розплачувалася за квиток, і коли сідала в електричку, а щойно повз каламутне, зроду-віку немите вікно вагона пронісся її дім, її неіснуючий дім, у Рини просто-таки істерика почалася — від усвідомлення того, що десь там, на п’ятому поверсі замацаного брудними пальцями часу дев’ятиповерхового панельного будинку, за білими накрохмаленими фіранками, сидить на кухні Максим і чекає свого йогурту.

— Вибач, любий, — перегинаючись у попереку від нового нападу гомеричного сміху, ледве спромоглася пробелькотіти Наріне, — корови цього року не вродили, а в авокадо сказ, сальмонельоз і глисти.

ГЛАВА 4

Магія та її побічні ефекти

Різниця між мною та божевільним полягає в тому, що я не божевільний.

Сальвадор Далі

Сказати, що Тома не мала настрою, було б не зовсім точним змалюванням поточної ситуації. Ні, у неї якраз був настрій — такий, що хоч свині під хвоста пхай. Ні, звісно, траплялися, як то кажуть, і в неї невдачі. Дивно, якби ні — все ж з тринадцяти років відьмує, не кіт начхав. За сімнадцять років і поразки знала, і перемоги, але щоб простеньке, елементарне заклинання двічі спрацьовувало раком догори! Вона прикликувала Риту — ніхто, крім подруги, її не цікавив, і що? Тамара здригнулася, пригадуючи.

О дев’ятій вечора, якраз після першої спроби, до неї завітала міліція. Звісно, не вся, а лише двоє доблесних правоохоронців із натужно-сумовитими фізіономіями. Один — кароокий, худий на межі кощавості, у формі з погонами лейтенанта, молодий, але з уже помітно поріділим волоссям. Другий — років на десять старший, у цивільному, русявий, із сіро-блакитними очима і несподіваними ознаками інтелекту на лиці — підозріло гарний для вихідця з внутрішніх органів. Візитери вмостилися на крихітних кухонних табуретках, бо стільці з вітальні Тамара вже перевезла на нову квартиру, а приймати хлопців у робочій кімнаті не хотілося. Всівшись, гості мовчали, вочевидь, чекаючи, коли вона запитає, у чому, власне, справа. Тома теж мовчала, керуючись золотим правилом, від якого ніколи не відступала, — хто до кого прийшов, той перший і говорить. Тиша загусала, як сутінки за вікном.

— Ви — громадянка Сотник? — зрештою не витримав світлоокий. Тамара щиро здивувалася.

— Ви мене про це вже питали, там, на ґанку, пригадуєте? Розсіяний склероз я теж лікую, якщо на ранній стадії. Здається, ви вчасно. Хто вам мене порадив, пане генерале...

— Капітан Капелюшний.

— Дуже приємно. Можна, я зватиму вас скорочено Кап-Кап?

— Чого-чого? — здивувався той.

— Нічого. Забудьте. То хто саме направив?

— Ви — Сотник Тамара Олександрівна? — повторив капітан, неначе програвач, у якому заїло платівку. Професійна хвороба правоохоронців (у купі з атрофованим почуттям гумору) — якщо не відповісти на поставлене запитання, їх буде клинити до нескінченності.

— Залежить від мети вашого візиту. Ви прийшли заарештувати мене?

— Ні, — відмахнувся бравий капітан. — Просто поговорити. А ви щось накоїли?

— Ніби це обов’язково! Кажіть, що вам треба, і будемо вже прощатися. Я втомилася і ледве стою на ногах.

— Ти сидиш, — вліз у розмову його худий напарник. Тома зміряла молодика крижаним поглядом.

— Я присіла, хлопче. І звертаю твою увагу на те, що, по-перше, тикати мені не варто, а по-друге, з трипером треба йти до венеролога. Це я тобі як лікар кажу. Мити член марганцівкою недостатньо.

Від почутого лейтенант став буряковим, як вищезгаданий розчин, і шоковано вилупив очі. Капелюшний заінтриговано звів брову і спитав, не озираючись:

— Це правда?

— То моє особисте, — буркнув молодик.

— Це правда?

— Угу.

— А вона звідки дізналася?

Хворий знизав плечима. Капітан запитально глянув на Тому. Та трохи подумала і теж знизала плечима.

— Здогадалася.

— Гаразд. — Капелюшний все-таки дозволив собі коротку посмішку. — То, може, ви здогадуєтеся також, навіщо ми тут?

— Уявлення не маю, — солодко запевнила Тамара.

— Ви знали Маргариту Козодуб?

— Рита — моя найкраща подруга. Ми з нею разом вчилися в медичному інституті, з тих пір і товаришуємо. Чудова жінка, тільки ідеалістка. А чому «знали»?

— Мені дуже шкода, — тихо промовив капітан. І настала черга Тамари заціпеніти на своєму незручному сідалі.

— Це якась помилка. — А губи не заніміли, ще ворушаться.

— На жаль, жодної помилки. Її тіло знайшли сьогодні, о десятій ранку. Тут, у Пролісках. На дачному хуторі, в недобудованому котеджі. На момент виявлення громадянка Козодуб була мертва щонайменше добу. Так стверджують експерти.

У раптом спорожнілій голові, як на гріх, жодної думки, тільки перекочуються валунами слова капітана, гуркотять, стукаючи одне одного, і б’ють по скронях, завдаючи їй болю. А він все говорить, не замовкає. Ножові поранення. Тіло знівечене до невпізнання. Серце... навіть експерти шоковані...

— Стійте. — Тамара підняла руки, немов захищаючись від цієї зливи, де кожна словесна крапля знайома сама по собі, а в контексті струмені з мовних одиниць чомусь перетворюються на китайські ієрогліфи. — Кажу вам, ви помиляєтесь! Це все цілковита маячня. То не вона.

— Перепрошую?

Звісно, це капітан. Неважко здогадатися, бо той плюгавий гонокок у кітелі й слова такого не чув. Такі вимагають, а не просять. І вже точно не перепрошують.

— Рита жива.

— Я розумію, що важко повірити...

— Мені не треба вірити — я це знаю.

— Звідки?

— Складно пояснити.

— А ви все ж спробуйте.

— Інакше будете головною підозрюваною, — додав худий. Тома навіть не глянула в його бік.

— Я все ще слухаю, — це Капелюшний до неї. Не відволікайся, мовляв. Що ж, доведеться пояснювати. Він, звичайно, не повірить і здійме її на глум. А триперний буде підгавкувати. Ну й дідько з ними. Ритка важливіша.

— Гаразд. Зранку в мене було видіння.

Капітан зреагував блискавично.

— Пили?

— Вам дмухнути в трубочку? Я не п’ю на роботі.

Худий, почувши про трубочку, розплився у кривій усмішці. Явно ностальгія. З ДАІ він розпрощався досить давно, та за деякими умовними рефлексами міг взути цілу псарню Павлова.

— А ким ви працюєте? — спитав капітан. Тамара вирішила рубати правду-матку.

— Відьмою, вельможний пане. Я бачила Риту по той бік дзеркала, посеред кривавої калюжі.

— Як цікаво.

— Мене тішить ваша цікавість. Звісно, якби я побачила її в морі пива верхи на тарані, це було б ще цікавіше, але чого немає, того немає. Безумовно, Рита у великій небезпеці й таки влипла у пригоду, вона цього діла майстер, але вона жива. Я це відчуваю, як відчула б її смерть.

— Угу, угу... вельми пізнавально, — безбарвно повторив капітан. — Відчуття, видіння і все таке інше... Та річ у тім, пані Сотник, що я вам не вірю.

— Особисто мені?

— І вам уроздріб, й усій вашій братії гуртом. Ворожки, віщунки, контактуючі з Космосом, Хроносом чи з хроном городнім — усі ви шарлатани. Нам тільки й доводиться розгрібати тонни заяв оброблених вами лохів.

Тамара хмикнула.

— Зате операм є чим підтиратися, правда ж, Кап-Капе? Чи ви інакше реагуєте на ці сигнали?

— У тому-то й біда, що ми не маємо доказів.

— Оце дійсно біда так біда. Можна сказати, ціле горе. Відсутність доказів зупиняє нашу міліцію, як упиряку свята вода, правда ж?

Капелюшний поморщився.

— Ну, проблема в тому, що цих лохів ніхто сюди силою не жене, — неохоче визнав він. Між рядків чулося «на жаль». — Їх приводить нужда, та хіба ви на це зважаєте?

— На нужду я дійсно не зважаю, громадянине начальник. З цим ідуть до громадського туалету.

— Може, досить недоречного гумору? — пересмикнувся Капелюшний.

— Як скажете. Хто знайшов тіло?

— Діти. Ваші, тутешні, з Вишневого. Гралися і знайшли.

— Хто прибув на упізнання?

— Чоловік покійної.

— Отже, як я розумію, сумнівів немає?

Капітан подивився на Тому з підозрою.

— Щось ви швидко себе опанували.

Нема чого опановувати. Рита жива, чавуннолобий.

— Моя врівноваженість якось стосується справи?

— Ні.

— То продовжуйте.

— Хто тут допит веде? — раптом устряв худий напарник капітана, про присутність якого Тамара вже встигла забути. У Капелюшного зробився такий вигляд, ніби йому спрагло хотілося когось придушити. Тома його розуміла.

— А я й не знала, що це допит. Ви казали, розмова. Як не соромно брехати тимчасово самотній жінці? Ну що ж, тоді на добраніч, дуже приємно було з вами поспілкуватися, викликайте мене повісткою, я прийду, як не матиму справ.

Граціозно підвівшись, Тома рушила до виходу, геть не переймаючись тим, що робитимуть її гості. Капітан зірвався, коли вона вже причиняла за собою двері.

— Постривайте! Невже вам не цікаво, на підставі чого вирішили, що знайдене тіло то Маргарита Козодуб?

— Не цікаво. Я й так знаю, що без підстави тут не обійшлося. Не інакше як Вітьок стукнув куди слід, що Маргарита пропала, ще й убитого горем чоловіка на біс зіграв, а далі все просто. Шрам від апендектомії або трішечки надщерблений лівий верхній клик... хіба ні?

— Хе... Майже вгадали. Від зубів там мало що... — тут Капелюшний загнувся, але щадити її почуття разом з вухами було пізно, тому він продовжив, — лишилося. Дійсно, шрам від апендициту і велика родима пляма на спині, під правою лопаткою, дуже темна, майже чорна, формою нагадує куряче яйце. І площа теж така, приблизно...

Тома озирнулася. Сказати цьому гарненькому менту, що три місяці тому ніякої плями на спині у Рити не було, чи не варто? Кому це знати, як не їй — сауни, пляжі, басейни, купальники, відкриті по «далі йде нога», або й нерідко топлес, а ще треба бути сліпою, щоб не помітити бодай крихітну родимку, розминаючи подрузі плечі. Тамара сліпою не була, а мова йшла про цілу пляму, тому вона вже роззявила рота і...

Хутко закрила його, удавши, що позіхає.

Їй раптом стало цікаво, якими мотивами керувався Віктор, «упізнаючи» чуже тіло як свою жінку? Він що, уперше його бачив?

Таке могло трапитися з будь-ким, тільки не з Козодубом — не з цим блудливим псом, що не тільки носа пхав під чужі спідниці, але й дружину не забував. Здається, секс із ним був тією єдиною причиною, з якої Рита терпіла свого Вітька.

— А можна й мені прийти на упізнання?

— Боюся, що ні. — Капелюшний теж підвівся, хоча ніби нікуди не поспішав — вочевидь, він належав до тієї реліктової породи чоловіків, чия будова хребта фізично не дозволяє їм сидіти в присутності жінки, котра стоїть. — По-перше, немає потреби...

— А по-друге?

— А по-друге, це не для жіночих очей.

Голос капітана звучав співчутливо й лагідно. Голос ката, що запевняє: «Тобі не буде боляче». Облуда. Не можна вірити катам.

— Нагадую ще раз для тих, хто на панцернику: я лікар.

— Але ж не різник?

Якусь мить вони насторожено мовчали, схрестивши погляди, як мечі. Капітан капітулював першим, однак і в Томи від напруження на чолі виступили бісеринки поту. Облизавши пересохлі губи, вона хрипко спитала:

— Що, все так кепсько?

— Справді жахливо. І останнє. Пані Тамаро, скажіть, чи ви часом не знаєте, де може бути медична картка потерпілої?

Потерпіла. Тіло. Громадянка Козодуб — про кого все це? Не про її Тусю, смішливу, добру, милу... Як же цей міліцейський жаргон знеособлює людей!

— Часом знаю. Рита тримає її вдома, в секретері.

— Завжди?

— Так. Вона не вчащає до лікарів, більше зі мною консультується, але терпіти не може черг і з карткою уникає їх бодай в реєстратурі.

Капелюшний помовчав.

— У неї вдома картки ми не знайшли.

— А в поліклініці?

— Це не ваше діло! — озвався кощавий зі свого табурета. Та не встигла обурена Тома вголос розповісти, що буває з тими, хто не лікує трипер, як на її питання поспішно відповів Кап-Кап.

— В реєстратурі нам повідали те ж саме, що й ви, — картка на руках. — Капітан поліз у внутрішню кишеню сірого піджака і витягнув звідти візитку. — Ось. Мої координати. Якщо захочете щось змінити у своїх свідченнях... тобто у своїй розповіді, телефонуйте. Або раптом щось станеться...

— Наприклад, Рита воскресне?

— Оце навряд чи. Знаєте, може, гріх таке казати, та добре, що її... що мати потерпілої не дожила до цього дня.

Щелепа Томи гойдалася на рівні її ж золотих сережок-бурульок ще довго після того, як за операми закрилися двері. Не було сенсу питати, звідки вони взяли, що тьотя Клава, сто двадцять кілограмів правдивого живчика, відійшла у кращий світ поперед своєї доньки. Ясний перець, Вітьок сказав. Але навіщо? Невже не тямить, що від подальшого розслідування — а воно обов’язково буде — його брехня спливе, мов шумовиння? Невже він аж такий відсталий? А шумівка з капітана добра, і сам він не з тих, хто шукає вчорашнього дня, скільки б не кліпав небесними очима, а розуму не сховає. Мати такого ворога — небезпечна розкіш, брехати йому у вічі — глупство, а змушувати сумніватися в тобі — просто ідіотизм. Утім, те, що Віктор або дурний, або розуму не має, Тамара знала давно. Як знала й те, що навіть дурень не бреше без причини — принаймні, міліції.

ГЛАВА 5

Не всі йогурти однаково корисні

Відсутність вибору пречудово прояснює розум.

Генрі Кіссінджер

Причини, з яких слід дбайливо приховувати від міліції наявність живої і здорової матері своєї буцімто покійної дружини, Тома проаналізувати не змогла. Просто не встигла. Перш ніж її припущення з цього приводу переросли кривенькі рамки анекдотичної генетичної ненависті до тещ, літня ніч розпластала над землею чорні оксамитові крила. Тамара вирішила прикликати Ритиного двійника. Вона сказала собі: «Так треба!»

Чомусь їй не надто подобався цей ритуал, хоча особливою складністю він не відрізнявся, порівняно з викликом покійника здавався простеньким, місцями навіть несолідним. Йому не передував сорокаденний піст із незмінною одежею, не було ані цвинтарної землі, ані повного відсторонення від усього земного, ані моторошного спокою перед зустріччю з потойбічним — не було нічого особливого. Просто дев’ять церковних свічок на столі, вкритому червоною і чорною тканиною, ладан і верба, зірвана на Вербну неділю. І просто велике бажання довідатися нарешті, куди ж, трясця тьоті Клаві, поділася Рита.

Двійник, тобто дух живої раби божої Маргарити, не проглядався. Не з’явився і дух її як померлої. Від ладану йшов холод, і Тамара швиденько перебрала подумки всі можливі пояснення. Рита п’яна як чіп? Не з її печінкою. Під впливом наркотиків? Не з її мораллю, хіба що силою, але на це не схоже, насильства не чути. Сила завжди пахне, по-різному, але завжди. То що тоді? І тут до Томи дійшло. Захист. Від усвідомлення цього її волосся заворушилось як живе. Хтось поставив захист — і цей «хтось» зараз контролює Ритину сутність. Це може бути майстер, дуже сильний, можливо відьмак, або...

Про альтернативу навіть думати не хотілося.

Оце ти вляпалась, сестричко, у лайно, ще й із кров’ю.

Оберіг на душу Рити довелося ставити всліпу. Тамара загасила свічки й буквально поповзла до спальні, рухаючись із вправністю рака-інваліда. Залишалося одне — зробити кілька глибоких вдихів і завітати до хлопчика Віті. Нехай пояснить, що відбувається. І їхати доведеться прямо зараз, не гаючи часу, доки він не встиг придумати казку-відмазку на всі випадки життя. Втім, знаючи швидкість обертання клепок в його голові, можна було з великою певністю передбачити, що до ранку він й три слова докупи не складе. Думати йому не личить — не його стиль. Тома глянула на годинник. Друга ночі. Боже, коли вона востаннє спала вісім годин? Вочевидь, ніколи. А завтра, себто вже сьогодні — переїзд. І це не жарти. Досвід свідчить, що проти новосілля та ремонту магія безсила.

На тому світі відпочину, звично підбадьорила себе Тамара, втискуючись у джинси з викладеною дрібними стразами пентаграмою на задній кишені. Вона страшенно любила такі провокаційні штучки, ще в Запоріжжі — в минулому житті — часто приходила до церкви з хрестом, трохи меншим, ніж на головній бані храму, і після служби дражнила батюшку:

— А в мене хрест більший, ніж у вас.

Панотець, колишній рок-музикант, ревно хрестився і щось бурмотів собі під ніс — надто червоний ніс, якщо хтось хоче знати її думку. Хресне знамення не допомагало — її розп’яття не зменшувалося, а його не росло, хоча поза церквою вони з отцем Лаврентієм чудово розуміли одне одного. Інколи (не часто і не надовго) він перетворювався на того худорлявого, гарненького Лаврика, від якого божеволіли всі прив’ялі панни славного козацького міста, і від тих перетворень Томі чомусь ставало сумно. Згадувалась юність, танцмайданчик і ледь надтріснутий голос Лавра, лідера гурту «Лаврові вінки», що старанно виводив «Моя любов вічнозелена». Зворушлива була балада. Коли Тамара перебралася на Київщину, вона перервала всі контакти з Лаврентієм, бо знала, що ностальгія гірша за упирів, і не хотіла, щоби почуття туги висмоктало з неї усі життєві соки.

Червневі ночі прохолодні, тому на білий топік Тома накинула чорну замшеву куртку, пошиту з трикутних клаптиків, босяцьку і дуже дорогу. Клаптики звисали з рукавів, наче крильця нічних метеликів, і шерхотіли, приглушено і сором’язливо, як осінні трави, коли Тамара йшла або махала комусь рукою. Це їй теж подобалося. В даний момент не смакували їй лише дві речі — зникнення Рити і відсутність пояснень цьому феномену. Майбутня розмова з Вітьком проймала її не більше за спілкування з двірником; великі білі крила, на яких вона полинула б до Козодуба, у Томи не виросли, але й стурбованості не було. Була впевненість: Віктор розповість їй все, що знає. А що не знає, те вигадає. Правдоподібно.

Дорога обіцяла стелитися рушником, та ледве Тамара вийшла на веранду, як куций перелік її турбот миттю подовжився рівно на один пункт. Цей пункт стояв біля старої яблуні, що під парканом, і дивився на неї в темряві не розібрати якими очима. Сліпеньке блимання лампочки над ґанком все ж дозволяло розгледіти, що пункт був жіночої статі і що почувався він досить незатишно. Ані агресії, ані страху Тома не відчула — тільки зніяковілість. Вибачте, що турбую, та чи не могли б ви позичити мені склянку води, бо у мене дім горить? Щось в такому дусі. Цікаво, як давно він, тобто вона, тут стоїть?

— Ти хто?

Мовчання. Лиш вітер шурхотить вишневими листками, цикає цвіркун і тривожно пахнуть нарциси.

— Гей, там, біля паркану, вуха заклало?

Тиша. Щоправда, до хрусткого шепоту листя додалося ображене сопіння.

— Оскільки ти влізла в мій сад без запрошення, я гадаю, що маю право на деяку фамільярність.

Тамара спустилася з тераси і підійшла до колодязя всередині двору. Сірувато-біла тінь рушила назустріч.

— Колись це був мій сад. Мій Шервудський ліс влітку, і Віденський — взимку. Я так любила тут бувати...

Голос теж хрусткий, під стать вітерцю, але не надламаний, чистий, просто зривається від хвилювання. Тома кивнула.

— Я можу це зрозуміти. У тебе щось сталося?

— Так. Тобто ні. Я знайшла чиюсь візитку, дуже дивну — про магію. Вона ваша?

— Може, й моя. І ти вирішила повернути мені її о другій ночі?

Нема ката на вар’ята.

— Тут не вказано, як вас звуть.

Серце в Томи тьохнуло. Невже?

— Не вказано?

— Ні. То як?

— Василина Калістратівна. Де ти взяла цю візитку?

— Дуже колоритне ім’я...

— Дякую, але ти не відповіла.

Жінка зробила ще кілька кроків, на неї впало світло, і на її лиці затанцювали тіні від гілля, схожі на довгі, темні шрами. На живі шрами.

— Я знайшла її сьогодні, о восьмій ранку, на Куренівці. Я там живу. Знаєте, де це?

Тамара знала, де це. Ще вона знала, що скоро теж буде там жити.

— Я можу глянути на неї?

— Звісно. А ви справді володієте магією вуду?

— Справді, — крізь зуби процідила Тома, хапаючи простягнуту їй картонку. Собою вона вже точно не володіла.

— А що таке магія впливу?

— А це коли я велю тобі «заткайся!», а ти це виконуєш без питань і образ, як от зараз. Молодець. Магія — це легко. Це...

Примарного типу дівулі під твоїм вікном, які до ранку не доживуть, якщо негайно не дізнаються все про магію впливу.

— Що — це?

— Це вона.

Це справді була вона. Перша Тамарина столична візитка, сигнальний екземпляр, на якому забули вказати її прізвище, і вони з Ритою реготали, замість того щоб розсердитись, як того остерігались працівники поліграфічної фірми.

— Давай Магія буде твоїм ім’ям, — промовила Туся.

— Другим ім’ям, — виправила Тамара. — Першим буде Біла, схоже на Белла, так що нічого, під чарку піде, потім — Магія, а прізвище...

— Вуду.

Тома замислилась.

— Ні, хіба що дівоче. Впливу краще звучить, як ти вважаєш? Чимось схоже на румунське, румунське і циганське — майже одне й те ж саме, а де ромале, там музика і чари!

І дві жінки залилися сміхом, як циган сироваткою.

— Знаєш, — сказала Рита, коли вони трохи вгамувалися, — а віддай-но цю візитку мені. Я й так ніколи не забуду, кому вона належить.

Тамара кивнула, вкладаючи візерунковий брак у тонкі пальці подруги.

— Звичайно. Бо віднині вона належить тобі.

— Я збережу її на пам’ять, — сказала тоді Ритка. Тома похитала головою.

— Тобі не потрібна пам’ять про мене.

Як з’ясувалося, потрібна. І білий клаптик, мов бумеранг, повернувся через півроку, щоб розповісти їй про долю Маргарити. Тома глянула на жінку, що стояла мовчки, терпляче чогось чекаючи. Чого? Питань чи відповідей? Взагалі, терпіння — рідкісна чеснота для осіб прекрасної статі. Дивно все це — і поява цієї молодички, і те, що ніяк не вдається прочитати її ім’я. Якісь змазані асоціації з молоком, і все. Чому саме з молоком? Чи не тому, що очі в нічної гості нагадують коров’ячі? Один в один як у телички, котру женуть до різника, і їй це відомо... Тамара труснула головою.

— Де саме ти знайшла візитку?

— На стежці біля свого будинку.

— Вона не затоптана.

— Ні.

Гляди, вона ще й не балакуча! Не жінка, а суцвіття чеснот!

— Ти нічого не хочеш мені розповісти?

— Спершу скажіть, як вас звуть насправді.

— Тамара Олександрівна.

— А я Наріне.

Тома гикнула від несподіванки. Ось тобі й асоціації...

— Хороше ймення.

Наріне знизала вузькими плечима — жест вийшов елегантним.

— Тільки якщо ви любите кефір. А можна, я називатиму вас Тамара?

— Прошу.

— А ще коротше можна? Тома, наприклад...

Ця дівуля з кисломолочним іменням починала добряче діяти на нерви.

— А хто тобі дозволив мене скорочувати? Та ще й з таким власним ім’ям, га, Наріне?

— Ой, — та смикнулась, притиснула до рота кістянки пальців, — вибачте. Не уявляю, що на мене найшло. Це в дитинстві я постійно скорочувала імена, геть усі, часом досить несподівано. Маму називала то Тонею, то Ніною — поперемінно. Вона дуже сміялася, а тато сердився і казав, що за мною ремінь плаче. Її звали Антоніна. Вона...

— Померла.

— Так. Ви здогадалися, бо я вжила минулий час?

— Не тільки. Вона померла чверть сторіччя тому, при пологах... це був хлопчик, правильно? А твій батько... ну, він теж на тому світі. Вже років десять.

— Дванадцять.

— Поправка приймається. А ти все ж краще називай мене Тома — якщо дуже припече щось скоротити.

— Звідки ви все це знаєте?

— Довго пояснювати. То що там з візиткою?

— А, так... вона випала із сумочки однієї жінки — я зіштовхнулася з нею на тій стежці. Сьогодні зранку, як я вже згадувала. Та пані розсердилась на мене, і хоча вона говорила начебто ввічливо, її голос просто розтинав повітря. Він звучав мов зіпер, якщо ви розумієте, про що я. Вжик-вжик, різко, уривчасто...

— Далі, — зажадала Тамара крізь стиснуті зуби — їх довелося стиснути, аби не цокотіли.

— Та це майже все. Я підібрала усі ті пудрениці, люстерка та ключі, які вона розсипала через мене, і вони пішли геть, не озираючись, а до цього дивилися на мене так, ніби я — гній під їхніми відполірованими нігтями. Коли я помітила візитку, вони були вже далеко.

— Вони? — Дуже образна мова у дівчини. Цікаво, хто вона за фахом?

— Там була ще одна жінка — хіба я не сказала?

— Ні. Як виглядала та, друга?

— Екзотично. Чорне волосся, чорні очі — схожа на іспанку.

— А інша?

— Красуня. Каштанові кучері, очі сірі, з димком... Ви її знаєте?

— Наріне, навіщо ти сюди приїхала?

Білявка помовчала. Явно вирішувала, брехати чи ні. Але врешті-решт сказала правду — хороша дівчинка. Мабуть, піонеркою була.

— Я прочитала про магію, і мені стало цікаво. А на звороті якраз ваша адреса. І уявіть собі, в цьому будинку колись жила моя тітка. Тому я вирішила, що це знак. Мабуть. Я була у Вишневому вже о десятій ранку, подзвонила Максу, щоб сказати, де я, а він заявив, що йому це байдуже і щоб я взагалі додому не приходила! Тому я погуляла трохи лісом, випила кави в місцевому кафе — воно тут одне, ви знаєте, і дуже дешеве, ще погуляла, потім випила чаю, і...

— Давно ти тут стоїш?

Наріне озирнулася.

— Чекаєш підказки залу?

— Ну... з дев’ятої години вечора.

— Тобі хтось говорив, що ти ненормальна? — зітхнула Тома. І почула у відповідь байдуже:

— Так. Максим торочить це з ранку до ночі.

Дорога, що стелилась полотном, скрутилася в рулон, як килим у крамниці.

— Піднімайся, — звеліла Тамара, розвертаючись лицем до веранди. — Переночуєш у мене.

І спиною відчула, як усміхається Наріне.

— Спасибі, ви дуже люб’язні. Не забудьте ще разів п’ять сказати, що я божевільна, навіжена або хвора на голову — як вам більше подобається. Боюся, що без добової дози теплих слів у мене може початися ломка.

— Не бійся. — Тома впіймала себе на тому, що посміхається у відповідь, і здивувалася. — Я про все подбаю.

* * *

Наріне заснула швидко і спала по-дитячому — на боці, згорнувшись клубком і поклавши гарненьку голівку на праву долоню. Старезна футболка Ігоря, яку Наріне отримала замість нічної сорочки, сягала колін і цілком могла б правити за сукню, навіть якби незвана гостя була на восьмому місяці вагітності. Але з цим у дівчини явні проблеми, думала Тамара, дивлячись на стеаринову білість шкіри Наріне і не поспішаючи вимикати світло. З цим, і з тим її Максом, а ще — із самоповагою. Із самооцінкою — якщо вона взагалі не забула, що це таке. Деякі мужчини прекрасно забивають памороки. Амнезія чоловічого роду.

Наріне скрикнула уві сні й завовтузилася так, що ковдра сповила її, мов той кокон. Тома всміхнулася, продовжуючи думати про своє. Про те, чому опис зовнішності подруги — а в тому, що це вона, не було жодного сумніву — такий неправдоподібно-яскравий і що, в біса, трапилося з Ритиним голосом? З його чарівними переливами, сріблястими і чистими, як джерельна вода, з його спокусливою оманливістю? І з самою Маргаритою? Та Рита, яку вона знає, і на бруд ніколи не глянула б як на бруд — не кажучи вже про людину. Роздуми Тамари перервала Наріне, яка сіла у ліжку, не розплющуючи очей, чітко проказала:

— Пішов геть!

І знову надала своєму тілу горизонтального положення.

Тома хмикнула, проводячи рукою над чолом молодої жінки. Прочитати замовляння чи ні? На повний місяць ще не в той бік подіє... Є ще одне, саме для таких випадків, але його Тома, як на гріх, призабула, а в довідник лізти не хотілося — всі книги вже зв’язані. Не інакше як Максим вирішив приснитися коханій дружині, але нічого — і не таким візитерам роги обламували. Приснитися... завітати в сон... Боже, що це з нею коїться?! Звичайно, справжня, жива бесіда — це найкраще, найбільш достовірно, бо збрехати їй так, щоб вона не вчула, — завдання з галузі фантастики, але... Йдемо, браття, до шинку, як у церкві тісно! Працюємо з тим, що маємо. Цікаво, чи побажав хтось Віктору на добраніч? Якщо й так, то слова його пропали намарне. Якою-якою, а доброю ця ніч для Вітюхи вже точно не буде...

ГЛАВА 6

Інструкція з тиску на совість

Чи я віруючий? То один Господь Бог відає!

Станіслав Єжи Лец

Дзвінок телефону пролунав одночасно з відкриванням бляшанки з пивом, і на мить похмільній свідомості Романа Вересня здалося, що саме це ритуальне ранкове дійство розбудило клятий апарат. А що? У стані, коли голова відчувається як защемлений дверима палець, і не таке подумаєш. Та ось він зробив перший ковток, благодатна прохолодна волога побігла стравоходом, алкоголь гайнув у кров, бідну макітру трохи відпустило, і наступна думка була вже цілком здоровою і майже тверезою.

Телефон дзвонить, бо хтось хоче з ним, Романом, поговорити.

Цікаво, хто б це міг бути? Явно не колишня благовірна. Та припинила розмовляти ще відтоді, як він, аби нарешті покласти край параноїдальним здогадкам, провів маленьке розслідування і таки дійсно знайшов хахаля — якогось доходягу-комп’ютерника. Тоді Роман без зайвих слів перерахував герою-коханцю ребра, а дружина за це виписала його з квартири й викинула всі особисті речі на вулицю — так само мовчки. Зараз їм тим більше говорити немає про що. Тож навряд чи це телефонує кохана лахудра Вероніка, яка збирається просити його одружитися на ній вдруге і повернутися з цього крихітного барлогу до її трикімнатної на Єреванській.

Тоді хто?

Телефон продовжував бриньчати, хтось явно вирішив викликати його до переможного кінця. Може, то Митько з роботи хоче знову перенести чергування? Дістав він зі своїми переносами. Треба вже з нього подвійну таксу брати.

Зробивши ще ковток, Роман таки зняв слухавку.

— Чого треба?

— Спиш, п’янице? — пролунав бадьорий голос Капелюшного. — Прокидайся, діло є.

— Номером помилився, чи що? — буркнув Роман, уже жалкуючи, що відповів на дзвінок. Колись таки треба купити автовизначник. Менш за все зараз він хотів розмовляти з колишнім колегою. — Які в нас із тобою можуть бути діла? Забув, що мене вже півроку як звільнили?

— Менше з тим. Я хочу тебе про дещо попросити. По старій дружбі.

— Слухай, ішов би ти... По-перше, дружба була та загула, а по-друге, не варто зловживати її рештками. Сьогодні мій останній вихідний, і я збирався присвятити його своєму духовному розвитку...

— Еге ж. І почав ти, мабуть, із пари пива.

— А це вже моє особисте. — Роман приклав банку до скроні й замружився. Стан, здається, поволі наближався до норми.

— Ну для чого воно тобі, га? — із співчуттям у голосі поцікавився Капелюшний. — Нащо дарма себе труїти?

— Ти кожного разу мене про це питаєш, не помічав?

— Питаю, бо все ще не розумію. Через Вероніку, чи що? Так вона цього вже не оцінить. Чи, може, через роботу? Та знав би ти, скільки разів я сам збирався писати заяву про звільнення...

— Але ж не написав, — буркнув Роман і знову хильнув. — Ти виліз із діжки з лайном, запашний, немов троянда, і наше доблесне управління в повному складі повторило твій подвиг. Лиш я, грішний, смердів козлом. Тобто цапом-відбувайлом.

— Слухай, — несподівано рявкнув Капелюшний, — ти давай припиняй себе жаліти! Теж мені, ображений на увесь світ. Думаєш, я за тебе не заступався? Не намагався все виправити?

— Знаю, що намагався, — визнав Роман, почухавши неголену щоку. — Справжній друзяка. Та щось воно трохи не допомогло.

— Ну, той, хто сам лізе під танк, не має дивуватися осеницям на своїй голові. — Капелюшний завжди був трохи філософом. — В управлінні всі думали так, як ти, але думати — це одне, а озвучувати мислі — це вже інший коленкор. Ось начальник і списав тебе під шумок.

— Угу, за статтею збирався звільнити, падло, — вставив Роман. — Хотів виставити хабарником. Та я за життя жодної копійки...

— Авжеж ні. Як і всі. І звідкіля тільки діти беруться? Ти просто нарвався по-дурному, Ромку, от і все. Я розумію, збіг обставин, тридцять три нещастя, у дружини коханець, у тебе роги, нерви та примусове виселення, але для чого, питається, називати шефа на «хе» і «пе», звинувачувати в корупції та намагатися набити йому писок?

Уся ця безглузда розмова загрожувала стати на додачу ще й нескінченною, тому Вересень вирішив її обрубати:

— Коротше — чого ти від мене хочеш?

— Щоб ти допоміг мені з одним ділом.

— Із розслідуванням, чи що?

— Так, типу того, — відгукнувся Капелюшний. — Є одна фігурантка у справі, під яку хотілося б копнути, але то така жіночка... гм... одним словом, бажано поспілкуватися з нею без тиску. А на наші органи — маю на увазі карні — в неї виразна алергія. Тому ти, як цивільна особа, міг би навідатись до неї, відрекомендуватися, скажімо, другом чоловіка жертви і поставити кілька конкретних запитань.

— З яких це пір ваші органи уникають тиску на підозрюваних?

— Вона не підозрювана. Так, подруга загиблої. І до того ж відьма.

— Хто? — похлинувся пивом Роман.

— Відьма, — презирливо виплюнув Капелюшний. — Ну, з тих, що на картах гадають та типу біополе мацають. Що вона вміє таке, я особисто сумніваюся. Але вона нам торочила про видіння, яке в неї було, що покійна насправді жива й таке інше. Тобто дамочка щось знає. Треба знайти до неї підхід і все вивідати.

— Ха, знайшов бабського догідника. З чого це ти взяв, що тітка все мені викладе?

— Бо ти професіонал. Це не проп’єш. Я ще пам’ятаю, що раніше ти непогано вправлявся, до кожного свідка міг підхід знайти. І тут впораєшся.

— Ця яга, напевно, стара, сива і з бородавкою на носі?

— Ні, молода, рудувата і дуже симпатична. І наче незаміжня. Може, познайомишся з нею поближче і вб’єш одразу двох зайців. Буде тобі баба, а мені — інформація.

— То ти все прорахував уже? — процідив Вересень. — Думаєш, у мене за півроку спермотоксикоз почався і я побіжу висолопивши язика за першою-ліпшою телицею?

— Ні, такого я не думаю. Але жінка тобі не завадить.

— Та що ти можеш знати, трясця? Я, між іншим, після розлучення серйозно подумую стати гомосексуалістом.

— Дякую за попередження, при зустрічі не повертатимусь до тебе спиною. То що, допоможеш?

— Ти хочеш, щоб я сідав за кермо з алкоголем у крові? Якщо мене зупинять...

— За це не переймайся. Якщо й зупинять, то зателефонуєш мені, і я все владнаю.

Роман важко зітхнув і збовтав у банці рештки пива.

— Розкажи про суть справи.

Капелюшний заходився переказувати подробиці знайдення Маргарити Козодуб. Відьму не підозрюють, бо вона має залізне алібі, кілька свідків це підтвердили. Роман мусить витягти з жінки якомога більше інформації про жертву, прикрившись статусом «друга сім’ї» чи чогось подібного. Якщо йому вдасться влізти в довіру, то є шанси, що замість дурниць про видіння відьма викаже хоч трохи істини.

— А раптом її марення — чиста правда? — запитав Вересень. — І та Маргарита справді жива?

— Ой, облиш, — пхикнув у слухавку Капелюшний. — Ми маємо абсолютно реального трупа в холодильнику, впізнаного, до речі, її ж чоловіком, а все інше — локшина для «терпил». Як узагалі можна вірити в маячню про духів та віщі глюки?

— Особисто я в цьому житті вже мало чому дивуюся.

— Ну, то який вердикт? — У голосі Капелюшного бриніла нетерплячість. — Змотаєшся у Вишневе?

— Ні.

— Тобто як це — ні? — перепитав капітан після кількох секунд шокованої мовчанки. — Я ж тобі все розжував, я...

— Та ідіотство це, — заявив Роман. — Ну який я друг сім’ї? Твоя відьма мене відразу розкусить. Виклич її офіційно у відділок і допитуй, скільки заманеться. Теж мені, почав ламатися на старості років. Замучила совість за десятки вибитих зізнань?

— Романе, нагадати тобі, що ти все ще мій боржник?

Тепер замовк уже Вересень. Ну от, знайшов-таки козиря.

Звісно, чим же ще його дістати, як не нагадуванням про врятоване життя? От же ж паскуда... але проти правди не попреш. Таки так, боржник.

Років чотири тому вони випадково накрили солідний наркопритон в одній із квартир на Троєщині. Ще й узяли всіх на гарячому, якраз на передачі, — й продавців, і покупців. Компанію поклали штабелями й викликали підкріплення. Доки чекали, Роман знайшов під паркетом схованку з порошком і мав необережність присісти поруч із обдовбищем, котрий видавався якщо не мертвим, то принаймні намертво вирубленим. І той не забарився устромити величезного цвяха в Романову печінку.

Тоді половині гоп-компанії пощастило втекти — бо тими наручниками, що були в наявності, Капелюшний прикував кількох торгашів до батареї, а тих, на кого браслетів не вистачило, просто забив ногами до втрати свідомості. І повіз Вересня до лікарні, не дочекавшись підмоги. Звісно, нарики отямилися швидше, ніж ті приїхали, і дременули з квартири. Кількох потім виловили, але не всіх.

Якби він доставив Романа лікарям хвилин на п’ятнадцять пізніше, вони б зараз не розмовляли.

— Чого мовчиш? — нагадав про свою присутність Капелюшний.

— Думаю. Про те, яка ж ти сволота.

— Я знаю, — задоволено відказав капітан. — Але хіба я від тебе багато вимагаю? Зробиш для мене це — і більше я тебе не турбуватиму. Можеш квасити далі й жаліти себе аж до пенсії.

— Дякую, Андрію, — буркнув Вересень. — Гаразд, чорт із тобою. Давай адресу.

— Даю, — зрадів Капелюшний. — До речі, чим швидше ти туди вирушиш, тим краще. Бо я забув попередити — сьогодні наша відьма збирається переселятися до Києва.

ГЛАВА 7

Про черепаху та змію як феномен жіночої дружби

Volentem ducunt fata, nolentem trahunt.

(Бажаючого доля веде, небажаючого тягне.)

З древніх стоїків

— Просто не знаю, що б я без тебе робила.

— Нічого особливого. — Наріне випросталась, пожбуривши в мийку брудну ганчірку. — Просто прибрала б тут сама.

Тамара здригнулася.

— Та вже ж мусила б, хоча... Ненавиджу прибирання.

— Справді? А от мені подобається наводити в хаті лад. Це мене заспокоює.

— Уявляю собі, яка чистота в твоїй квартирі, — буркнула Тома собі під ніс, але недостатньо тихо — Наріне почула і засміялась.

— Як в операційній.

Тома розсіяно кивнула. Виглядала вона не дуже, і якщо нервозність ще можна було б списати на турботи, пов’язані з переїздом, темні кола під очима пояснити втомою чи безсонною ніччю, то вираз заклопотаності і якоїсь здивованості в чудової чистоти блакитних очах ні на що не списувався, а був тим, чим був, — результатом спілкування з Вітьком. Вельми несподіваним, слід сказати, результатом, з якого і почалася та пригода, що привела нині Наріне на цю маленьку ошатну кухню.

У сні Козодуба Тамара не провела й трьох хвилин. Те, що Віктор їй не зрадів, Тому не здивувало, його махання, чортихання та інші жалюгідні спроби позбутися її викликали лише сміх. Та не встигла вона добре сформулювати перше питання, як її накрила хвиля темряви, густого, чорнильного мороку і Вітю як корова язиком злизала. Спочатку темрява лише огортала Тамару, м’яко, делікатно, як гарно вихована панянка, що охоплює губами вишеньку, та раптом з’явився вир. Враження у Томи було таке, ніби вона — порошинка, що потрапила в радіус дії надпотужного пилососа; її крутило, підкидало й затягувало туди, у чорну порожнечу, в тунель, у кінці якого замість світла спалахували криваво-червоні цяточки. Потім усі вони злилися в одну величезну, пульсуючу, багряну як рана ляпку, і здалеку, відлунням, до Тамари повернувся її стогін. Вона спробувала розпороти цю чорноту закляттям, та язик не слухався її, морок забивав їй памороки і рота — як цукрова вата, коли відкусиш завеликий шматок. Вона летіла у прірву кольору чорної китайської туші і вже не сподівалася на порятунок, коли він прийшов — в останній момент, як у кіно. Чиясь тоненька рука вхопила її і затримала — на мить, на ту крихітну і вкрай необхідну секунду, за яку Тома все ж встигла прошепотіти закляття. В наступну хвилину вона виявила, що повільно і красиво сповзає по спинці крісла, у якому проводила сеанс, а поруч стоїть Наріне. Світлі кучері навколо її голови здавалися німбом у сутінках кімнати, а чорні очі тривожно дивилися на Тамарин рот.

— З мене що, змії виповзали? — помітивши цей погляд, рикнула Тома і часто закліпала повіками, розганяючи красиві різнокольорові кола перед зіницями. Наріне здригнулася.

— Ні. Просто ви так кричали... не своїм голосом. Вам що, снилися жахи? А чому ви спите у кріслі? Мені одного разу наснився дракон з обличчям Макса — триголовий. І уявіть собі, він теж кричав! А потім...

Вже не слухаючи, Тамара з деяким зусиллям випросталася і сіла, тонкою рукою провівши по чолу, — піт, що виступив біля коренів волосся, був липким і холодним, — і лише тоді, ледве не зойкнувши від болю, хрипкувато спитала:

— Я просто верещала, чи це були якісь слова?

— Були. Два слова. «Кров» і «смерть». Що це означає?

— Рідка тканина в кровоносній системі людини і припинення життєдіяльності організму відповідно. — Хоча слабкість ще стукала у вуха десятком маленьких роздратованих молоточків, Тома потішилася, що ще здатна жартувати. Наріне не образилася, лише якось підібралася, у своїй завеликій футболці ставши остаточно схожою на балерину в лантусі.

— Це секрет, так?

— Державна таємниця. Кажи мені «ти».

— Добре, то я можу йти спати далі?

— Йди. — Тамара дивилася, як повільно, підкреслено обережно йде до виходу Наріне, як прямо вона тримає спину, і їй стало зрозуміло те, що будь-який студент медичного інституту помітив би вже на першому курсі. Втім, вона побачила б це навіть без усіляких фізичних ознак, побачила, якби останні дні не зважала лише на свої турботи. — Він тебе б’є?

Наріне озирнулася, несподівано хмикнувши, і ця її зухвала, піратська усмішка дещо нівелювала жорстокість її наступних слів.

— Ні, просто лупить. Як сидорову козу.

— Чому терпиш?

Наріне повернула не лише голову, а й торс, що дало їй змогу ефектно знизати плечима.

— Не маю хати... освіти... грошей... нічого свого, все — Максове. Тато мій склав заповіт на користь Бориса, все йому відписав — і квартиру, і...

— Брату твоєму молодшому?

— Так. А хіба я вам... тобі про нього розповідала? Не пригадую коли, але, напевне, встигла. Ну, й Боря мій того ж дня вказав мені на двері. Щоправда, це не завадило йому постійно стріляти у мене по гривні — тоді я ще працювала. А Максим сказав: «Нащо тобі перед ним принижуватися, судитися за ті дві нещасні кімнатки? Кидай свою дурну роботу, що ти там за прилавком копійки рахуєш, і перебирайся до мене. Я тебе пропишу».

— І не прописав.

Наріне знову всміхнулася, але вже ніяково, наче перепрошуючи за те, що в неї такий нечесний чоловік.

— І часто він тебе лупцює?

— Коли зриває голос і починає хрипіти. Десь раз на тиждень. Ще він часом бавиться — називає пестливими словечками, сюсюкає зі мною, і... — Тут молодиця затнулась. — Я не хочу про це говорити.

— А хочеш, у нього руки відсохнуть?

Наріне мовчала.

— То хочеш чи ні?

— Ти це серйозно?

— Цілком.

— Ти можеш це зробити?

— Можу.

— Тоді він битиме мене ногами.

— Це не проблема. Зробимо так, що у нього відсохне все, чим він може тобі зашкодити, включаючи член та язик.

Наріне сильно й помітно коливалася — було ясно, що вона вважає цю пропозицію неймовірно спокусливою. Нарешті вона спитала:

— А чому?

— Що — чому?

— Чому ти хочеш зробити це для мене?

Бо ти, напевно, врятувала мені життя.

— Мені тебе шкода. Жодна жінка на таке не заслуговує.

— А що, як я хвойда?

Тут Тома не витримала і гигикнула.

— Авжеж. А я цариця Савська. Та хай там що, але існує РАГС. А в ньому інколи дають розлучення. Особливо таким парам, як ви.

— Ми вінчалися, — трохи поміркувавши, зізналася Наріне.

— Навіщо?

— Для краси. Дуже гарний обряд.

— Чудово. Я мала б це передбачити. Ти віруюча?

— Е-е... в принципі, так.

Тамара закотила очі — це було неважко, бо вони прагнули до неба без зайвих зусиль. Зомліти, чи що, заради цікавості? Ніколи з нею такого не було...

— Зрозуміло. А він?

— Ні.

— Але він, безумовно, хрещений?

— Боюся, що ні.

— О, мати божа, то що ж за піп вас вінчав?

— А Макс сказав попу, що хрещений. Як той перевірить? У ті часи свідоцтв про таїнство хрещення не видавали, робили це здебільшого тишком-нишком, ось і... Це вже потім він мені зізнався, що до церкви вперше потрапив, коли про вінчання домовлявся.

— Розумію, — повторила Тома. — Твій Максим виняткової душевної краси чоловік. Порядний і чистий, як лоно Мессаліни. Він хоч усвідомлює, який гріх узяв на душу, чи вважає, що й із чортом у пеклі розцілується?

— Не думаю, що його турбує така далека і туманна перспектива, як пекло, — сказала Наріне, переминаючись з ноги на ногу. Лише зараз Тамара зауважила, що її рятівниця стоїть боса на холодному лінолеумі, і їй стало соромно. Оскільки цього відчуття Тома не любила, бо воно створювало дискомфорт, довелося гаркнути:

— Чого вклякла? У ліжко кроком руш!

Наріне як вітром вимело з вітальні, тільки й чути було, як затихає шльопання її голих п’ят. Відповіді на питання про кінцівки Макса Тамара так і не дістала, тому про всяк випадок гукнула навздогін:

— Ну то як?

І зі спальні долетіло:

— Нехай живе. Поки що.

— А він і живе. Прямо зараз. Тільки не з тобою, — пробурмотіла Тома і підвелася. Туманна, гм... щось таке. Але — далека? Вітьок, певно, теж так вважав. Не розрахував трохи.

За вікнами вже займався світанок. День обіцяв бути довгим, а ніч... що ж, ця ніч для неї вже скінчилася. Тамара вийшла на кухню, де залила окропом залишки гидкої розчинної кави прямо в бляшанці. Зазвичай вона пила заварну, справжню, але нишпорити по коробах, шукаючи млинок для зерен та турку не було ніякого бажання. Як, втім, і думати про те, що ж трапилося. Але вона мусила. Заради Рити. Тепер, коли Віктор зненацька помер, знайти її буде ще складніше. Тьотя Клава або нічого не знає — що само по собі абсолютно не узгоджується з її «хочу-все-знати» іміджем, — або все знає і мовчить. А якщо тьотя Клава мовчить, байдуже з якої причини, то заговорити її не змусять навіть об’єднані зусилля гестапівців, чекістів та іспанських інквізиторів. Кремінь, а не жінка. Єдине, що реально світить Тамарі в цьому випадку, — це дізнатися, чи бреше їй Ритина мама. Припустимо, вона довідалася, що так. Бреше, як пес на висівки. І далі що? Що їй це дає?

Абстрактні знання лише засмічують розум.

Це дуже часто повторювала Маргарита, сама — ходяча абстракція.

Нудотний смак коричневої рідини на губах повернув Тому до справ насущних. Отже, Віктор не просто знагла помер — його вбили. Ймовірніше за все, придушили. І саме в той час вона опинилася там. В його енергетичному полі. Дещо невчасно, але хто ж міг подумати? Нікому не потрібне, запізніле каяття запищало під вухом, як голодний комар.

Мені слід було все-таки відвідати його особисто.

Але ти цього не зробила, дорікнула сама собі Тамара, душачись рідким кофеїном. Випити б зараз улюбленого фруктового чаю, але від нього тільки умліваєш. Розслаблюєшся. А їй потрібна ясна голова.

І виразка шлунка?

Тома слабко всміхнулася — Рита не визнавала кави взагалі. Ніякої. Називала її «популяризованим наркотиком», а розчинну ще й «заробітком гастроентеролога». Пила тільки трав’яні чаї. Слідкувала за своїм здоров’ям.

А тепер Туся зникла, її блазню-чоловіку вкоротили віку, і слід терміново вирішити, що ж його робити.

Може, подзвонити Капелюшному і спробувати ще раз пояснити йому, що Маргарита жива, а її чоловік щось таки знав, бо інакше чому його прибрали?

Може. Тим більше що розмова вийде яскрава. Непересічна.

— Пане капітане... чи краще казати вам «товаришу»? Втім, байдуже. Вибачте, що турбую вас на світанку, але справа невідкладна. Так от у чому вона, власне, полягає — я тут залізла у сон до Віктора — ну, ви пам’ятаєте, до чоловіка Маргарити Козодуб, — бо хотіла дізнатися, чий труп він упізнав і де насправді його жінка. Сподіваюся, в карному кодексі немає статті за проникнення в сон зі зламом? Але Вітя, цей клятий скунс, нічого мені не сказав, а потім взагалі взяв і дуба врізав. Тобто його вбили. Скоріше за все, придушили чимось — я гадаю, подушкою. То я з тої турбулентності, яку утворила його дрібненька смердюча душа на відльоті, ледве вирвалася. Правда, ви мені вірите?

І дуже скоро за нею приїде машина — або біла в червоних смугах, або жовта зі смугами синіми — але обов’язково з блимавкою, хай йому грець! Ото громада натішиться. А балачок буде — місячна норма за годину випаде. Тамару або звинуватять у вбивстві, незважаючи на те, що її алібі у запраній футболці сопе зараз своїм класичним носиком під ковдрою, або приплетуть співучасть у злочині. У будь-якому випадку Рита залишиться без допомоги.

Не найкращий варіант...

* * *

Наріне прокинулася рано, але Тома вже встигла зібрати ті нечисленні речі, які ще лишалися неспакованими. Фен, косметичка, плойка, зубна щітка, флакончик шампуню — все це напинало зсередини прозорий поліетиленовий пакунок, який Наріне побачила в коридорі, перш ніж завернути на кухню. Тамара була там — із царственим виглядом сиділа на клишоногій табуретці й курила якусь довгу, тонку цигарку, випускаючи дим у розчахнуте навстіж вікно.

— Доброго ранку.

— Привіт. Хочеш кави? Ще десь пакетик розчинної завалявся.

— Ні, я... — Наріне потопталася трохи на місці, старанно уникаючи Тамариного погляду, — я, мабуть, піду. Максим, напевно, хвилюється за мене...

— Авжеж. Просто місця собі не знаходить, — іронічно підтвердила та й зі смаком затягнулася. Наріне це чомусь зачепило за живе, і вона, забувши про нічну розмову, раптом почала виправдовуватися.

— Він любить мене. По-своєму, але любить. Піклується про мене, утримує...

— Сниться тобі і ґвалтує навіть уві сні, — в тон їй продовжила Тамара.

— Звідки... як ти дізналася?

— Я ж відьма. Пам’ятаєш?

— Взагалі, він... Макс... це тільки уві сні.

— О, так. Наяву це було востаннє десь років зо три тому, і, звісно, з твоєї доброї примушеної волі.

Наріне відчула, як слабшають у неї ноги, і пошукала очима, де можна сісти, але єдине сідало було під Тамарою, тому вона просто притулилася до одвірка, біла, як фінський крейдований папір.

— Я нікому цього не розповідала. Ніколи.

— Можу собі уявити. Та доки ти спочивала, я продивилася карту твого народження. Ну, ще карти Таро розклала — мені все одно не спалося.

— А як ти знаєш, коли я народилася? Це було видіння?

— Це був твій паспорт.

— Я ношу його в сумці. Ти нишпорила в моїй сумці? — Бліді щоки Наріне почав заливати гнівний рум’янець.

— Дуже треба. Ти сама вчора тикнула мені його під ніс, щоб переконати, що твої помисли чисті. Дата народження пишеться на першій сторінці. У мене хороший зір та й пам’ять нічогенька. Пригадуєш?

Наріне пригадала. Таке дійсно було — коли Тома шукала постільну білизну, їй зненацька пекельно закортіло якось пояснити цій милій жінці, що вона не приблуда, не особа без визначеного місця проживання, що вона хороша. Тамара засміялася, пояснивши, що бачить людей наскрізь і ніколи не запросила б у дім гостя, не будучи переконаною, що йому можна довіряти.

— Мені ось цікаво, — спитала вона тоді, — чи ти так би й стояла до ранку під деревом, якби я о другій ночі не зібралася їхати в місто?

— Я не впевнена. Може бути.

Тома довго дивилася на неї, перш ніж відповісти:

— Що правда, то правда. Таки може.

І ось тепер Наріне стало знову соромно за себе. Але шлях до відступу лишався один — напад. Гордо розправивши плечі, вона заявила:

— Я живу, як сама хочу!

— Ось не свисти. — Ще одна цівка духмяного диму вилетіла у вікно, і Тамара загасила недопалок у важкій металевій попільниці у формі половини труни, на довшій стінці якої було виведено життєстверджуюче «Усі там будемо» — цей напис Наріне помітила ще вчора. — Ти живеш так, як хоче твій Максим. У тебе й життя свого немає. Але це твої проблеми. Хоча квапитись додому я тобі все ж не радила б. Почекай кілька годин.

— Навіщо?

— Бо я так кажу.

— Це нічого, якщо я тебе не послухаюся? — вкрадливо спитала Наріне. Тома пересмикнула плечима.

— Діло твоє.

Наріне мовчки повернулася до спальні, квапливо одяглася, прибрала ліжко, сяк-так розчесала волосся майже беззубою, як старий дід, щіткою, котру завжди носила з собою, — одним з небагатьох подарунків, котрі лишилися їй від мами, і знову вийшла на кухню, де Тома курила вже другу цигарку і про щось напружено розмірковувала.

— Курити шкідливо, — повчальним тоном сказала Наріне.

— Сама знаю.

— Ну то я пішла.

— Ну то йди.

— Спасибі за все.

І тут Тамара вибухнула — ні з того ні з сього.

— Нема чого дякувати за пігулки, які ти жбурляєш в унітаз. Батьку своєму в ноги вклонися, що зробив з тебе ганчірку, і Максу — за те, що завершив трансформацію!

— А я було подумала, — голос Наріне затремтів, — що ми можемо стати подругами.

— Подругами? — Тома показала свої гарненькі перлові зуби, що, вочевидь, мало означати усмішку. — Жіноча дружба — то змія, котра пливе морем на спині у черепахи. Змія думає: «Якщо я вжалю цю незграбу, вона скине мене зі спини, і тоді я можу втонути. Не варто робити цього!» А черепаха в цей час міркує: «Якщо я скину зі спини цю підступну тварюку, вона може встигнути вкусити мене, і тоді мені кінець. Доведеться терпіти».

— Насправді, — урочисто мовила Наріне, — ти так не думаєш.

Тамара дійсно так не думала, але мудро промовчала. А Наріне не вгавала.

— І хто ж я, по-твоєму, черепаха чи змія?

— Дурепа.

— На все добре!

Наріне вилетіла з колишнього тітчиного будинку як куля і спам’яталася лише в електричці — спам’яталася, проте не заспокоїлася. Добре, хоч сумку не забула, там несподівано виявилися зайві гроші, за підкладку впало десять гривень, тому від вокзалу можна буде їхати маршруткою, а не прикидатися шлангом у тролейбусі, сподіваючись, що кондуктор повірить твоєму белькотінню про проїзний, а контролерів не буде. Давно пора купити нову сумочку, ця вже схожа на мініатюрний шкіряний мішок з-під картоплі, та все якось часу немає, звично збрехала сама собі Наріне.

Вона дуже заклопотана домогосподарка. Коли їй бігати по базарах? У неї є Макс, він потребує її уваги, а ця жінка... відьма... зводить на нього наклеп. Звісно, він не янгол, це точно, а хто янгол? Той, хто помер? Вона вибачиться перед чоловіком, пояснить, що трохи, зовсім по-дитячому, образилася на оте його «додому можеш не приходити», і в них знову все буде добре. Як колись.

Як коли?

Наріне здригнулася і потерла скроні, у яких з готовністю почав пульсувати біль. Та хто вона така взагалі, ця Тамара, що вчить її жити? Професор білої магії? Кандидат побутових наук? А, хай йому всьому грець, Максим — це єдине, що є у неї в житті.

У тому-то й річ, правда ж?

Наріне стиснула лоба обома руками. Як же болить голова!

Вона дісталася додому мов уві сні — коли Макс ще вмів жартувати, він називав це «автопілотом», — та всередині у неї все тремтіло, коли вона вставляла ключ у замкову шпарину. Мабуть, тому замок і не відкрився відразу, подумала Наріне, натискуючи сильніше. Не допомагало. І тут тільки до неї дійшло, що ключ просто не пролазить куди слід.

Максим поміняв замок.

Вона почала дзвонити. Спочатку уривчастими, короткими чергами, а потім просто поклала палець на кнопку і натиснула так, ніби від безперервності звуку залежало її життя. Пройшло не менше п’яти хвилин, перш ніж двері з рипінням відчинилися і на порозі намалювався Макс, у синьому махровому халаті, з якого стирчали тонкі волохаті ноги. Чомусь сам факт, що її чоловік пересувається на кошлатих сірниках, боляче вразив Наріне лише зараз, після стількох років спільного життя.

— Чого тобі? — спитав Максим і ригнув. Засмерділо пивом.

— Впусти мене. Я тут живу.

— Вже ні. Вали давай туди, звідки прийшла.

— Серденько, хто там? — долетів зі спальні жіночий голос. Макс похмуро усміхнувся.

— Ніхто, — і ляснув дверима так, що аж стіни затрусилися.

Наріне довго стояла на сходах, стискуючи в руках свій затяганий шкіряний мішечок і не маючи жодної уяви про те, що їй тепер робити. Чоловік її й пальцем не торкнувся, та вона однаково відчувала себе побитою. Вона часто моргала, але це не проганяло сльози, навпаки, гарячі краплі зривалися з вій і падали їй на щоки, текли до губ, завмирали на товстому шарі недолугої, яскраво-рожевої, як турецька карамель, помади, котру Наріне наносила вже в маршрутці — щоб освіжити личко. Яка жалюгідна спроба! Все одно що намагатися освіжити позеленіле м’ясо, поливаючи його кетчупом. У грудях пекло так само, як пекла рука, на яку вона торік перевернула крутий окріп, коли стерилізувала слоїки для желе. Хитаючись, немов п’яна, Наріне повільно спустилася у двір, присіла на довгу лаву під старим кленом і заплакала, вже не стримуючись. Вона ридала довго, аж доки гудіння автомобільного мотора, несподівано зухвале на цій тихій вулиці, не змусило її підвести геть мокрі очі. До сусіднього під’їзду хвацько підкотило синє авто, і з кабіни вистрибнула Тамара Олександрівна, в блакитних джинсах і білій майці, за нею виліз водій. Схлипуючи і спотикаючись, Наріне побрела до того під’їзду, де стояла Тома, очікуючи, доки вивантажать її клунки. Та анітрохи не здивувалася, побачивши свою вранішню гостю зарюмсаною і збентеженою.

— Здається, Макс тобі не зрадів.

Наріне не стала коментувати це безсумнівне твердження.

— Ти що, теж житимеш у цьому будинку? Хіба так буває?

— Буває всяке. Як бачиш, те, що Київ — велике село, свята правда. А ти де тепер будеш жити?

— На смітнику. — Голос Наріне затремтів.

— Ну-ну, — Тамара потріпала її по руці, — що за декадентські прогнози! Поки що побудеш у мене, бо я маю дві вільні кімнати, а там побачимо. Ми щось придумаємо.

Наріне зазирнула Томі у вічі й помітила, що блакитні райдужні оболонки враз набули насиченого зеленого кольору. Їй раптом стало шкода Макса. Але не сильно.

— Я можу допомагати у прибиранні, — ніяковіючи, мовила вона. Тамара засяяла.

— Слава Богу, що послав мені тебе. Ходімо в хату, доки в цього шофера не сталося зневоднення організму. Так вже слину пускає, ледь не захлинеться. Ця майка не дуже мене обтягує?

— У тебе просто класна майка, — цілком щиро запевнила Наріне. — А що на ній написано?

— Девіз бойскаутів. «Будь готовий» англійською. Я купила її в Сейлемі.[5]

ГЛАВА 8

Не шукай пені — вона тебе знайде

— Як мені увійти? — запитала Аліса.

— А чи варто вам входити? — сказав Лакей.

Льюїс Керролл

Він таки спізнився.

У Вишневому за вказаною адресою Романа чемним мовчанням зустріли важкі дубові двері з пудовим навісним замком. Занавісок на вікнах не було, будинок виглядав тихим і явно порожнім. Значить, відьма вже поїхала. Довбаний Капелюшний, не міг в неї взяти нову адресу? Клімакс у нього почався, чи що? Щось він із цією жінкою якийсь незвично сором’язливий.

І де її тепер шукати?

А ніде. Хай тепер голова болить у його колишнього друзяки. А він чесно приїхав, куди треба, дарма витратив бензин і поцілував зачинені двері. Тому все, що далі, — не його проблема.

— Ви, чоловіче, Томку шукаєте? — гукнув хтось позаду. Вересень, котрий вже йшов геть із двору, без ентузіазму озирнувся через плече. З сусідньої ділянки, що ліворуч, над парканом похилилася рум’янощока круглолиця жіночка і пильно вивчала його очима. Роман кивнув.

— Власне, так, я шукав її, але, бачу, вона вже поїхала, тож...

— Та то нічо! — махнула пухкою правицею сусідка. — Вони лише хвилин десять як вирушили — якщо схочете, то доженете. На Київ вона подалася.

— Так, я в курсі.

— Ну то от. Її якийсь дядько повіз, на такому синенькому ВАЗі. Ну, знаєте, двомісний і з отакенною будкою іззаду...

— Комбо? — припустив Роман. — Тобто «каблук»?

— Шо? Шось не второпаю...

— Ясно. Дякую. Кажете, десять хвилин?

— Ага, не більше. Доженете, не бійтеся. Ви, теє, привіт їй переказуйте! І скажіть, хай передзвонить сусідці Марії й дасть свою нову адресу. Бо в мене ще для неї робота буде. Нумер вона знає! Перекажете?

— Аякже, — пробурмотів Вересень. Вийшовши з двору, він поспіхом сів за кермо свого старого «сааба» і помчав на Київ. Гаразд. Спробуємо наздогнати той ВАЗ. Ну а якщо не вдасться, хай Капелюшний сам її шукає. Він не збирається лізти зі шкіри заради дурнуватих забаганок.

Та вищі сили, схоже, таки бажали, аби побачення з відьмою відбулося. Скоро він дійсно наздогнав ВАЗ-«каблук» кольору індиго, який неквапливо сунув по шосе. Лишалося сподіватися, що це саме та машина, яка йому потрібна, і що рум’яна сусідка не страждає галюцинаціями. Вересень скинув швидкість і прилаштувався позаду автомобіля, відчуваючи легку ностальгію за оперативною роботою — інколи йому цього справді бракувало. Таким макаром на швидкості шістдесят кілометрів на годину вони й дісталися до Києва.

У столиці було кружляння вулицями, майже півгодинне стояння у пробці на мосту, і зрештою ось він, пункт призначення, — «каблук» загальмував біля однієї з дев’ятиповерхівок на Куренівці. З машини вискочила жвава жіночка в тісних джинсах і футболці, і Вересень спершу вирішив, що переслідував не ту машину — ця сексуальна панянка в його уявленні менш за все скидалася на відьму. Хоча... за життя він ще не бачив жодної, то звідки йому знати, як ті виглядають? А коли це, як запевняв Капелюшний, пройдисвітка, що стриже капусту з дурнів, то й вигляд у неї цілком відповідний.

Доки водій вивантажував з кубічного багажника речі, жінка теревенила з якоюсь молодою дівчиною, що стояла біля під’їзду. Вересень спостерігав і чекав. Зрештою обидві особи жіночої статі та завантажений клунками й валізами водій зникли в будинку.

Роман і собі виліз із машини. Треба було дізнатися, в яку квартиру вони попрямували. Спершу він збирався під якимось приводом запитати її номер у водія ВАЗу, коли той повернеться, та це не знадобилося — хвилин за десять на одному з балконів на третьому поверсі раптом з’явилася ота волоока компаньйонка відьми і заходилася активно витрушувати якесь ганчір’я. Вирахувати, якій квартирі належить балкон, було справою техніки. Коли водій з полегшенням на лиці вийшов з під’їзду, Вересень вичекав ще дві хвильки, а потім внутрішньо зібрався і попрямував усередину. Скоріше за все, він буде для відьми не дуже очікуваним гостем, але й стирчати під будинком до вечора він також не збирається.

Двері відчинили не відразу. Хвилин зо три Вересень прислухався до приглушених наказів владного жіночого голосу нести те туди, класти інше сюди, а отам протерти ганчіркою, а потім замок нарешті відімкнувся і приємно рельєфний об’єкт стеження виник на порозі. Зблизька ця жіночка виявилася ще привабливішою, аніж здаля, тому Роман на кілька миттєвостей розгубив увесь запас завчених слів, якими збирався звернутися до хазяйки. Відьма, втім, взяла це на себе.

— Чим можу?.. — поцікавилася вона, зрозумівши, що гість ніяк не збере думки докупи.

Вересень наказав собі сконцентруватися і якнайшвидше завершити цю місію, аби потім із чистим сумлінням послати Капелюшного під три чорти. Він прочистив горло і почав з банального:

— Тамара Сотник?

— Вона сама. А ви хто?

— Я, як би це зрозуміліше сказати... ви знали Маргариту Козодуб?

— Знала і знаю.

— Гм... одним словом, я друг Віктора, її чоловіка. Це він направив мене сюди. У мене до вас є розмова.

— Вітьок? — чомусь здивувалася рудувата панянка. — Направив? Коли це?

— Сьогодні вранці, — збрехав Роман.

— Та невже? Що ж... це вже справді цікаво. Заходьте.

Вона пропустила його у вузький і захаращений речами передпокій. Це вторгнення примусило Вересня почуватися не в своїй тарілці. Якого дідька він тут забув? Клятий капітан вже зовсім мишей не ловить. Рука відьми між тим м’яко спрямувала його коридорчиком до кухні.

— Я лише чверть години як в’їхала в цю квартиру, — пояснила жіночка. — Так що не зважайте на безлад. Прошу туди. Я зараз.

Роман слухняно поплентався на кухню, де всівся на подертий табурет. Хазяйка приєдналася до нього дійсно швидко, лишень попередньо видавши своїй помічниці в іншій кімнаті чергову порцію розпоряджень.

— Не можу нічим пригостити, бо не маю уяви, у котрій із сумок чай та кава, — мовила вона, з’явившись у дверях.

— Не страшно, — махнув рукою Вересень. — Я все одно відмовився б.

— Занадто скромний жест для Вітькового друзяки, — фиркнула жінка. — То про що ви бажали поговорити?

— Ну... — То про що ж? Важко було орієнтуватися в питаннях, не будучи в курсі найменших деталей справи. Доведеться цілити наосліп. — Ви ж у курсі, що міліція знайшла тіло Маргарити зі слідами насильницької смерті?

— Дехто намагався мене в цьому переконати, — спокійно відповіла Тамара. — І що?

— Її вбитий горем чоловік хоче знати все, що вам відомо з цього приводу. Коли востаннє її бачили, чи не розповідала вона про підозрілі знайомства, чи не казала чогось, що могло б...

— Яка незвична цікавість для мерця.

— Що? — не второпав Вересень.

— За життя Вітьок був куди менш допитливим щодо своєї дружини, ніж після того, як його вбило горе. До речі, причина смерті офіційна? Здох від докорів сумління?

— Про що ви...

— Про те, що ви мені брешете. Віктор Козодуб справді помер цієї ночі, тільки боюся, що його відправило до праотців щось цілком фізичне, типу подушки на морді або електродроту на шиї. Хіба міліція ще не виявила його грішне тіло?

— Не знаю, я не з...

— А от мені здається, що ви з. Бо я не відчуваю, що ви бодай якимось чином дотичні до Вітька Козодуба. Ви навіть ніколи його не бачили. Зате дотичні до іншої цікавої постаті, що так і маячить у вашій свідомості. Зізнавайтеся — вас підіслав Кап-Кап?

— Хто? — остаточно спантеличився Роман.

— Капітан Капелюшний. Я мала б здогадатися, що він не заспокоїться. Кажіть уже, що саме він наказав з мене витягти? Для чого ви стежили за нашою машиною від самого Вишневого?

Вересень був ладен крізь землю провалитися. Ну от, вляпався. Але звідки вона все це знає?

— Звідки ви все це знаєте? — визнав він свою капітуляцію.

— Це важко пояснити у випадку, якщо ви, як і ваш друг, переконані в тому, що я шахрайка.

— Він мені не друг.

— Ні? То що ж ви тут робите? Ви ж наче дійсно вже не в органах.

— Він просив про послугу, — зізнався Вересень, відчуваючи себе учнем біля дошки, в якого на очах усього класу сталася ерекція. — А я йому завинив.

— Угу, зрозуміло. Людина честі — така ж рідкість, як і людина снігова. Що ж, перекажіть вашому королю, що мені все ще нічого додати до раніше заявленого. Рита жива, а її чоловік, котрий дав брехливі свідчення, — вже ні. Тільки хай бравий капітан навіть не думає вішати на мене його смерть — я маю залізне алібі в сусідній кімнаті.

— Тобто ви самі не були на впізнанні тіла загиблої? — запитався Роман.

— Ні. Але я готова на це піти і офіційно підтвердити те, що я і так знаю, якщо після цього мене залишать у спокої. Більше питань немає?

— Дозволите зателефонувати? — Вересень витяг з кишені мобільний.

— Заради бога, — кивнула Тамара. — Можете скористатися балконом, якщо не хочете, щоб я підслуховувала ваші конспіративні розмови.

— Дякую.

Перетнувши кімнату, в якій волоока дівчина ретельно шкребла підлогу (на звук його кроків вона підвела голову й подарувала йому насуплено-недовірливий погляд), Вересень вийшов на балкон і ретельно причинив за собою двері. Капелюшний схопив слухавку після першого ж гудка — вочевидь, тільки його й чекав.

— Ну?! — почулося вимогливе.

Кап-Кап, згадав відьмине скорочення Вересень і проти волі гигикнув. Йому сподобалося це «мокре» прізвисько.

— Чого смієшся? — не зрозумів Капелюшний. — Завдання виконав?

— Виконав, — буркнув Роман. — Точніше, намагався. Вона розкусила мене ще до того, як я заговорив. Я ж попереджав...

— Холера, — незадоволено озвався капітан.

— Вона таки дійсно відьма, — сказав Вересень на півтону тихіше, хоча в доцільності цього вже сумнівався. — Не може проста смертна стільки знати.

— Маячня, — відказав Капелюшний, але без упевненості в голосі. — Ти сам хоч щось довідався чи ні?

— Не густо. Вона каже, що той Вітьок, мій так званий друг, врізав дуба сьогодні вночі. Тобі це відомо?

— От зараза, — стривожився капітан. — Хрінова новина. А пройдисвітка звідки про це знає?

— Ти мене питаєш? Мабуть, звідти ж, звідки й усе інше. Але каже, що в неї є алібі, на випадок, якщо ти задумаєш підозрювати її.

— Ну, це ми ще перевіримо, — пообіцяв Капелюшний. — Гаразд, зараз я пошлю хлопців у гості до Козодуба, перевірити ситуацію. Хоча, щось мені підказує, що вона не бреше. Щось ще?

— Так. Відьма згодна упізнати тіло Маргарити в моргу, якщо це необхідно. І хоче, щоби потім її залишили у спокої. Цитую дослівно, кінець історії.

— О, слухай, розумна пропозиція! Зараз мотнемося в морг. Нікуди не тікай, я буду швидко.

— Та пішов ти! — обурився Вересень. — Чого мені тут стовбичити? Я свою частину зробив? Зробив. А решта — твої проблеми. Особисто я хочу поїхати додому і нажертися.

— Романе, ну не жени коней. — Інтонації Капелюшного раптом стали благальними. — Встигнеш нажертися. Я тебе сам пригощу, якщо дочекаєшся мене. З’їздимо швиденько, глянемо на трупика — і все, далі можеш гуляти. Я хочу, щоби ти типу свідком був. Хіба тобі важко?

— У мене таке враження, що ти її боїшся, — хмикнув Роман. — Дорослий дядько...

— Не мели дурниць! Я не вірю в усе це. Давай кажи адресу, зараз підскочу.

Упокорившись, Вересень продиктував вулицю, номер будинку і квартири, дав відбій і повернувся на кухню.

Звістку про скоре прибуття Капелюшного та майбутню поїздку до моргу Тамара сприйняла без особливого ентузіазму (як, втім, і сам Роман), але й сперечатися не стала. Лише зітхнула, обперлася сідницями об підвіконня і закурила якусь довгу сигарету.

— Бачу, ви додому не поспішаєте, — зауважила вона, змірявши Вересня довгим поглядом. — Поїдете з нами?

— Доведеться.

— Надто ви вже безвідмовні, Романе. У наш час це шкідлива звичка — бо стимулює бажання сісти вам на шию.

Він скривився — ось тепер вона якимось чином дізналася його ім’я.

— Для вас, я бачу, взагалі не існує таємниць? — поцікавився він, притулившись плечем до дверного косяка.

— Чому ж... У моєму житті таємниць куди більше, ніж у будь-якого середньостатистичного представника сірої маси. Для мене, наприклад, все ще таємниця, куди поділася Маргарита і хто лежить у холодильнику замість неї. Та й про вас я майже нічого не знаю — лише те, що плаває на поверхні.

— На поверхні чого?

— Вашої свідомості.

— То ви читаєте думки? — запитав він, подумавши, як по-ідіотському це звучить. У нормальному житті такі питання не ставляться на повному серйозі. Хоча... Що таке нормальне життя? І що таке життя взагалі?

Хрін його знає, пролунала з глибин мозку стандартна відповідь, як завжди у випадках, коли його тягнуло розмірковувати над сенсом буття.

Тамара ж лише коротко хитнула головою без тіні подиву.

— Ні, не читаю. Лише чую їх відголоски. Сприймаю уривки образів. Дистанційно або через дотик... Тільки не кажіть, що вам це цікаво.

— Насправді — дуже, — щиро визнав Роман. — Вам би в органах працювати. Ви воістину безцінний кадр.

— І що я вам зробила поганого? — щиро обурилася відьма. — Ви ж на власній шкірі відчули, як ваше управління цінує кадри — і цінні, і безцінні. А я безпринципних людей не люблю. Навіть у мене є свої принципи.

— Справді? І які ж це?

— Ну, найперший — не зашкодь.

— Як у лікаря?

— А я і є лікар. У мене друга вища освіта — медична. Дуже допомагає в моїй практиці.

— То ви вчена? Вмієте гробити людей, не лишаючи слідів?

Вересень і сам не міг втямити, яка зараза тягнула його за язик. Він розумів, що наривався — бо Тамара сказала більш ніж досить, аби навіть до такого затятого матеріаліста, як він, дійшло — щось у ній є. Надприродне. Здібності, які лякають. І приваблюють, як і все незбагненне. То що може завадити їй напустити на нього якийсь колотун?

— Силу шкода на вас витрачати. — Тома затягнулася своєю тонкою цигаркою. — Та й запізно вас ввічливості вчити. Що вже виросло, називається... Але ви — нечема, що є, те є. Чи не тому дружина вас покинула?

Витягати цю шпичку з серця виявилося боляче. Кровило. Утім, говорити крізь зціплені зуби було не легше.

— Ні, не тому.

Де в біса Капелюшний?

— Застряг у пробці біля Фрунзе, 103. Знакове місце, чи не так? Скоро намалюється, не переймайтеся. — Тамара докурила і загасила сигарету в скляній попільничці «під кришталь».

— Я вже боюся навіть думати у вашій присутності, — майже весело промовив Роман. Тома посміхнулася.

— То й не думайте. Не варто напружуватись. Сили вам ще знадобляться.

«Це ж для чого?» — хотів поцікавитися Вересень, та зненацька, глянувши в Тамарині очі-колодязі, передумав ставити дурні питання. Непроста ця жіночка. І здається, він намарне в це вплутався. Підсобив, що називається, приятелю. Хто б йому тепер підсобив?.. Хто б уберіг від цього виру, куди затягує невість чому ожилий інтерес до життя? І ще щось, назви чому Роман поки що не знав. Не хотів знати?

Очікування затягувалося, і на прохання хазяйки дівчина з сусідньої кімнати (як виявилося, її звали Наріне — ну не комедія?) таки розшукала серед речей нову бляшанку розчинної кави. Вони встигли випити по дві філіжанки, перш ніж на порозі нарешті виник Капелюшний, котрий відразу ж заходився їх приспішувати. Незважаючи на його нетерплячість, Тамара демонстративно неквапно зібралася, наостанок дала Наріне кілька наказів стосовно клунків, і вони втрьох полишили квартиру.

Далі була поїздка містом, потім експертно-криміналістичний центр. Там їх зустрів начальник відділу медико-біологічної експертизи, двометровий велетень на ім’я Самсон Левенштейн. Поручкався з Капелюшним, стримано кивнув Вересню, галантно напівуклонився Тамарі й повів їх довгим, освітленим лампами-блимавками коридором до передостанньої кімнати ліворуч. Там, поруч зі столом для розтинів, стояв укритий простирадлом медичний візок.

Коли велетень у білому халаті зісмикнув тканину з лиця трупа, Тамара стримала слова, що ледь не зірвалися з язика, — ті, що вже казала невіруючому капітану за першої зустрічі й збиралася повторити знову. То не вона.

Тома повільно обійшла візок, потім похилилася ближче до безкровного лиця дівчини на ньому, зрештою обережно торкнулася пальцями побілілої шкіри. Її дихання на мить перехопило, а зіниці розширилися.

А потім Тамара повернулася до чоловіків, які пильно дивилися на неї, очікуючи вердикту, і тихо промовила:

— Так. Це вона. Маргарита Козодуб.

ГЛАВА 9

Про викривлення правди з благими намірами

Біда примушує брехати навіть чесних.

Публілій Сір

Звісно, вона збрехала.

То все ж була не Маргарита; дуже схожа дівчина — але не вона. Хоча, треба визнати, нещасну пошматували так, що помилитися міг би хто завгодно... з тих, хто не знав Ритку близько. Та тільки не Вітьок. І не сама Тома.

А вирішити змінити своє рішення і свідомо грішити проти істини її змусили кілька причин.

Це було не просто вбивство. Хтось абсолютно точно хотів, щоби Маргариту не шукали. Цей хтось намагався загородити мертвою псевдо-Ритою Риту живу. Цікаво, для чого? І чи дотична сама Маргарита до такої зміни особистості? А якщо так — то чи пішла на це з доброї волі?

Питань незрівнянно більше, ніж відповідей. Але та Ритка, яку Тамара знала досі, ніколи б не спромоглася ні на що подібне. Так, у неї частенько губилася клепка і відмовляли гальма, коли вічна жага пошуків надреального затьмарювала розум, — але вона б ніколи не взяла участі в авантюрі, де мав фігурувати труп. Хотілося вірити, що й зараз вона не мала безпосереднього відношення до цієї катавасії з підставним тілом.

А ще — за всім цим виразно відчувалася присутність магії. Справжньої магії, а не якихось там дешевих фокусів. Тома вловила це, як хворий на артрит власними кістками може безпомилково спрогнозувати негоду. І магія ця була аж ніяк не білою.

Дотик до мертвого тіла, що тривав не довше ніж півсекунди, повідомив їй достатньо. Навіть той мізерний краєчок айсберга, що його Тома побачила внутрішнім зором, красномовно свідчив: нинішня халепа є найсерйознішою з усіх, де встигла побувати Ритка. Такого моторошного і гнітючого відчуття не було навіть за часів конфронтації з Білим Братством. З тими, принаймні, все було більш-менш очевидно — потужна маніпуляція свідомістю, психічні атаки, але насправді ніяких потойбічних чудес. А тут... Сприймалося це так, неначе між Томою і її подругою кишма кишать якісь позаземні, небачені п’явки, і, якщо ризикнути протягти руку, вони вп’ються у плоть і миттєво висмокчуть не лише кров, але й душу.

Звісно, подібних видінь було недостатньо, аби змусити Тамару відмовитись від ідеї пошуків Ритки, але враження вони справляли невтішні.

Однак це було не все, що вдалося побачити, під’єднавшись до залишків енергетики покійниці. На якусь мить поміж блискучої й хижої чорноти, що поволі розвіювалася над тілом, неначе інверсійний слід за літаком, Тамарі вдалося розрізнити лице. Людське обличчя. Може статися, що воно було останнім, що бачила за життя бідолашна дівчина.

Гіпотеза про те, що в очах загиблих насильницькою смертю фіксується зовнішність убивці, була вигадкою... але не стовідсотковою. Тамара давно підозрювала, що душогуби лишають слід в енергетичних полях своїх жертв, адже вбивство завжди спричиняє вилив енергії — і в жертви, і в того, хто вбиває. При близькому контакті ці поля можуть поєднуватись; тому не дивно, що деякі психопати навіть примудряються отримати оргазм у такий момент. І не більш дивно, що сліди такого-от взаємопроникнення можуть фіксуватися на енергетичних оболонках. Потрібен лише дар, який дозволить побачити їх. зчитати, як сканером. Мабуть, саме цим і намагаються займатися екстрасенси, котрі інколи неофіційно співпрацюють з криміналістами. Сама ж Тамара ніколи не думала, що їй особисто доведеться перевірити цю теорію на практиці... Ну ось, довелося.

Вона знала лице, яке побачила в тій темряві. І зараз, сидячи на кухні з третьою за останні десять хвилин сигаретою, намагалася збагнути звідки.

...У морзі вони впоралися швидко. Звісно, Капелюшний їй повірив. Більше того, ухопився за її брехню, мов за рятівний круг, усіма фібрами ментівської душі радіючи скорому закриттю справи, і навіть переможно підморгнув Вересню — мовляв, я ж казав. Його радість, утім, обірвав дзвінок мобільного, котрий приніс звістку про те, що тіло Віктора Козодуба таки знайдене міліцією. Після цього були намагання Кап-Капа ввічливо запідозрити Тамару в співучасті зі зловмисниками (зважаючи на її обізнаність), але Тома твердо заявила, що побачила смерть того п’яниці у віщому сні, і відмовилася додавати щось іще. Після цього капітан неохоче відпустив її, а сам помчав на місце злочину, попередньо застерігши полишати Київ без дозволу.

Тамара тицьнула вслід його машині непристойний жест, втомлено махнула рукою на пропозицію Вересня підкинути її і поїхала додому на трамваї.

Чималим зусиллям волі відкинувши недоречні спогади про вимушену співпрацю з органами, Тома знову напружилася, викликаючи в уяві те обличчя, що муляло їй своєю відомістю, наче камінець у черевичку. Звідки вона його знає? Де бачила?

Із упевненістю можна було стверджувати лише те, що шуканий писок не належав жодному з її клієнтів. Дивне лице — наче й симпатичне, але якесь штучне. Відразу і не скажеш, чоловіче воно чи жіноче. Видіння дало їй лише загальні риси, навіть колір волосся та очей лишався таємницею... Скоріше за все, обличчя траплялося їй десь у пресі. У якій саме? Ну... важко сказати. За новинами Тома ніколи особливо не стежила, тому газети пробігала очима не частіше одного разу на пару тижнів. Ще, бувало, інколи гортала глянсові журнальчики для жінок — не тому, що там було щось для неї корисне, а просто задля розслаблення після особливо важких сеансів...

Ось воно! Журнали. Але вся її макулатура лишилася в попередньому помешканні разом з іншим непотребом.

Коли Тамара розчаровано загасила розплавлений фільтр у попільничці, на кухню із лицем, сповненим почуття виконаного обов’язку, лицем увійшла Наріне.

— Я закінчила, — урочисто доповіла вона. — Підлоги заметені, вікна вимиті, ліжка я перестелила. А ще полила квіти та пропилососила килим. Зараз лише сміття винесу...

— Молодчина, — відгукнулася Тамара. — О, до слова, про сміття. Зважаючи на те, що ти жила в сусідньому під’їзді і взагалі є тутешньою аборигенкою, розкажи — чи не маєш ти вдома глянсових журналів для жінок? Типу «Космо» чи там «Академії»... І що більше, то краще.

— Звісно, маю. Тобто мала. Цілу купу різних. — Наріне зітхнула.

— Що таке? — невдоволено звела брови Тома.

— Це була моя віддушина — такі часописи. Шукала там рецептів, як подобатися чоловікам, і всяке різне... Ковтала їх, немов пиріжки.

— Це помітно. Романтизм як нежить — легко стає хронічним. А випічка шкідлива для шлунка. Печію не заробила?

— Ні, тобто так, але... просто всі вони у Ма... Максовій хаті.

— То й прекрасно. — Тамара рішуче підвелася. — Сходи, будь ласка, до нього в гості й забери всі журнали, які знайдеш.

— Ти не розумієш... Він замок поміняв, я ключа не маю, а сам він не відкриє. І ще там у нього коханка, я чула...

— Кицю, — поблажливо мовила Тома, — ти мене недооцінюєш. Не переймайся за це. Просто сходи.

* * *

Наріне покірно пішла.

Вона мала великі сумніви, що таланти її нової знайомої, якими б великими вони не були, чимось зарадять проти Макса і зачинених дверей, але виказувати це не мала права. Їй тепер тут жити, і нерозумно заперечувати Тамарі в перший же день спільного існування. Якщо нічого не вийде — вона просто повернеться з порожніми руками, і все.

Та коли дівчина дісталася сходами п’ятого поверху під’їзду номер два, де й мешкала до цього часу, сталося диво: двері її колишньої квартири розчахнулися і звідти вивалилася розхристана фарбована блондинка, однією рукою затискаючи під пахвою сумочку, колготи та плащ, а іншою безуспішно намагаючись застібнути блузку на голих грудях. Панянка зі схлипами промчала повз спантеличену Наріне, ледь не збивши її з ніг, і побігла сходами вниз. Десь між третім і другим поверхами, судячи з характерних звуків, блондинку знудило.

Наріне зацікавилася. Тепер з розчинених дверей відчутно потягло відразливим смородом. Затиснувши рота рукою, вона пройшла в передпокій, зупинилася на порозі спальні...

Оце так видовище!

Забувши про нестерпну смердоту, Наріне зареготала. Бачить Бог, це найпрекрасніше, що вона бачила за все своє життя. Шкода, фотоапарата немає...

— Ти що тут робиш?! — істерично захлюпав Макс, плутаючись у просякнутих лайном простирадлах. Господи, а занавіски... а стіни... — Чого вирячилася?! Чого регочеш?! Пішла геть!..

— Вибач, любий, — простогнала Наріне, все ще не в змозі розігнутися від реготу, — але я повернулася за своїми речами. Я швиденько, заважати не буду...

— Дай мені чистого рушника, дурепо! І набери води у ванну!

Та Наріне вже просувалася до своєї колишньої кімнати, спираючись на стіни, неначе підстрелена. Від незвичної кількості сміху звело всі м’язи в животі, і вона навіть злякалася, що зараз задихнеться.

Ага, не дивно тут задихнутися... Бідолашна блондинка... Цікаво, це сталося під час попереднього пещення чи вже після оргазму?

У кімнату Наріне просто-таки ввалилася, заливаючись сльозами. Ганчір’я у шафі вирішила не чіпати, зібрала лише найцінніше — кілька книжок та аудіокасет, великий стос обіцяних журналів, маленький фотоальбом, косметичку і старенький фен. Усе це звалила в цупкий пакет з-під гербіцидів, що валявся під ліжком, і потягнула вантаж до виходу. Але на півдорозі до коридорчику не змогла не зупинитися, щоби ще раз помилуватися фантастичною феєрією.

Макс уже виплутався з потемнілої ковдри і стояв на тремтячих ногах; виглядало це так, неначе нижню частину тіла йому пересадили від корінного папуаса. Проти волі Наріне знову вибухнула сміхом. Її колишній чоловік викинув з голосу всі наказні нотки і лише просипів тремтяче:

— Люба, будь ласка... допоможи мені помитися!

— Для чого, коханий? — схлипнула вона й утерла з очей насміяні сльози. — Ти тепер виглядаєш у повній відповідності до свого внутрішнього світу. Цілковита гармонія. Щасливо залишатися! — І пішла геть.

— Стій! — заревів він їй услід. — Стій, не смій мене так полишати! Курва ти! Зачини двері! За... о-о-о...

Схоже, ще не все.

Наріне вийшла з квартири, вперше за багато часу відчуваючи себе по-дитячому щасливою. Попри прохання чоловіка, вхідні двері вона лишила відкритими настіж.

* * *

На кухні, нахилившись над своїми порціями запашного зеленого чаю, реготали вже обидві. Тамара про себе зауважила, що навіть колір обличчя у дівчини став більш природним.

— Не розумію, як тобі це вдалося, — похитала головою Наріне, все ще періодично стрясаючись від сміху. Тома лише невизначено махнула рукою.

— Старий сімейний рецепт. Я скористалася фотографією цього мачо з твого гаманця. Дивно, що ти її досі носиш.

— То ти все-таки нишпорила в моїй сумці!

— Тільки заради успіху справи, — схрестила пальці Тамара. — Сподіваюся, ти не образишся?

— Ні, ну що ти! Я просто в захваті!

— От і добре. Гарантую, що спогади про цей маленький конфуз, чи, краще сказати, велику несподіванку, істотно псуватимуть твоєму Максу всі майбутні інтимні радості. У цьому й полягає вища справедливість.

Наріне простягнула руку і торкнулася Томиного плеча.

— Дякую.

Вони ще трохи посиділи за чаєм, базікаючи ні про що і час від часу хихикаючи, як дві школярки, що уперше в житті побачили «оте саме» в чоловіка, а потім Наріне, вибачившись, пішла відпочивати. Тамара не стала затримувати її — мала справді напрацювалася дай боже, а крім того, у неї самої було безліч глянцевих справ. Тома ніколи нічого не відкладала на «потім», тому, зібравши в кулак усю свою волю, заходилася гортати кольорову макулатуру, вщерть забиту ідіотськими порадами типу тих, якими безуспішно користувалася Наріне, і підсолодженими біографіями та інтерв’ю з представниками так званої богеми. Тамара не читала статті — лише охоплювала чіпким поглядом кожну картинку, вдивлялася в кожне лице і гортала далі. Це нудне до кольок у печінці заняття тривало майже дві години. Зрештою шуканий писок Тома побачила в рубриці «Повний гламур» журналу «Каріна».

Те, що це був саме він, не викликало жодного сумніву.

ГЛАВА 10

Як правильно сунути руку в осине гніздо

Завжди чужими таємниці не бувають.

Михайло Мамчич

Головний підозрюваний пихато дивився на неї з барвистої журнальної сторінки з оглядом якогось збіговиська в одному з нічних клубів. Варто було лише побачити цю фізіономію на папері, а не в розпливчастій схованці пам’яті, як голова із клацанням касового апарата відразу ж видала всі наявні спогади. Ну звісно — ось той, кого вона шукала. Не дивно, що Тамара його підзабула — бо завжди зневажала цю рубрику та її однойменний клон на одному з телеканалів. Цей Філіп Зорев (саме таке ім’я повідомляв журнал, ігноруючи правила українського правопису) був типовим представником «золотої молоді», чи то «покоління «пепсі», — Тома завжди плуталася в цих визначеннях, втім, суть лишалася незмінною. Вона органічно не перетравлювала всю цю пластмасову vip-братію з перманентним солярійним загаром «два бакси хвилина», неприродно білими зубами, безцелюлітними дупами та курячими мізками — вони нагадували їй недороблених андроїдів, котрих відшліфували зовні, але в яких забули завантажити хоча б найменший інтелект, обмежившись найпримітивнішими інстинктами та вкрай урізаним словниковим запасом з обов’язковими «тіпа», «лаве» і «карочє». Підозрюваний суб’єкт мав усі шанси вважатися еталонною моделлю — ніжна шкіра, підведені чорним очі, пірсинг у губках, вибілена пергідролем копиця волосся та жодного натяку на проблиск розуму в очах. Не дивно, що Тома не відразу визначила стать особи у видінні — такого наяву побачиш і все одно помилишся. Один Бог знає, скільки пластичних хірургів ліпили цю суб’єктивну красу. З обрізків, мабуть, можна було б ще одну людину зіштопати...

І що, оцей задохлик — убивця?

Здоровий глузд ставив це під сумнів, але все ж Тамара була певна — у видінні з’явилося саме його лице.

Що ж ти, Філю, за фрукт такий?

Треба було це з’ясувати, тому вона набрала номер редакції журналу. Відрекомендувавшись директоркою нововідкритого розважального центру, яка тільки й мріє, щоби Філіп Неймовірний відвідав її заклад, Тома попросила до телефону самого добродія Зорева. Того, зі слів дівчини-менеджера, в редакції не виявилося, але після недовгих роздумів працівниця запропонувала номер його мобільного. Хороший початок. Тамара подякувала і за хвилину вже набирала Самого.

Слухавку не знімали довго. Нарешті, десь після десятого гудка, пролунало невдоволене:

— Чьо?

— Перепрошую, я маю честь розмовляти з Пилипом Зоревим?

— З Філіпом, — ще більш невдоволено виправив голос. — Давайте без цього жлобізму. Шо хотіли?

Тома примусила себе залишатися такою ж ввічливою, хоча з язика вже ладна була рефлекторно зірватися підпарканна лексика.

— Як забажаєте. В мене до вас є одне інтимне питання.

— Типу мені в цьому житті ставлять якісь інші, — з інтонаціями похмільного страждальця протягнув Філіп. Утім, Тамара вловила, що самопочуття в того дійсно хрінувате. Пост-ефекти після вбивства? Чи перебрав у своїх клубах?

— Ні, в мене інше. Мене цікавить, що вас пов’язує з Маргаритою Козодуб.

— Із ким? Уперше чую. Ви хто така взагалі?

Схоже, не бреше. Значить, тут одне з двох. Або Риту він знає під якимось іншим ім’ям, або не знає її зовсім, але мусить знати хоча б ту, котрій вкоротив віку. Ту, що холоне зараз у морзі з ярличком на нозі.

— Зайду з іншого боку, — проігнорувала Тома його останнє питання. — Мова про жінку, котру знайшли вбитою, чи, точніше, розпатраною, в Пролісках. Двадцять дев’ять років, каштанове волосся, сірі очі, висока, фігуриста. Сорок сім ножових поранень, з яких близько десяти — несумісні з життям. Ну то як, тепліше?

На іншому кінці зависла пауза, густа і в’язка, мов кисіль. Потім Філіп заявив:

— Не знаю, хто ти така і шо намагаєшся мені впарити, але ти помилилася адресою. Де взяла мого номера?

— То ми з вами вже на «ти»? — холодно поцікавилася Тамара.

— Ага, да. Хоча взагалі-то тих, хто мене за лоха тримає, я просто посилаю. Яка жінка? Який труп? До чого тут я, дамочко? Кислоти об’їлася?

Дивне відчуття — неначе їй одночасно кажуть правду і брешуть. Скоріше за все — він таки є вбивцею. Але не знає про це.

Як таке може бути?

— Філіпе, нам треба зустрітися, — мовила Тома. — Особисто. У вас великі проблеми. Гадаю, ми можемо...

— Розігналася! Карочє, так — забудь цей номер і піди полікуй голову, тьотя. Не раджу до мене суватися, інакше тобі буде хєрово. Втямила? Кінець розмови.

— Дурень, — пробурмотіла Тамара, коли гламурний абонент від’єднався.

Отже, що відомо? Підозри стають дедалі реальнішими. Цей педерастичний андроїд явно причетний до вбивства, але це максимум того, що вона могла витягти з телефонної розмови. Ну й також те, що його власна воля тут ні до чого. Хтось ним керував? Маніпуляція свідомістю? Такий висновок наполегливо напрошувався як найбільш ймовірний. Але про силу та майстерність того, хто на таке здатний, не хотілося навіть думати...

Одним словом, без особистого побачення з Філею не обійтися ніяк. Це єдине зачіпка, яка нині може вивести її до Ритки. Буде важко — але спробувати варто.

* * *

Вересню не спалося, що було вкрай дивно. І — що було ще дивніше — не спалося після виснажливого нічного чергування, відзначеного спробою проникнення на територію ввіреного йому об’єкта. Спроба, звісно, була так собі, дитячою — просто двом тупуватим підліткам закортіло курнути трави на території літовища, — але гра в наздоганялки з цими припарками забрала добрячу порцію сил та нервів. Роман гадав, що вимкнеться, щойно впаде на ліжко, та минуло вже три години, а він усе ще роздивлявся плямисту стелю і крутився так, ніби його дідько під ребра вилами колов. Чомусь та справа, в яку його втягнув Капелюшний, ніяк не бажала полишати голову, і це дивувало — адже більше вона його ніяким боком не мала хвилювати.

Та все ж чомусь хвилювала.

Він міг заприсягнутися, що відьма збрехала їм у морзі. Її ахання не мало нічого спільного з шоком від того, що на візку виявляється труп знайомої тобі людини. Вона торкнулася тіла — і після цього виголосила те, що так жадав почути Капелюшний. Але такого стріляного горобця, як Роман, обдурити було непросто. Руда панянка щось знає і приховує. А в холодильнику майже напевно лежить тіло не Маргарити Козодуб.

От тільки йому яке до всього цього діло?

Роман вкотре перевернувся на зіжмаканому в гармошку простирадлі й лайнувся. Цього він пояснити не міг. Може, то прокинулося професійне бажання взяти справу в свої руки і вивести всіх причетних на чисту воду? Та тільки ж він більше вже не мент. Для чого ускладнювати собі життя?

Зрештою він підвівся з ліжка й поплентався на кухню з твердим наміром зварити собі кави, проте жаданий напій скінчився. Чаю не хотілося. В холодильнику спочивала ще з вечора припасена «четвертинка» столичної, але й пити Роману не хотілося. Зовсім.

Ось воно, третє диво за нинішній ранок. Бог трійцю любить.

Повагавшись зовсім трохи, Вересень вчинив подвиг — вийшов до крамниці за кавою. Грошей вистачило лише на якусь дешеву і паскудну, з гучною назвою «Елітна», але це було не так вже й важливо. Повернувшись, він запарив собі велике горнятко зі свіжозмелених зерен і вмостився на стільці біля вікна. Пив каву, милувався деревами і розмірковував. Гаразд. Розважимося трохи, уявімо себе знову при виконанні. Отже, якщо припустити, що та жінка в морзі не Маргарита Козодуб і що Тома нахабно бреше органам, то нащо вона це робить?

Можливо, знає щось важливе, а тому хоче знайти подругу сама, не вплутуючи міліцію.

Що ж вона знає? І звідки дізналася? Від задубілого тіла?

Дуже давно Роман не відчував такого, як нині. Цей його стан був наче пульс, що зненацька з’явився в оголошеного мертвим. Знову хотілося щось робити. Рухатися, бігти кудись. Виривати зубами інформацію, гиркатися з підозрюваними та сюсюкати з важливими свідками.

Захотілося працювати. Та й просто — жити.

Покінчивши з кавою, Вересень почав одягатися. І навіть добровільно підставив щоки під стареньку електробритву.

Є кому подякувати за таке пробудження.

Ось він і подякує. Прямо зараз. А заодно й спитає дещо важливе. Багато часу це не забере.

* * *

Коли в двері подзвонили, Наріне якраз вмостилася у зручному череватому фотелі із знайденою в Томиній кімнаті книжкою «Популярно про магію» в руках. Вона була сама-самісінька — Тамара, насуплена й зловісно мовчазна, кудись помчала з самого рання — і збиралася насолодитися цією розкішшю по повній програмі, чого їй не вдавалося вже бог знає скільки часу.

Ну от, не вдалося і зараз.

Тяжко зітхнувши, дівчина попленталася до дверей, гадаючи, чи це не її хазяйка повернулася і дзвонить, бо забула ключі. Обережно глянула у вічко.

На порозі стояв учорашній відвідувач — той, з яким Тома їздила по справах. Наріне, побачивши його, чомусь розхвилювалася і спитала тремтливим дитячим голоском:

— Хто там?

— Роман Вересень. Пані Сотник удома?

— Ні, її немає, — відчуваючи дурне розчарування, на яке не мала жодного права, відказала дівчина. То йому потрібна Тамара.

А ти думала, він до тебе прийшов? Чи, може, по тебе?..

— Що ж, тоді я на неї зачекаю. Всередині. — Перед вічком швидко, як метелик, промайнула червоношкіра «корочка». — Я з міліції.

Наріне вагалася. З одного боку, впускати незнайомця до хати не можна, звідкіля б він не був. З іншого — Тамара ж його впустила. Та й узагалі. він викликає довіру. На маніяка не схожий. Трохи втомлений, русявий, середнього віку, зросту та статури і чомусь дуже нещасний. Дівчині згадалися його очі. Срібно-сині, розумні і сповнені болю. Дуже гарні.

Ну в тебе й фантазія!

— А що сталося?

— Я не уповноважений відповідати на такі питання. Таємниця слідства.

Це прозвучало солідно і переконливо, тому Наріне таки впустила гостя (чи, радше сказати, відвідувача) і провела його на кухню — він сам туди попросився. Наколотила йому й собі розчинної кави і присіла навпроти, шкодуючи, що виховання не дозволяє їй займатися своїми справами, коли в домі є хтось сторонній. Вона ніяковіла і щосили намагалася придумати підходящу тему для бесіди. Тема не придумувалася.

Та й справді, про що їй з ним говорити?

Про Максима? Про Тамару? Про погоду?

— Е-е... — несміливо почала вона, але замовкла, не вигадавши продовження. Чоловік, який мовчки й зосереджено сьорбав каву, підвів очі.

— Цікаве прізвище — Вересень, — зробила ще одну спробу Наріне. — Осіннє. А я знаю ще одного Вересня — той дядько веде якусь передачу на телебаченні...

Дурепо, що ти верзеш?

— Ми з ним не родичі, — озвався відвідувач. — А ви — Наріне?

— Гм... так. — Власне ймення ще ніколи не здавалося їй настільки ідіотським.

— Гарне ім’я, — сказав Роман. — Ви звідкілясь зі Сходу?

— Ні. А ви?

— Я з органів, — іронічно хмикнув Роман. Наріне подумала і вирішила, що також може дозволити собі посмішку.

— Мабуть, цікава у вас робота.

— Здебільшого, псяча, хоча... всяке трапляється. Ось сьогодні мені трапилося майже побачення із вродливою дівчиною. Так що удача на моєму боці.

Наріне почервоніла і відвернулася до вікна.

— Хіба ви не до Тамари прийшли? — якомога байдужіше спитала вона у шибки.

— Суто у справі, — запевнив Роман.

І яка ж це справа змусила тебе, парубче, слиною сходити, дивлячись на її сідниці? Невже карна? Наріне похнюпилася. Відвернулася б іще, та вже не мала куди. В її думки, мов змія, прослизнула звичайнісінька заздрість, і дівчина прекрасно це усвідомлювала. Тома — вона яскрава, ефектна, сяюча — на таких завжди задивляються чоловіки. А на неї, окрім Макса, ніхто двічі й не глянув. Та й Макс дивився лише за тим, аби точніше поцілити кулаком.

— А я не знаю, коли вона буде, — тоном досвідченої секретарки мовила Наріне. Вересень знизав плечима.

— Ну, колись та повернеться. Я не поспішаю. Симпатична у вас футболка.

Дівчина страшенно зніяковіла і шарпнула тонку тканину в себе на грудях, ніби намагаючись зіжмакати провокаційний малюнок — велетенський банан, що, хтиво всміхаючись намальованим ротом, нахилявся над половинкою кокоса з недвозначними намірами; знизу йшов напис «Size matters».[6]

— Вона не моя. Тобто тепер уже... це Тамарин подарунок.

— Я мав би здогадатися.

Розмова не клеїться, у відчаї подумала Наріне. Вони вдвох просто перекидаються порожніми фразами, наче кульками для пінг-понгу. А їй кортіло сказати щось небанальне, щось таке, що змусило б Романа глянути на неї, як на Тому, — із захватом. Чомусь.

Просто він тобі сподобався. Це природно.

Як це можливо — щоби внутрішній голос заходив так далеко?

— Ще кави? — пробелькотіла дівчина, аби лиш не мовчати.

— Ні, дякую. Можу я дещо у вас спитати, Наріне?

— Так, звичайно, — вона кивнула, завмираючи в передчутті чогось важливого.

Зараз він поцікавиться, що я роблю сьогодні увечері. А я...

— Ви давно знаєте пані Сотник?

Наріне просто фізично відчула, як витягується її лице. Ось тобі й маєш.

— Ні, не дуже. — Відповідь прозвучала сухо. — А вам це навіщо? Я тепер її приживалка... тобто економка. Що вас бентежить?

— По честі кажучи, ви. Ви з нею такі різні.

— Ну то й що? Ми не сестри, не подруги, і я не зобов’язана все життя бути чиєюсь калькою! — Отакої, здається, вона кричить! Від цього відкриття дівчина приголомшено замовкла. Винувато глянула на Романа — чи він не розсердився? Але ніби ні. Просто кивнув так, як це робить людина, котра слухає тебе і не чує.

Що ж, дивуватися не випадає. З нею постійно таке трапляється.

— Вибачте, — перепросила Наріне про всяк випадок. Вона завжди вибачалася, байдуже, чи була в чомусь винна, чи ні. — У мене був важкий день. ранок. Я зірвалася. Я не мала права так верещати. Ви не гніваєтеся?

— Та ні, з чого це. А ви не в курсі, куди саме пішла Тамара?

Знову!!!

— Поняття не маю, — цього разу мужньо тримаючи себе в руках, відгукнулася Наріне. — Вона мені не доповідає.

— І правильно робить. Бракувало ще тебе в це вплутати.

Роман і Наріне синхронно озирнулися до Тамари, яка дивовижним чином раптом матеріалізувалася у дверях.

ГЛАВА 11

Про пошуки пригод і винайдення проблем

У великих небезпеках є своя краса: вони дають життя братерству незнайомців.

Віктор Марі Гюго

День не обіцяв Томі нічого путнього від самого свого початку і таки дійсно виявився передбачувано безуспішним. Штурм редакції журналу «Каріна» не приніс результатів у вигляді адреси Філіпа Зорева: дівулі-менеджери з довгими лакованими пазурами навідріз відмовлялися видати цю страшну таємницю, і навіть елементи навіювання нічому не зарадили. Скоріше за все, захисним щитом спрацював рівень інтелекту панянок (точніше, його відсутність). Телефонний довідник теж не дуже допоміг — єдина Зорева, що там була, виявилася самотньою пенсіонеркою. Невдача роздратувала Тамару; вона гадала, що з її здібностями зможе встановити місцезнаходження того нікчеми куди швидше.

Власне, про паршиву сутність дня попереджав ще сон, який відвідав її сьогодні під ранок, — такий, що й на голову не натягнеш. Томі марилося, що вона йде довжелезним порожнім коридором до дивного зеленуватого світла, яке клубочилося попереду, — точніше, намагалася йти, бо на кожному кроці ноги ледве відривалися від підлоги. Та неначе перетворилася на потужний магніт для плоті. Як завжди уві сні — ти намагаєшся втекти від небезпеки, а кінцівки ледве ворушаться; але зараз вона, навпаки, рухалася назустріч загрозі. Тома розуміла, що в тому рухливому світлі може бути смерть. Але разом з тим там була і Маргарита.

Чи варто ризикувати заради неї?

— Не варто, — підтвердив голос її сина, і від темної стіни попереду відокремилася маленька постать, перекривши собою частину променів. — Не ходи, мамо. Заради мене — краще не треба.

— Там тьотя Рита, — зірвалося з вуст Тамари безглузде виправдання. — Я маю витягнути її.

— Ні. Не треба.

— Я мушу. Я її не покину.

Тома проминула його, й Іванко, ледь помітний у мороці, лишився позаду. А йти раптом стало легше. Підлога більше не магнітила ступні. Шлях відкрито.

— Тоді ласкаво просимо, — схвально відгукнувся низький, густий, оксамитовий чоловічий голос за її спиною, голос, що викликав асоціацію з гірким чорним шоколадом на язиці. — Якщо бажаєш... ти можеш увійти.

Вона встигла озирнутись і зрозуміти, що її син тепер став кимсь іншим і ці слова вийшли саме з його вуст, перш ніж із надр світляної хмари вилетіло з десяток тонких кількаметрових рук, які схопили її мертвою хваткою і втягнули у смертельно небезпечну зелень, як язик хамелеона відправляє в пащу хазяїна безпорадного метелика. Останнє, що було в цьому кошмарі, — незрозуміле слово «малус»; воно народилося у виску, схожому на лемент циркулярної пилки, і розітнуло свідомість навпіл.

Хорошого настрою після подібного годі було й чекати.

А ось тепер вона бачить, що вчорашній настирливий зайда з якогось дива розсівся в неї на кухні й, судячи з переможного виразу на обличчі, готувався остаточно зіпсувати день.

Тамара невдоволено зиркнула в бік Наріне. Та зіщулилася, немов зайченятко під косою, і пробурмотіла:

— Ми тут ось каву пили...

— Це що, кав’ярня? Для чого ти його впустила?

— Але ж він з міліції, — пискнула Наріне.

— Ну, з міліції нас давно поперли. — Тамара переключилася на Вересня: — Вламуватись до чужих осель, розмахуючи фальшивими посвідченнями, — це, між іншим, злочин. Чого вам треба? Якщо не помиляюся, вчора мені обіцяли дати спокій?

— Та я ніяким чином не збираюся його забирати, — примирливо здійняв руки Роман. — Хотів лише дізнатися, чому ви збрехали в морзі.

Тамара виразно вказала Наріне очима на двері. Дівчина, зрозумівши, що в її присутності розмова не продовжиться, ображено насупилася і попленталася з кухні, наостанок кинувши сумний погляд на Вересня. Той у відповідь лише знизав плечима. Дочекавшись, поки клацнуть двері кімнати, Тамара знову заговорила:

— Не розумію, яка вам різниця? Ви що, знову по наводці свого капітана?

— Ні, цього разу за власною ініціативою.

— Тоді тим більше не зрозуміло.

— Ви ж відьма. Хіба ви можете чогось не знати?

— Я не зобов’язана за будь-якої нагоди лізти в голову першому-ліпшому, — відрізала Тома. — Тим більше що найчастіше це не більш приємно, ніж копирсатися у сміттєвому баку. Тому давайте не будемо гратися в загадки.

— Гаразд. Просто мене дуже зацікавила ця справа. А на упізнанні ви говорили неправду — це сто відсотків. Чому змінили думку? Ви щось дізналися, так?

— Хоч убийте, не можу допетрати, яке ваше діло.

— Ну, те, що мене звільнили, ще не значить, що я втратив навички розслідування.

— Тобто ви пропонуєте мені допомогу?

— Щось у цьому дусі.

— А потім усе доповісте Капелюшному?

— Та при чому тут він! — розсердився Вересень. — Я хочу зробити це для самого себе. Мені це необхідно більше, ніж йому. Капелюшний зараз цілком щасливий, бо отримав ваше свідчення і зможе швидше закрити справу. А мене цікавить правда.

— Невже в наш час таке ще буває? — щиро здивувалася Тома. — Або ви до мене клинці підбиваєте, вигадуючи казки, аби тільки бути поряд...

— Та як я можу!

— ...або одне з двох, як кажуть в Одесі. Щось я вам не вірю. Що ви потім будете робити з тою правдою? На стінку почепите?

— Це вже моє діло, — буркнув Вересень. — Але зараз я можу натякнути капітану, що в морзі замість вашої Маргарити насправді лежить хтось інший, а ви водили його за носа, щоби позбутися завади...

— Он ви як, — процідила Тамара. — Шантаж, значить? Наскільки я знаю нашу міліцію і її бажання напружуватися, Капелюшний повірить радше папірцю з моїм підписом, аніж вашим єретичним заявам. Але... можемо домовитися.

— Стосовно чого?

— Ви допоможете мені розшукати в Києві одного суб’єкта, а я після цього розповім вам, чому сказала неправду.

— Що за суб’єкт?

— Один гламурний гомункул на ім’я Філіп Зорев. Наразі я маю тільки його фото і номер мобільного. Він веде колонку в журналі «Каріна» і програму на телебаченні. І підозрюю, що має відношення до зникнення Ритки. Впораєтесь?

— Це треба на сьогодні?

— Це треба на зараз.

— Подивлюся, що можна зробити. Запишіть мені все, що маєте на нього, спробую копнути. — Вересень ковтнув залишки кави, підвівся й поцікавився: — А що ви збираєтесь робити, якщо ми його знайдемо?

Тамара вперше за цей ранок посміхнулася, але якось зловісно.

— Просто поговорити.

* * *

Вересень упорався на диво швидко — за годину він уже дзвонив у Томині двері. І коли та відчинила, помахав перед її носом маленьким папірцем.

— Готово. Домашня адреса, номер машини і навіть ідентифікаційний код. Свою частину угоди я виконав.

— Навіть не буду питати, як вам це вдалося. — Тамара вихопила цидулку і пробігла написане очима. — Але мені ще треба потеревенити з цим бевзем. Підвезете?

— Звісно.

— І до речі, не забудьте свою фальшиву «корочку» — може знадобитись як засіб переконання.

Перед тим як вирушити, Тома знову попередила Наріне, що та лишається за старшу, але цього разу рішуче наказала не впускати нікого, хай навіть за дверима матеріалізується сам сер Пол Маккартні з валізами та пропозицією руки і серця. Наріне покивала з виглядом цуценяти, яке отримує догану за калюжу на підлозі, але Вересень уперше свідомо зауважив, що це дівча з чудернацьким ім’ям насправді дуже симпатичне. Є в ній щось привабливе й магнетичне, тільки приховане під кількома шарами сірості й затурканості, неначе бюст супермоделі під двома куфайками. Для чогось він помахав їй з порога, й обличчя Наріне, яка помітила це, відразу посвітлішало та осяялося несміливою напівусмішкою. Тамара, здається, також зауважила жест, але нічого не сказала — лише щось невиразно мугикнула і випровадила Романа за двері.

Філіп жив на Печерську, на вулиці Гусовського. Враховуючи нездоланні затори на дорогах, на прибуття за вказаною адресою новоспеченому детективному дуету знадобилася рівно година. Будинок з потрібним номером виявився елітною одинадцятиповерхівкою охристого кольору, огородженою кованим парканом, метр житла в якій коштував явно більше за піврічний дохід будь-якого середньостатистичного київського смерда. Роман підрулив до тротуару перед в’їздом на територію і зупинив «сааб».

— Що далі? — запитався він. Тамара завагалася.

— Далі, мабуть, мені доведеться проникнути в цю цитадель богів. І сподіватися, що Філя вдома.

— Може, розповісте нарешті, чого вам від нього треба?

— Ні. Тобто не зараз. Спочатку мені треба побачитись із ним віч-на-віч.

— Стривайте, а то часом не його танк? — Вересень раптом вказав у бік здоровецького «хаммера», що стояв віддалік, по інший бік огорожі, потім тицьнув пальцем в аркушик у руці Томи. — Номери наче співпадають.

— А й справді, — погодилася Тамара. — Гарна цяця в нашого хлопчика. Мабуть, дідо Фрейд таки мав рацію стосовно розмірів. Гаразд, ходімо — будемо напрошуватися в гості.

— Думаєте, отак просто увійти в цей будинок? — із сумнівом промовив Вересень. — У подібних хмарочосах серйозна охорона. Якщо ви не мешканець або господар не хоче вас бачити, вас туди просто не пропустять. А як я зрозумів, вас він бачити точно не схоче.

— Пропонуєте щось інше?

— Ми можемо почекати, доки ваш Філя вийде звідти, — повів плечима Роман.

— Це може статися не так уже й скоро.

— Ну, якщо він така публічна людина, як на те виглядає, то дивно, що ми взагалі застали його вдома. Навряд чи він сидітиме там увесь день. Гадаю, ми його скоро побачимо.

І слова Вересня справдилися швидше, ніж Тома встигла придумати відповідь. З під’їзду раптом вийшов пан Зорев власною персоною. Оглядівся, закурив щось схоже на довгу тонку сигару і розв’язно покрокував до свого «хаммера». Тамара аж рота відкрила від здивування.

— Слухайте, а ви молодець. А той, хто попер вас з міліції, — ідіот.

— Я намагався довести йому те саме, — всміхнувся Роман. — То що, стежимо далі?

— Аякже. Подивимось, куди приведе нас цей голубок.

«Голубок» між тим завів свого залізного монстра і незграбно вибрався з парковки. Роман у свою чергу також увімкнув запалювання. Дочекався, поки «хаммер» проїде повз, потім акуратно розвернув свого «сааба» і невимушено прилаштувався позаду велетня, намагаючись тримати кількаметрову дистанцію.

Таким чином вони колесили по місту ще з півгодини. Зрештою стеження скінчилося біля входу в японський ресторан під назвою «Домо арігато» десь на Позняках. Там Філя виліз із машини, потинявся навколо, когось пильно визираючи, кілька разів глянув на годинника, витяг телефон, з кимсь жваво поспілкувався, після чого роздратовано харкнув на тротуар і зник у дверях ресторації.

— Ось тепер — ходімо, — рішуче мовила Тамара. — Будемо брати тепленьким.

Ресторан явно поступався традиційністю на догоду європейській любові до комфорту — принаймні, на вході ніхто не примусив їх роззуватися, як це робиться в автентичних японських закладах. Всередині він являв собою досить величеньку залу з двома десятками дерев’яних столів, над кожним зі стелі звисав стилізований ліхтарик. Майже всі столики були зайняті. Філіп уже сидів у кутку, під мальовничим панно, що зображувало якийсь епізод із самурайської історії, а офіціант-японець у білому кімоно приймав у нього замовлення. Коли той відкланявся й пішов, Тома кивнула Вересню. Вони наблизилися до столика, і Тамара, не чекаючи запрошення, сіла на лаву навпроти об’єкта стеження. Роман, повагавшись секунду, присів поруч. Філя вилупив очі на неочікуваних візитерів, від несподіванки відваливши щелепу, але досить швидко опанував себе.

— Ви чьо, сліпі, мля? — злостиво поцікавився він. — Столик зайнятий! Чого повитріщалися? Ви хто такі?

— Ось він, — кивнула головою Тамара в бік Вересня, — представник карних органів, який любить перевищувати повноваження і чавити підошвами пальці допитуваних. А я — всього лише терпляча жінка, що чекає правдивих відповідей на кілька простих запитань.

— Чьо? Які запитання? Ви знаєте, хто я такий?..

— Звісна річ. Ми з тобою вчора розмовляли по телефону. Якщо пригадаєш, то зекономимо час.

— А, то ти та дурнувата? Я ж тобі вже сказав: не знаю нічого. І попередив...

— Фільтруй базар, хлопче, — погрозливо втрутився Вересень, — бо доведеться мені тобі рота мити.

— А ти мене не лякай, ментяро. Теж мені, дядя Стьопа висрався. Та я тебе сьогодні до вечора можу з роботи викинути! Чого наїжджаєте?

Тома відчула, як напружився Роман, і поклала руку йому на плече, стримуючи від необачних дій.

— Філіпе, дай нам відповідь, і ми підемо. Де Маргарита Козодуб? Що з нею?

— Та не знаю я ніяких Маргарит, маму вашу! От придовбалися!

— Ти скоїв убивство, ти в курсі? — Тома намагалася говорити впівголоса, але дехто з відвідувачів почав звертати увагу на їхній столик. — Чи ти нічого не пам’ятаєш? Схоже, тобі добряче промили мізки.

— Що? Що ти мелеш...

— Це якась секта, так? Як мені на неї вийти?

Щось промайнуло в очах Філіпа на частку секунди, промайнуло і швидко зникло.

— Не знаю, про що ти торочиш...

— Це точно секта, — продовжувала Тамара вже ствердно. — Мені потрібна інформація, Філіпе. Розкажи, як вона називається, як туди потрапити. Ти ж знаєш, про що я.

— От же ж відьма! — вигукнув Філіп, але вже не погрозливо, а скоріше злякано. Ще кілька відвідувачів повернули голови в їх бік. Вересень нервово завовтузився на своєму місці.

— Малус, Філіпе, — промовила Тома, пильно вдивляючись у Філині очі. — Що таке малус? Га? Це назва вашої секти? Розкажи мені!

Філіпа раптом почало трусити — здавалося, що хтось непомітно під’єднав до нього електричний струм. Очі його миттєво стали порожніми, подібно до вікон будинку, в якому вимкнули світло. Руки звісилися вздовж тулуба, як батоги, а голова захиталася з боку в бік, неначе в гутаперчевої ляльки.

— Філіпе? — стривожено покликала Тамара, та він її навряд чи чув. Очі Філі закотилися, блиснувши білками, а з рота звісилася слина. Хтось зойкнув, дзенькнув посуд. Вересень скочив з лави.

— Що мені робити? — розгублено вигукнув він. Тома й сама напевно не знала. Все сталося надто швидко.

— В нього якийсь напад. Тримай його!

Роман спробував, але руки Філіпа відштовхнули його геть із силою доброго битюга. Вересень проїхав на сідницях по підлозі кілька метрів, зупинившись лише від удару спиною об один із столів. Хтось із відвідувачів завищав. А оскаженілий Філя одним різким рухом звівся на ноги, як маріонетка, котру смикають за потрібну мотузочку.

— АААААААРКХ! — вирвалося з його сповненого піною рота. — ГААААААААХХХ...

З підсобки вискочило кілька японців у кухарських фартухах, з ножами та виделками в руках. Попри абсурдність ситуації, на якусь мить Томі стало смішно: азіатські куховари нагадали їй головорізів-якудза, що збираються пошматувати непокірного. Але насправді ті лише перелякано скупчилися у зграйку, перегукуючись між собою — вочевидь, радилися, як зупинити божевільного клієнта. Та Філя, втім, зупинив себе сам.

Він підскочив до сусіднього столу, схопив з нього порцелянову мисочку, розкришив її пальцями та одним різким рухом розпоров собі скалкою горлянку.

Тепер закричали вже всі присутні, включно з Тамарою. Довгий струмінь темної крові бризнув по дузі й зачепив кілька ліхтариків, що заходилися несамовито хитатися в усі боки. Але, як не дивно, Філя був ще живий і навіть тримався на ногах. Неначе й не було розрізу від вуха до вуха — він так само сіпався в корчах і видавав протяжливі звуки, які тепер перетворилися на суцільне булькання. Знову хитнувшись до столу, він схопив уже палички для їжі й почав несамовито штрикати ними себе у шию. П’ятий удар виявився останнім — сіпання припинилося, палички застрягли в розпоротій горлянці, а Філіп мішком завалився на підлогу й лишився нерухомим — лише багряна калюжа швидко розповзалася навколо його голови, заливаючи декоративну плитку підлоги.

Тільки зараз Тамара зауважила, що вона сама напівлежить на лаві, пригинаючись під стільницею. Потім руки зрадили її, й вона практично скотилася на долівку, боляче вдарившись коліньми. За кілька метрів в ідіотській позі завмер Вересень. От і постежили. І що тепер? Що далі?..

Переговори, як кажуть у політичних колах, провалилися.

ЧАСТИНА 2

ГЛАВА 12

Поперед батька в пекло

Надмірна цікавість загрожує втратою раю.

Бен Афра

— Господи, та тут мертві пташки! — плаксивим голосом повідомила Одарка.

— Де? — невдоволено відгукнувся Павло. Бляха-муха, з того часу, як вони лишень підпливли до берега, ця тупувата дівка тільки й робить, що скиглить щохвилини. «А може, не треба?», «а як там хтось є?», «а раптом нас упіймають?». Якби не її звичка носити коротенькі платтячка, які при найлегшому подуві вітерця дарують можливість милуватися білими трусиками хазяйки, і не видатні цицьки, що на кожному кроці ледь не вивалюються з вирізу, фіг би він узяв із собою цю дурепу. У Пірновому тьолок вистачає, хай, може, й не таких фігуристих, але цілком підходящих, щоби відсвяткувати повноліття як годиться. Та він вже давно поклав око саме на Одарку. Ех, чого вони всі чим гарніші, тим дурніші? Спеціально позичив у брата моторку «Романтика», щоби покатати її Десною, провести екскурсію закинутою базою відпочинку, а потім спокусити і трахнути на лоні природи (про останній намір, втім, Павло завбачливо змовчав), а вона замість радіти й дякувати ниє й ниє. Ну та нічого. Все ж таки Одарчині м’які форми варті її нудіння. Оно вже база попереду, зара’ заспокоїмо, приголубимо, знайдемо затишну місцинку... зате потім усі пацани йому заздритимуть. І брат теж буде на нього по-іншому дивитися... По-дорослому. Так що треба потерпіти.

— Ну? Де твої пташки?

— Оно! — тицьнула Одарка пальчиком з неакуратно нафарбованим нігтиком кудись униз. — Під ноги подивися, блін! Вони тут скрізь! Я боюся...

Павло опустив погляд на землю і дійсно зауважив кількох птахів, що лежали у траві догори лапками. Шпаки, горобці, кілька голубів і навіть сорока. Лежали, схоже, вже не перший день. Він пнув ногою один з трупиків.

— Тю ти, розкричалася. Ну то й що? Мертвих птахів не бачила?

— Бачила, але ж не стільки одразу!

— Ну то це ж ліс, тут пташок більше, от і трупів теж більше, — припустив Павло, не збираючись дозволити такій дрібниці, як кілька дохлих горобців, зіпсувати заплановане. — Може, надзьобалися десь отруйного зерна і прилетіли сюди помирати. Логічно?

— Ну.

— То чого рюмсаєш?

Він обережно, але рішуче обійняв Одарку за плечі й притулив до себе. У відповідь на дотик у його штанях майже відразу ж завовтузилося й почало твердішати. А ця квочка все ніяк не могла відірвати погляд від пернатої дохлятини. Подумки вилаявшись, Павло якомога ніжніше потяг її за собою:

— Ходімо. Покажу тобі тут усе.

Насправді дивитись майже не було на що. Ще років із вісім-десять тому це була пристойна база відпочинку під назвою «Сонячний бір». Складалася вона з одного цегляного триповерхового корпусу і десятка дерев’яних будиночків просто в лісі, неподалік узбережжя Десни; плюс дитячий майданчик, поле для гри в теніс та волейбол, магазинчик, кафе і ще якісь дрібні господарські будівлі. Чому власники не змогли звести кінці з кінцями й покинули пансіонат напризволяще, невідомо, але з тих пір «Сонячний бір» потроху занепадав і нині перетворився практично на руїни. Будиночки знесли, лише фасад корпусу вцілів і тепер витріщався з-поміж дерев порожніми вікнами без рам і шибок. Чому базу досі ніхто не прибрав до рук і не перебудував, наразі теж було невідомо. Головний корпус час від часу слугував пристановищем бомжам, одного разу там навіть переховувався якийсь збіглий ув’язнений (тут його і взяли знову, до речі), але найчастіше будівля, як і решта бази, була абсолютно порожньою. Павло сподівався, що такою вона є і зараз. На крайняк він прихопив із собою викидний ніж — хай краще ніхто навіть не намагається заважати йому замолодити цю дівку...

Вони пройшли доріжкою із зарослих високою травою бетонних плит повз напівзруйнований дитячий майданчик, де їм заклякло посміхалися цементні скульптури персонажів мультфільмів з відбитими частинами тіл та шматками арматури замість кісток. Павло без упину говорив — про свої попередні вилазки сюди, про історію бази, про те, який шикарний вид відкривається з вікон третього поверху. Мета цього патякання була одна — забалакати Одарку та переконати в тому, що вони чудово проводять час. Якщо вона й далі смикатиметься від кожного тріскоту гілки та проситиметься додому, на нормальний секс можна не сподіватися.

Балаканина не дуже зарадила. Спочатку дівчина слухала, але коли вони проминули гігантські діри вікон колишньої їдальні та наблизилися до отвору, що колись був чорним ходом, то знову завела свою пісню:

— Дарма ми сюди припливли... У мене від цього місця аж ноги трусяться. Пашо, поїхали звідси, га? Сьогодні дискотека буде...

У розпачі Павло вирішив піти з козирів, які тримав у рукаві на крайній випадок.

— Шо, знову дригатися у клубі з половиною села? Блін, невже так важко зрозуміти, що я хочу трохи побути наодинці з тобою? Кажу ж, якби я хтів зависнути на дні народження з пацанами, то так і зробив би. Але сьодні я хочу бути тільки з тобою, бо ти, цеє, давно мені подобаєшся, і все таке, і тому я запросив тебе в перевірене місце типу на побачення. Ясно? Я спеціально тіки й чекав цього дня, щоби тобі зізнатися... наодинці...

Як і передбачалося, це подіяло — Одарка розтанула. Підібрала губки, заусміхалася, заморгала віями і, здається, розслабилася.

— Ой, справді? Чому ж ти мені відразу не сказав? Лєнка і Райка мені казали, що я тобі подобаюся, але я їм не вірила...

Тепер вже Одарка заторохтіла як кулемет, переповідаючи про свої приховані почуття. Павло з ентузіазмом кивав — нехай, нехай говорить. Тим простіше поставлене завдання. Він повів її за собою повз усипаний шматками цегли й штукатурки порожній вестибюль і далі, до сходів без перил, що вели на верхні поверхи. Вони піднялися на другий, потім на третій. Тут, з правого боку коридору, колись були найкращі номери, щось типу люксів — більші за інші, а з вікон навіть видно Десну. Зараз, щоправда, люксами їх вже не назвеш, але, принаймні, тут має бути дещо чистіше: більшості випадкових зайд вистачало місця унизу і на третій поверх мало хто лазив.

— Прикольне побачення, — зауважила Одарка, озираючись. Павлові раптом здалося, що його подруга й сама збудилася — надто вже червоними в неї стали щічки, та й дихання почастішало. Може, вона сама зрозуміла, до чого все йде? О, то було б узагалі супер — якби дала за власним бажанням, не ламаючись. На мить вони зустрілися поглядами, і, перш ніж цнотливо відвести очі, Одарка підморгнула йому... явно розпусно. Павло відчув, що геть спітнів, а ширінька от-от розірветься від тиску.

— Сюди, — осиплим голосом мовив він і штовхнув подерті двері останньої кімнати в кінці цього коридору. Замки давно повикручували, а двері лишилися на місцях лише тому, що були надто тонкими і не вартували зусиль на їх знімання. Поглядам пари відкрилася велика порожня кімната з брудним паркетом і рештками вицвілих зеленуватих шпалер на стінах. Одарка зробила кілька кроків усередину й огледілася.

— А де ми будемо?.. — поцікавилася вона. — Тут же нічого немає.

— Щось придумаємо, — відказав Павло, остаточно втративши голос. Він прокашлявся й додав: — Почекаєш мене тут, добре? Я на хвилинку.

— Ти куди?

— Ну, цеє... відлити мені треба. Я в сусідню кімнату, зараз повернуся.

— Тільки недовго, — грайливо попросила Одарка. Він, втім, і не збирався баритися. Похапцем забіг у номер навпроти, намацав у задній кишені штанів два презервативи — братів дарунок — і переклав у нагрудну кишеню сорочки. Потім так-сяк вивудив напіверегованого члена і після кількахвилинної боротьби з самим собою (образ розпашілої Одарки, що чекає на нього у кімнаті поруч, добряче заважав сконцентруватися) від душі окропив куток. От і все, тепер він готовий до бою. Пацани завтра слиною стечуть, коли він їм усе розповідатиме. А якщо ще й вдасться зробити кілька фоток мобілою...

Застібаючи штани, він кинув погляд у віконний отвір перед тим, як піти геть, і раптом заціпенів.

Там, унизу, де колись був парадний вхід, стояло кілька автомобілів. Вісім чи дев’ять іномарок — причому не з дешевих. Жодної живої душі навколо Павло не помітив, але й самих машин було достатньо, аби зрозуміти, що всі плани щойно з тріском накрилися. Значить, у будівлі є ще хтось, окрім них. Хто це, нові власники? А яка, нахрін, різниця? Головне, що ніякого траху вже не вийде. Треба вшиватися звідси, доки не застукали. Може, вдасться перепихнутися десь на березі...

— Дарцю, чуєш, сюди хтось під’їхав! Ходімо назад до човна, по...

У кімнаті з блідо-зеленими шпалерами Одарки не було. Тупо кліпаючи очима, Павло увійшов, озирнувся, подивився за дверима, навіть вийшов на балкон. Її не було. Ніде. Зникла, неначе в повітрі розтанула.

— Дарцю?

Він прислухався, але почув лише тишу, густу й масну. Навіть пташки не співали — а й не дивно, вони ж, усі дохлі, лежать у траві...

Павлові раптом стало страшно.

Хрін із нею, з Одаркою, тікай звідси. До човна, і ноги в руки. Вона сама якось вибереться, нічого з нею не станеться. Уздовж берега пройде пішки кілометрів вісім. Головне — втекти самому. Щось тут не те. Щось не те. Щось...

...Щось тверде й важке вдарило його по шиї, й світ захитався. Падіння на брудну підлогу допомогли уникнути чиїсь руки — вони підхопили його, витягли з кімнати, інші взялися за ноги, відірвали їх від долівки, і Павло відчув, як його швидко кудись несуть. Ось тепер спускають сходами. Це, здається, колишній аварійний вихід. Проминули другий поверх, несуть далі. Що це за дивні малюнки на стінах? Неначе дитиною накарябані. Якісь літери, знаки...

Проминули перший поверх, але не зупиняються. Несуть у підвал? Господи... Господиииииии...

Перед смертю Павло встиг побачити Одарку ще один раз.

ГЛАВА 13

Горіти — то згоряючи

Бувають проблеми, які не вирішити без тісного контакту з жінкою.

Георгій Олександров

Капелюшний був у цивільному і сидів у власному кабінеті, але виглядав злобним, як ціла сотня змопівців у формі, що від душі гамселять футбольних фанатів на Республіканському стадіоні. Власне, йшлося нині саме про душу, і на неголеному писку капітана читалося ясно, як у букварі, — всі ці високі матерії йому до дупи. Справа про сьогоднішній публічний суїцид телепузіка Зорева обіцяла бути резонансною. Мало яке ще визначення в цьому житті Капелюшний ненавидів з такою силою.

А з того часу, як, примчавши за викликом до японського ресторану, замість набору ритуальних ножів для харакірі він побачив старого друзяку Вересня і його нову подружку-відьму, капітана замучила печія.

Поспішно відправлені до відділка як безпосередні свідки загадкового злочину, Тома і Роман витратили не менше години, аби сяк-так заспокоїти Капелюшного. Тамара розповіла все, що трапилося, від самого початку — тобто від фальшивого упізнання тіла псевдо-Рити. Мужньо взяла на себе участь Вересня в цій авантюрі: «Це була моя ідея». Роман збирався було заперечити, однак ненависть у погляді капітана примусила його стулити писок.

Взагалі Тома оговталася на диво швидко і дуже добре трималася. На гестапівський тон капітана, як і на свою блузку із сяк-так замитою Філиною кров’ю, вона не зважала, а на кожне питання, повторене втретє чи й учетверте, відповідала, як уперше, — докладно і розважливо. Одним словом, була спокійною, мов танк.

На жаль, сказати так про себе Роман не міг.

Примостившись на клишоногому стільці біля вікна, Вересень карався від гострої потреби якнайшвидше хильнути і курив термоядерну «Приму» — цигарку за цигаркою. Врешті-решт не витримав і буркнув, перебивши капітана на півслові:

— Налий. Я ж знаю, в тебе є. У шухляді.

— Заткайся! — розлютився Капелюшний.

— Сам заткайся. Будь же людиною!

— Краще сиди й мовчи. Пані ще не закінчила.

— Ні, я все сказала.

— Таки все. — Капітан зазирнув у протокол так втомлено, ніби кожну його літеру мусив карбувати на камені, як печерна людина. — Отже, ви підтверджуєте, що попередні свідчення, дані вами в морзі на упізнанні Маргарити Козодуб, були неправдивими?

Тома зітхнула.

— Я не брехала, просто помилилася. А хіба це було офіційне упізнання?

— Ви також заявляєте, що Пилип Зорев, котрий вчинив самогубство на очах у двох десятків українсько-японських свідків, є вбивцею тієї невідомої жінки, що лежить зараз у морзі під іменем Маргарити Козодуб, тільки сам про це не знає... не знав. Я усе вірно записав?

— Так, — терпляче підтвердила Тамара і зітхнула. — Послухайте, я розумію, це звучить як маячня...

— Це і є маячня. В чистому вигляді. — Капелюшний відсунув від себе непотрібний протокол і пильно втупився у відьму. — А якщо ви не припините знущатися зі слідства, я пришию вам доведення Зорева до самогубства. І Вересню також — за компанію.

Тома подалася вперед так, що бюст напнув тонку тканину блузи, наче вітер — вітрила, і до бажання напитися у Вересня додалася ще якась, напівзабута, напівстерта жага.

— Капітане, ми товчемо воду в ступі. Що мені розповісти про вас, аби ви повірили, що я не аферистка?

— Дівоче прізвище моєї бабці. Може, вгадаєте?

— Хвилинку... Брантнер. Грета Брантнер. Вона уроджена німкеня, з поволзьких, чи не так?

Очі в Капелюшного з маленьких та примружених стали круглими й великими.

— Звідки ви дізналися?.. Цього ж ніхто... ну тобто... звідки?

— У вас із Романом одна спільна вада — ви дуже голосно думаєте.

— То, мабуть, міліцейська звичка. — Капітан похитав головою. — Але це до справи не підшиєш. Ваші здібності, я маю на увазі, навіть якщо вони у вас є.

— То й не треба. Можете переписати протокол і зазначити там, що я, будучи давньою фанаткою, прости господи, пана Зорева, побачила його в тому ж ресторані, де обідала зі своїм приятелем, і підійшла попросити автограф. А сонцесяйний Філіп заколов себе паличками, бо був під кайфом.

— Експертиза покаже.

— Я на нього впритул дивилася, капітане. До дідька експертизу. Бачили б ви його зіниці. Екстазі, як мінімум. А скоріше за все, якийсь коктейль. Хоча зарізався він не тому.

— А чому ж? — кисло спитав капітан.

— Моя версія — то був блок.

— Що-що?

— Блок. Ну... його закодували. Я сказала щось, що запустило в його голові програму самознищення. Помри, але не викажи таємницю. Якщо це організація, вони зовсім не хочуть, щоби про них знали зайві.

— Здуріти... Закодували? Тобто так само, як алкашів кодують?

— Щось у цьому дусі. Але це кодування було незрівнянно сильнішим. Треба мати дуже потужні можливості, щоби запрограмувати людину на самознищення, подавивши при цьому природний інстинкт самозбереження.

— Ні, мовчіть. — Капелюшний звів руки вгору, як до молитви. — Я не хочу цього чути. Не хочу в це вірити. І під кайфом, і під гіпнозом — то занадто навіть для наших «звьозд». Ліпше поясніть, навіщо ви мацали покійника?

— Поясню, якщо всі єхидні коментарі ви залишите при собі.

— Постараюся.

— Я хотіла побачити, хто закодував Філіпа. Мені ж вдалося побачити його лице, коли я торкнулася дівчини в морзі. Інколи тілесний контакт працює. Думала, побачу і цього разу.

— Ну і як, побачили? — Капітан потягнувся за цигарками.

— Ні.

— Чи не тому, що покійного не гіпнотизували?

— Не тому, — уривчасто відказала Тамара. — Навпаки. Там була суцільна чорна діра. Абсолютне зло. Знаєте, як у космосі?

— Вперше чую, що космічні чорні діри — це всесвітнє зло.

— Ще б пак. У школі міліції цьому не вчать. Але для відьми, ви вже мені повірте, хоч і не бажаєте, ця пустка — непомильна ознака стертої свідомості. У Філіпа не лишилося своєї волі. Зовсім. Він нічого не міг вирішувати сам. Звісно, я не маю на увазі дрібниці типу що випити чи нюхнути, але на рівні підсвідомості він був маріонеткою. І про це ні сном ні духом.

— Помер щасливим, — пхикнув Вересень.

Тома і голови в його бік не повернула.

— Що ж, тоді ще питання, — сказав Капелюшний. — Нащо комусь інсценувати смерть Маргарити Козодуб? Не така вже вона, даруйте, й важлива персона. Хто від цього виграє?..

— Я не впевнена, проте кілька припущень маю. Річ у тім, що Рита... в неї є певні здібності. Не зрівняти з моїми, я без зайвої скромності це кажу, але все ж досить сильні. Тільки трохи розфокусовані, хаотичні, як броунівський рух. Я підозрюю, що знайшовся магніт — чоловік, що допоміг їй сконцентруватися. Він привів її до секти.

Почувши це, Капелюшний впустив з рота цигарку.

— Куди?

— Туди. До секти. У Ритки завжди були проблеми з ними, і зараз, я впевнена, історія повторюється. Не маю жодної уяви, що за секта діє в цьому випадку. Вони дуже законспіровані. Може, їм знадобилася містечкова богиня. Живий ідол. Жінка, що вміє творити дива. І вони її отримали.

— По вірі вашій вам воздасться, — знову ні в сих ні в тих ляпнув Вересень і, до свого чималого подиву, удостоївся від Томи схвального кивка.

— Точно. Саме той випадок.

— А чому секта така законспірована? Що, вони нових членів не вербують? Їм не потрібне збагачення?

— Ну, не все ж відразу. Окрім того, їхня діяльність виразно суперечить карному кодексу. Так що шукайте секту, капітане. В оточенні Філі хтось щось може знати чи про щось здогадуватися. Інформаторів своїх потрусіть — може, якісь чутки ходять. І я вас дуже прошу: будьте обережні.

Капелюшний кашлянув і загасив свою «Приму» прямо об стільницю.

— Будете мене вчити, як треба працювати?

— На гадці не мала, — повела плечима Тома. — Просто попереджаю. Це тільки початок.

— Що саме?

— Ритуальні вбивства і самогубства. Послухайте мене і будьте обережні, капітане, — ви просто не уявляєте, з ким і з чим маєте справу.

* * *

За відсутності Тамари Наріне задрімала, і їй наснилося, що вона бреде по коліна в темній воді. Те, що це був лише сон, підкреслювалося ірреальною справжністю дивної чорної рідини, її різкуватим, солоним запахом та густиною. Ця вода не мала берегів, кінця й краю їй не було видно, і Наріне, безпорадно озираючись з відчуттям, що вона стоїть на мілині посеред моря, марно намагалася зорієнтуватися, куди треба йти.

А тим часом вода — чи що воно було — прибувала.

Ось уже піднялася до стегон дівчини, сягнула пояса. У скупому світлі місяця, що зійшов дуже високо і виглядав крихітним, як копійка, і таким самим сріблястим, рідина виблискувала маслянисто, неначе нафта, і здавалася живою. Зголоднілою субстанцією, що спрагло бажала поглинути Наріне. Розчинити її в собі. Підживитися.

Дівчині було страшно, та вона вперто продовжувала йти кудись, у тому невизначеному напрямку, що називається «вперед» і зазвичай нікуди не приводить. Звідкілясь — з іншого світу? — долинав стурбований голос Тамари, що настійливо вмовляв її отямитися, та крик у відповідь породив лише насмішкувату луну, яка гуркотіла, гидко хихикала та вила, наче зголоднілий пес. Дно під ногами Наріне вигиналося, мов удав, — то зникало, то покірно підставляло свої кільця, аби було на що спертися. А тим часом метаморфози, що відбувалися з водою, вже дісталися й неба — крихітний місяць на ньому почав бубнявіти, наливатися червоним і за якусь мить розмірами уже нагадував колесо трактора «Кіровець», а потім взагалі розколовся, мов розтрощений гігантським невидимим долотом, і на тому зламі виступили криваві сльози. Зі світила полилося червонясте сяйво, і вдарив грім — його басовиті розкоти прозвучали невдоволено, глухо, сердито. Тоді ж прямо перед собою Наріне побачила пліт. На ньому, випроставшись у повний зріст, стояла та сама жінка, чия сумочка звела дівчину з Тамарою. Жінка ця виглядала жахливо. Закривавлена, простоволоса і з очима... очницями, повними чогось брудно-жовтого. Зіниць, як таких, у неї не було. У руці жінка тримала серп.

— Ця вода мертва, — чоловічим утробним голосом проголосило жіноподібне видіння і змахнуло серпом. — Час жертви наспів. І жертву буде принесено. Готова?

— О боже! — зойкнула Наріне. Притиснувши пальці до вуст, вона споглядала на те, що гойдалося біля плоту. Тепер, коли вона підійшла ближче, було добре видно, що саме біліло в чорній воді — розтрощені людські черепи; сотні й сотні черепів, невагомих, наче пластикові кульки. Наріне здавалося, що вона чує, як тріщали ці кістки, чує стогін, той останній стогін, що виривався з кожного, вже нині мертвого рота, і всі ці стогони, злившись в одну нереальну симфонію смерті, досягли крещендо, підхопили Наріне і кинули її прямо на пліт. Вона лежала горілиць, не в змозі навіть ворухнутися, і безсило спостерігала за тим, як гостра смуга серпа наближається, заступаючи собою світ.

Врешті-решт Наріне розплющила очі, але це не дуже допомогло. Зникли вода й черепи, проте жінка зі сну нікуди не поділася. Вона нахилилася над ліжком, і хоча очі в неї тепер були людські, в них світилося щось дике.

— Готова? — поцікавилась вона.

ГЛАВА 14

Шара об’єму не має

Взаємовигідна угода — це обопільно-чесний обман.

Юрій Татаркін

Желя ніяк не могла заспокоїтися.

Тепер уже було очевидним, що замість випурхнути з клітки вона потрапила у трясовиння і починає захлинатися його густими смердючими водами. Те, що відбувалося нині в їхній шайці (чи то пак — конфесії), їй зовсім не подобалося. М’яко кажучи. На початку вона ще гадала, що їй підфортунило, як нікому, і життя остаточно й безповоротно змінюється на краще. Поки не почалася кров. Нині ж її впевненість у світлому майбутньому перетворилася на порох і розвіялася за вітром, тому внутрішній голос радив рятуватися перш, ніж стане пізно. Але як саме діяти? На що вистачить її сил? Що вона може протиставити тому, кому досі прислуговувалася?

Краю.

Довгий час до того, як у її життя увійшло це ім’я, Желя поступово, але невпинно котилася під гірку — починаючи ще зі школи, яку вона так і не закінчила, залетівши у п’ятнадцять з половиною років від викладача біології. Через юнацьку недосвідченість Желя прогавила всі можливі строки на аборт і спам’яталася лишень на шостому місяці. Поінформований про близький візит лелеки, майбутній тато накивав п’ятами зі школи та з міста, а Желини батьки поставили питання руба: або вони та квартира, або дитина і сміттєзвалище. Желя не коливалася й півмиті. Покинула новонародженого сина в пологовому будинку і, потинявшись трохи без освіти, досвіду роботи та грошей, почала, як уміла, заробляти на життя. Спершу була двірником — її вистачило ненадовго. Потім прибирала в навколишніх гастрономах, але й це їй швидко спротивилося. Желі спрагло хотілося чогось кращого. Праці, що не в’їдається в тебе намертво смородом гнилих недоїдків і не пахтить штучно-солодкавими ароматами миючих засобів. Трохи поміркувавши, Желя вирішила піти в торгівлю. Почала, що називається, з низів. Якийсь час вона торгувала ганчір’ям на Троєщині, без вихідних сидячи в контейнері товстого азербайджанця Бахрама. А точніше — майже три місяці; допоки одного дня їй не спало на думку спробувати спокусити ласого на жінок господаря, напоїти його коньяком з транквілізаторами і поцупити гаманець, завжди повний, товщиною з добру диванну подушку, та золото, яким Бахрам був обвішаний традиційно, мов різдвяна ялинка — сухозлітками. Але Желя прорахувалася і дорого за це заплатила. Доза клофеліну виявилася замалою, аби вирубити цього кабанюру намертво. Оговтавшись і виявивши крадіжку, Бахрам чомусь зателефонував не бандитам, які б не лишили від Желі мокрого місця, а міліції (вочевидь, давалася взнаки дія препарату). Місцеві менти, втім, спрацювали не менш оперативно, дізнавшись ім’я потерпілого і суму грошей на кону. Желю взяли того ж дня, відвезли до відділка, де наочно продемонстрували, що буває з порушниками заповіді «не вкради». Саме там, у ментурі, і в стані цілковитої паніки, Желя вперше дізналася про існування дару — коли лейтенантик зі злим лицем, котрий спершу добре надавав їй по ребрах, терпляче навіював зі свого казенного місця:

— Ти, суко, вже сидиш практично. Різниця тільки у строці. Підписуй зізнання, а потім ще відсмокчеш мені й моїм хлопцям — і тоді зекономиш собі пару років для нормального життя.

А Желя із замруженими від жаху очима раз за разом повторювала, неначе перегорілий робот:

— Я не винна, я нічого не робила, відпустіть мене додому. — Повторювала доти, доки з подивом не виявила, що це саме тепер повторює лейтенант:

— Ти не винна. Ти нічого не робила. Я тебе відпускаю. Йди гуляй.

Так-сяк продерши зарьовані очі, вона виявила, що той сидить нерухомо за своїм столом і байдуже витріщається на неї. Його ледве розкурена сигарета перетворилася в попільничці на сірий стовпчик.

— Ви мене відпускаєте? — не вірячи власним вухам, перепитала вона.

Відповідь була такою ж безінтонаційною, але чіткою:

— Я тебе відпускаю.

Тоді, підхопившись на кволі ноги, Желя підскочила до лейтенантського місця (той так і лишився нерухомо свердлити очима спинку стільця, на якому щойно сиділа затримана) і витягла із шухляди його столу відібраного паспорта, аркушик з відбитками пальців, а також висмикнула з-під ментівської руки недописаного протокола. Наостанок, озирнувшись у дверях, промовила:

— Скажеш, що ти мене відпустив.

Ніхто в довгому коридорі відділка не зупинив її, не повернув назад, до оббитого фанерою кабінету. І вийшовши на вулицю, Желя щодуху дременула геть. Якнайдалі звідси.

Не те щоб їй вдалося після того жити чесно. Навпаки, переконавшись, що дар досі при ній і нікуди не зникає, Желя заходилася активно його розвивати. У ролі піддослідних виступали старенькі сусідки з під’їзду будинку на іншому кінці міста, куди вона перебралася, замітаючи сліди після невдалого пограбування азербайджанця, а також діти та молоді мами. З чоловіками Желя вирішила не експериментувати — від гріха подалі. Зрештою з’ясувалося, що як мінімум троє з кожних п’яти жертв експерименту чудово піддаються її впливу і виконують те, що від них вимагають, після того як дати їм своєрідний уявний поштовх. Потім настала черга польових випробувань, у більшості своїй вдалих — квочки-продавщиці у дрібних магазинах віддавали їй товари, забуваючи при цьому про гроші, у перукарні стригли на дурничку, а бабці-пенсіонерки виносили отримані на пошті кровні й віддавали просто їй у руки. Це свято життя тривало, допоки одна стара (яка до того ж мешкала в одному з Желею будинку) виявилася геть непідвладною ментальному впливу і на вимогу віддати пенсію здійняла страшний ґвалт просто в поштовому відділенні, пустивши в хід ключку.

Це навчило Желю не паскудити там, де їси. Вчергове змінивши житло, вона поселилася біля залізничного вокзалу. За логікою, чистити громадян, які в місті проїздом і оклигають від її впливу лише десь у дорозі, має бути настільки безпечно, наскільки це взагалі можливо. Практика це підтвердила... спершу. Та непередбачуваність реального життя все ж лишила місце для інцидентів.

Прокололася Желя на початку квітня цього року, обробляючи невиразну чорняву жіночку, що очікувала посадки на потяг Київ—Братислава. Жіночка була невиразною геть у всьому, окрім того, що мала дурість засвітити кілька пачок п’ятдесятигривневих купюр у банківських стрічках у своїй дерматиновій сумочці. Не інакше якась наївна дурепа, що продала машину за готівку або закрила рахунок у банку. Дамочку супроводжувала дівчина-підліток (донька?) років чотирнадцяти, та Желю це не могло стримати — у разі успіху вона б отримала найвідчутніше поповнення бюджету за останні кілька місяців. Тому, дочекавшись моменту, коли дівчина полишила жіночку на пероні, а сама попрямувала до залізничних кас, Желя пішла в наступ. Вигадувати якийсь завуальований наказ було ніколи, та й ліньки (попередні успіхи відчутно підвищили її самооцінку). Вона просто наблизилася до чорнявої, переконавшись, що ніхто не дивиться в їх бік, пильно глянула жертві у вічі, дала досить міцний уявний поштовх і промовила:

— Перекладіть, будь ласка, всі гроші з вашої сумочки ось у цей пакет.

Бідолашна брюнетка навіть не здивувалася.

— Так-так, звісно! — з готовністю відказала вона і почала кидати бабло до пожмаканого Желиного кулька. Туди встигли перекочувати вже три пачки з нарахованих Желею шести, коли поруч з ними наче з-під землі виросла супутниця чорнявої.

— Мамо, що це ти робиш?! — розгублено поцікавилася вона. — Хто ця жінка?

Тоді ж Желя виявила ще один недосліджений нюанс свого дару — якщо в контакт втручається третя особа, дія навіювання припиняється. Після слів дочки жіночка миттєво отямилася, неначе від сну прокинулася, і вирячила очі на підставлений пакунок.

— Боже, що ж це я роблю?! Господи! Людоньки!

— Міліція! — й собі заходилося верещати дівча-підліток. Желя збиралася було накивати п’ятами, але не по-дитячому сильна правиця доньки потерпілої вирвала в неї пакунок, а ліва вхопила вимагачку за комір і жбурнула так, що Желя просто-таки покотилася по запльованому перону, як колода на ленінському суботнику.

— Міліція! Тримайте її! Тримайте шахрайку!!!

Міліція в цей злощасний день також намалювалася несподівано швидко. Звідкілясь вискочив представник закону з відвислим пузом і щодуху помчав на Желю, неначе від швидкості її затримання залежала його премія. Не встигла вона підвестися з роздертих до крові колін, як її вже скрутили, заламавши руки за спиною.

— Ану ходімо зі мною, паскуднице, — гаркнув голос міліціянта. — Я т-тобі зараз покажу рукоблудіє, млять, знатимеш, як пасажирів чистити!

— Ану зачекайте, сержанте, — суворо наказав хтось.

Цей «хтось» виявився височенним, майже двометровим чоловіком, на вигляд років тридцяти п’яти, у джинсах і короткій чорній шкірянці, з темним скуйовдженим волоссям і стильною щетиною на щоках. Про таких і вигадали слово «мачо». Зі своєї скрученої позиції Желя бачила, як незнайомець вивудив з куртки якесь посвідчення і тицьнув у обличчя сержанта.

— Карний розшук. Цю жінку забираю я.

— То вона що, на вас працює? — не второпав товстий.

— Я за нею стежив. Це небезпечна злочинниця. Дякую вам за затримання, але далі я сам.

Звільнивши її з рук спантеличеного міліціонера, мачо повів її геть під погляди та зловтішні вигуки натовпу глядачів.

А ще за п’ятнадцять хвилин вони сиділи в ресторані біля центрального РАГСу, відомого в народі як «Бермудський трикутник». Чоловік замовив лише склянку води, але Желі надав повну свободу вибору, пообіцявши за все заплатити, тому вона, швидко отямившись від несподіваного повороту подій, замовила солідний обід. Її енергетичні витрати мали бути відновлені, хай там що. Несподіваний благодійник, насмішкувато викрививши куточки вуст, спостерігав за тим, як вона їсть.

— Отже, ви не мент, — з набитим ротом підсумувала Желя отримані від незнайомця по дорозі крихти інформації. — А що за «корочку» йому тицьнули?

— Не було ніякої «корочки», — пересмикнув плечима мачо. Желя вилупила очі.

— Тобто? Я ж сама бачила!

— Ні. Тобі здалося, що бачила. Як і йому. Як і всім. Це дрібниця, пшик, я не про це хочу поговорити.

— А про що ж?

— Про дещо незрівнянно серйозніше.

Неголений красунчик відкинувся на спинку стільця і відпив води зі своєї склянки.

— Я бачив, як ти працюєш, — продовжив він нарешті. — Справляє враження. Ти справді могла б її почистити.

— Якби мені не завадили, — буркнула Желя. — Ви хто? СБУ? Марсіанин? Господь Бог?

— Останнє найближче, — всміхнувся мачо.

— Угу, дуже смішно. І все ж таки?..

— Дізнаєшся свого часу. А зараз я хочу зробити тобі хорошу пропозицію, в якій знайдеться місце твоїм талантам.

— Що треба робити? — Зацікавлена Желя відсунула тарілку.

— Бути моєю помічницею. Правою рукою, можна сказати. Ти добре вмієш впливати на людей — на перші часи такий хист може стати корисним. Мені потрібна паства.

— Хто?

— Люди, які будуть слухати те, що я кажу.

— А що ви будете казати?

— Те, що їх зацікавить. Особисто тебе це не дуже має обходити. Знайди мені кількох людей, які вважають, що у них є все. І переконай їх у тому, що у нас є щось, чого вони не мають, але можуть отримати. Потім приводь до мене.

— І який сенс мені цим займатися? — дещо зверхньо спитала Желя.

— Такий, що ці люди віддадуть будь-які гроші, аби отримати хоч трохи того, що є у мене. Ти отримуватимеш більшу частку їхніх внесків.

— То ви щось продаєте?

— Скажімо так — я дещо відкриваю, — хитро примружився мачо. — Та мені потрібна твоя згода. Ти зі мною?

Якщо ні, то далі ми розбігаємось хто куди, а ти на виході з цього ресторану про все забудеш.

— Яким це чином?

— Просто повір мені. Тільки спершу подумай над тим, що такі пропозиції бувають добре якщо один раз за життя. Якщо ти зі мною, то тобі більше не доведеться швендятися по вокзалах і трусити дріб’язок. У тебе буде власне житло і все таке. Кінець бідності. То як?

Звісно, вона погодилася. А хто б відмовився?

Неголений мачо назвався Краєм. Желі здалося, що це ім’я він вигадав просто там, у ресторані. Але хіба це має значення, коли тобі роблять подібні пропозиції? Хай його хоч Ісусом називають...

Край сказав, що, перш ніж почати, треба довести до необхідної кондиції саму Желю. Після цього був марш-кидок по кількох елітних перукарнях, фітнес-центрах та бутіках, де цей небагатий з вигляду благодійник залишив купу грошей, а Желя за тиждень перетворилася на ефектну глянсову вумен, подібних до якої вона бачила лише в журналах і яка лише ледь-ледь нагадувала її саму зразка кількаденної давнини. За словами Края, цей марафет був необхідним, якщо вони хотіли знайти підхід до потрібних людей. Ще за два тижні Желя мала власну машину — елегантний червоний «пежо» — разом із правами. Їй, жінці, що вперше в житті сіла за кермо, управління автівкою давалося дуже легко, і це також було дивом. Та, незважаючи на всю цю артпідготовку, Желя відчайдушно хвилювалася перед першою спробою заарканити потрібного «клієнта». І недарма.

Перша спроба з тріском провалилася. До кабінету наміченого жирного карася — успішного банкіра — Желю не пустила курва-секретарка, не інакше як нюхом відчувши у стрункій елегантній брюнетці оте саме «смалене» для свого шефа. Навіювання не пройшло. Підійти ж до «об’єкта» на вулиці сильно заважала охорона. Желя засмутилася, але Край наказав їй не здаватися.

Вона й не здавалася. І все ж вполювала здобич. П’ятеро представників еліти різного ступеня заможності — від директора мережі супермаркетів до власника казино на Хрещатику — таки зацікавилися обіцянками доглянутої кароокої дамочки про небачену досі силу, частинкою якої вони зможуть оволодіти, якщо прийдуть на зустріч з її хазяїном. Ця сила, переконувала Желя, безумовно сприятиме процвітанню їхнього бізнесу, зміцненню здоров’я аж до суттєвого подовження життя та реалізації будь-яких найсміливіших планів та мрій. У кожного з тих, хто клюнув, вона лишила дивовижного вигляду візитівку, що їх видав Край. Ці шматочки паперу переливалися золотом і не мали ніякого тексту, окрім кількох незрозумілих, схожих на ієрогліфи символів. Проте Желя чомусь мала дивне відчуття, що ті, кому вона давала ці картки, бачили там щось інше — якийсь текст, який вони пробігали очима, і потім ховали візитівку геть з очей. І якось упокорено, невідворотно, що геть не пасувало цим набундюченим володарям життя, погоджувалися «просто зустрітися».

Навіщо це Краю, у чому сенс усього, що відбувається, Желя не знала і не розуміла. Але, якщо чесно, не дуже й намагалася, зважаючи на те, що матеріальний стан відчутно покращився. Коли тобі більше не доводиться думати про гроші (хіба що про те, на що їх витратити), то й не особливо хочеться копирсатись у чомусь, що тебе зовсім не обходить. Достатньо лише виконувати те, що від тебе просять.

Перша зустріч з «паствою» відбулася у старому кінотеатрі в Голосіївському районі, який вже давно не показував ніяких фільмів, а перетворився на ярмарок китайських шмоток. Желя попередньо домовилася з власниками й винайняла залу для проведення «кількох лекцій». Ті п’ятеро явилися точно у призначений час — самі, навіть без охорони. Вона провела їх до зали, де на краєчку сцени, бовтаючи ногами, вже сидів Край у не надто підходящому для зустрічі з подібними акулами одязі — незмінних блакитних джинсах та зім’ятій чорній сорочці навипуск. Коли всі розсілися по сидіннях, він кивнув Желі — мовляв, ти більше не потрібна, далі я сам. Вона покірно вийшла у фойє і стала очікувати кінця цієї сходки, не маючи жодного уявлення, що ж відбувається за дверима.

Усе скінчилося за годину. П’ятеро гостей вийшли із зали, і різницю Желя помітила відразу. Їхні очі були широко відкритими, неначе щойно бачили щось надзвичайно вражаюче. Таке, чого не бачили ще ніколи в житті. Видно, Край не збрехав. Лиця гостей втратили свою зверхність та самовпевненість і тепер більше нагадували обличчя завсідників дискотек, що наковталися «енергетиків». Збуджено перемовляючись, п’ятірка пройшла повз Желю і полишила кінотеатр. А сама вона повернулася до зали, де Край так само сидів на краєчку сцени, звісивши ноги, і всміхався.

— Початок покладено, — сповістив він, якось дивно позираючи на неї з-під лоба. — Історичний момент, можна сказати. Можемо відсвяткувати.

— Гаразд. — Вона не була певна, як саме потрібно реагувати на ці слова. Потім проти волі все ж поцікавилася: — А що... що тут було?

— Початок усього нового, — хитро підморгнув він. — Щось таке, що змінить цей світ. А конкретно для тебе — початок збагачення. Так що радій, жінко. Ну а тепер ходімо, я пригощаю.

На другу зустріч наступного тижня прийшло вже десятеро — попри те, що Желя більше не вербувала самотужки багату клієнтуру. На третю — двадцять два, з вигляду всі як один — лощені, елегантні й пихаті. Окрім сивочолих бізнесменів почала з’являтися й молодь — лискучі розв’язні молодики-мажори. Прийшли також дві жінки — типові бізнес-вумен. Обов’язки Желі скоротилися до простого супроводження гостей до зали, що її трохи дивувало. Під час четвертого зібрання, на яке з’явилося щось близько сорока осіб, вона не змогла перебороти цікавість, обережно увійшла до зали під час «сеансу» і стала біля підмостків. Краєва «паства» сиділа на перших рядах, задерши голову до сцени, а сам він повільно походжав перед ними, зосереджено заплющивши очі й здійнявши руки догори.

— Чи бачите ви, що мені підвладно? — питав він.

— Так... — в унісон відповідали гості.

— Чи відчуваєте ви мою силу?

— Так...

— Чи хочете ви мою мудрість?

— Так...

— Чи знаєте ви, що я щедро ділюся з тими, хто зберігає вірність мені?

— Так...

— То хто ваш учитель?

— Малус...

— Хто ваш господар?

— Малус...

— Хто ваш бог?

— Малус...

— Віднині не буде у вас інших богів.

Зі свого місця Желя бачила очі цих людей. Вони були широко відкриті, осклянілі й неначе підсвічені ззовні якимись невидимими лампами. Знову їй здалося, що ці очі бачать щось, чого не бачить вона. Що саме? Чому дивляться на Края з таким захватом? Ким він є для них?

Здається, Край почув її думки. Не опускаючи рук, він, як сова, повернув голову в її бік, і, хоча його власні очі були заплющені, зімкнені повіки раптом осяялися зсередини, ставши червоними. Желя відчула, що це світло і є його поглядом. Він усміхнувся їй — а точніше, просто розсунув вуста, оголивши білі зуби, — й від цього видовища в неї мороз пішов шкірою. Вона навшпиньки позадкувала до дверей і вийшла із зали, намагаючись видавати якомога менше шуму.

Хто ж він такий, цей Край?

Після міркувань Желя вирішила, що краще для неї буде цього не відати. Досі вона не знала геть нічого про свого дивного філантропа — ані де він живе, ані як пересувається містом, ані звідки взагалі взявся; і щось підказувало, що для збереження стабільного статус-кво буде розумним навіть і не намагатися це дізнатись. Хай усе йде так, як іде. Адже саме він витягнув її з низів, дав можливість нарешті відчути себе людиною, яка комусь потрібна. І чорною невдячністю буде зруйнувати все через дурнувату цікавість.

Можливо, навіть небезпечною чорною невдячністю.

У той день після завершення зустрічі Край покликав її до себе й повідомив, що в нього є три прохання. Перше — відкрити банківський рахунок для прийому пожертв від пастви («вважай це моїм жестом вдячності тобі»), друге — підшукати інше місце для зібрань, бажано за містом («тут стає затісно, та й не хочеться бути на видноті»).

— Як бачиш, я все ще потребую твоїх послуг, — сказав він, свердлячи її поглядом блакитних очей, і більше ніякого світла в них не було. На щастя.

— А яке третє прохання? — запиталася Желя.

— Знайди мені жінку на ім’я Маргарита Козодуб і завербуй, як інших. З неї й почнемо.

Почнемо що? Желя не знала.

Вона виконала всі три прохання. Відкрила рахунок (на кошти з якого, зі згоди хазяїна, вже через місяць змогла придбати трикімнатну на Печерську) і знайшла стару занедбану базу відпочинку «Сонячний бір» у лісах на березі Десни (Край схвалив цей вибір навіть попри тотальну розруху). Маргарита знайшлася останньою. З подивом Желя виявила, що загітувати її виявилося набагато простіше, ніж попередників. Неначе ця добродійка тільки й чекала подібної пропозиції. І після того, як Желя привела її до секти (а тепер вона вже впевнено називала про себе зібрання Края саме сектою — втім, не змінюючи до всього, що відбувається, навмисно байдужого ставлення), все завертілося швидше.

Тоді й почали зароджуватися перші справді тривожні думки.

На новій штаб-квартирі, у брудному й напівзруйнованому підвалі корпусу бази відпочинку, Край представив новоприбулу своїм вдячним слухачам, які вже потроху починали втрачати нажитий роками ситого існування лоск, замість нього набуваючи подібності до наркоманів, що нетерпляче очікують чергової дози. Він оголосив її своєю заступницею й назвав Предтечею Того, Хто Буде Далі. На думку Желі — абсолютно ідіотське прізвисько. Судячи з усього, панянка Маргарита не очікувала такого швидкого просування кар’єрними сходами, але дуже швидко звиклася з тим, що віднині вона головна після самого Края, і набула відповідного царственого вигляду. На всіх подальших заходах новенька з’являлася закутаною в білі шовки й стояла перед паствою з осіянним лицем, поки Край за її спиною у звичних джинсах і засмальцьованій білій майці експресивно штовхав свої промови, малозрозумілі для Желі. Тепер ці двоє практично увесь час перебували разом, і Желя почала відчувати неприємні шпички ревнощів. Саму її практично усунули від процесу. Желі більше не було чого робити, окрім як сидіти в кутку під час збіговиськ, слухаючи химерну маячню, і вільно витрачати кошти з відкритого на її ім’я банківського рахунку (а гроші на нього все надходили й надходили — парафіяни чітко слідували повчанням Края про те, що платоспроможність — один з найвиразніших проявів їхньої вірності). Останнє ще якось згладжувало неприємну для неї зацікавленість Края новенькою.

Потім почалися жертви.

В якийсь момент Край наголосив, що його послідовники вже практично готові для відкриття нового рівня сили Малуса. Настав час жертвоприношень. Желя не відразу втямила, про що йдеться, — спершу подумалося, що той збирається висмоктати з бідолах останні гроші, щоби потім приймати в дарунок будинки з машинами. Виявилося, що ні. Насправді Край мав на увазі буквальне, язичницьке значення цього слова.

Кожен із сектантів мав довести свою відданість господарю, здійснивши вбивство. Першим двом він дав домашнє завдання «звільнити Предтечу Того, Хто Буде Далі, від пут цього світу». Для цього вимагалося убити схожу на Маргариту Козодуб дівчину, спотворити до майже невпізнання, потім дуже добре підкупити її чоловіка-п’яницю, щоби той засвідчив її смерть, а далі прибрати і його. Дебютанти, як не дивно, впоралися на «відмінно» (а сама Маргарита сприйняла все це філософськи, не зганяючи з лиця виразу божественного просвітління). На кожному наступному зібранні також мала убиватися людина. Край наказав брати «виродків цього світу» — бомжів, алкашів, жебраків, безпритульних дітей. Колишня київська еліта заходилася виконувати веління без жодних вагань чи сумнівів. Тепер на кожні наступні збори привозили по жертві й розтинали просто на підлозі, біля ніг Маргарити-Предтечі, яка спозирала на все це із збудженим блиском в очах. А за її спиною, в тіні, задоволено усміхався Край.

Коли Желя побачила першого агнця на власні очі, її ледь не знудило. То був старий безногий жебрак, котрого виконавець — якась банківська шишка, один з перших, завербованих нею, — підхопив на залізничному вокзалі. Каліка був п’яним як чіп, але швидко протверезів, зрозумівши, що всі ці люди в дещо зношених та брудних костюмах від Армані й Кардена не віщують йому нічого хорошого. Розуміння нічого не дало — його кинули на підлогу, а потім заходилися шматувати — ножами, пилочками для нігтів, битими пляшками, голими руками. Крик старого тривав навіть тоді, коли руки сильних світу цього почали розмотувати його нутрощі. Вона дивилася на це, не в змозі поворухнутися, не в силі відірвати погляд від смикання закривавленого тіла, з якого на очах виривали життя. Це сон, не може те, що так добре починалося, раптом перетворитися на якийсь божевільний кошмар. Потім справді нереальними зусиллями вона таки підвела очі — щоби зустрітися з насмішкуватим поглядом Края, котрий струменів над плечем статуєподібної Маргарити. Цей погляд питав, наче суворий екзаменатор: «Ти зі мною, Желю? Ти все ще зі мною? Я хочу, щоби ти була зі мною. Краще так, бо... »

Лице Края раптом побіліло, виділившись із підвальної тіні, очі перетворилися на палаючі жовті монетки, а рот став бездонною чорною дірою, яка попереджала: «Ти зі мною, бо без мене тебе не існуватиме».

І досі вона була з ним, незважаючи ні на що. Та сьогодні зрозуміла, що далі так не може.

Сьогодні вони вбили двох. Спочатку зовсім молоду дівчину, практично дівчинку, потім хлопця-підлітка. Наскільки Желя встигла зрозуміти, ті просто опинилися не в тому місці не в той час — забралися на базу, не підозрюючи про її нових неофіційних хазяїв. Але те, що з ними зробили...

З неї досить. Вона не підписувалася бути співучасницею божевільної різанини. Вона більше не витримає. Вона повинна тікати.

Та чи зможе втекти від того, що називається Краєм?

Він не був людиною, і це єдине, що Желя тепер знала про нього напевно, але про справжні його можливості могла лише здогадуватись. Хто ховався за цим образом усміхненого спітнілого мачо у джинсах і брудній майці, за його голосом, що звучав оксамитом, подібним до гіркоти справжнього чорного шоколаду на язиці?

«Перевертень, — подумала вона. — Оксамитовий перевертень».

Зараз Желя мчала крізь надвечір’я по трасі Р-31 у бік Вишгорода, повертаючись додому, у свою шикарну конуру, придбану на чужі гроші. А що далі? Спакувати валізи й дременути світ за очі? Ха. Невже вона дійсно вірить, що це вдасться зробити отак просто? Що Край, котрий якимось незрозумілим чином промив мізки більш ніж півсотні людей, з легкістю перетворивши їх на ляльок-убивць, ні про що не дізнається? Що ж, кажуть, віра — сильна штука. Та навряд чи в цьому випадку...

— Ти в чомусь сумніваєшся, Желю? — Оксамитовий голос раптом пролунав у замкненому просторі салону, і його джерело було десь за її спиною.

Вона сіпнулась і ледь не випустила з рук кермо, машина загрозливо вильнула на трасі, але все ж таки знову вирівнялася. А в ніздрі почав заповзати могильно-гнильний аромат дихання Края, котрий нахилився до її вуха.

— Я відчуваю, що ти вагаєшся, — промуркотів він удавано ніжно. — Тобі нецікаво зі мною? Хочеш піти?

— Ні, що ти, — рішуче заперечила Желя, відшукуючи у дзеркальці заднього огляду його очі. Знайшла. Ті були круглі, як монетки, й каламутно-жовті, подібні до застарілої сечі в банці. Вони дивилися просто крізь неї.

— Справді? А мені почало здаватися, що тобі набридла наша компанія.

— Як мені може набриднути той, хто зробив мене такою, яка я є? — якомога щиріше відказала вона, ховаючи свої справжні думки за видінням безкрайнього макового поля, — неначе зашторила свідомість кровистою портьєрою. Це поле вона винесла зі свого дитинства, з тої короткої щасливої пори, коли вона малим дівчам відвідувала бабусю в селі під Ладаном. Те червоне море маків залишилося в її пам’яті чи не єдиним чистим і світлим, майже святим образом, тому зараз вона інстинктивно виставила його перед собою, як чудодійну ікону, що здатна захистити від непідвладного розумінню зла. Чи спрацювало? Ну... принаймні, вона все ще була ціла, неушкоджена і могла зв’язно думати.

— Що ж, я радий це чути, — відповів Край після кількох секунд тривожної мовчанки. — Справді радий. Я звик до тебе, Желю. І хочу, щоби ти була зі мною до кінця.

До кінця... Це ж до чийого?

— Звісно, я буду, — запевнила вона і швидко додала, намагаючись відвести думки Края від лоскітливої теми: — Я думала, ти лишився на тій базі... Не знала, що ти в моїй машині.

— А я і є на базі. Просто хотів переконатися... що все добре.

Він відхилився назад, і в дзеркалі з’явилася його усмішка, яка повільно перетворилася на беззубе чорне провалля.

— До зустрічі, Желю... До скорої зустрічі.

Останні слова повисли в повітрі, а заднє сидіння спорожніло.

Знову дихати глибоко Желя почала лише за Вишгородом. Разом із киснем прийшло підтвердження побоювань, що становище таке ж паршиве, як вона й очікувала. Якщо не гірше. Ніхто не збирається її відпускати добровільно, а тим більше дозволяти втекти. Тож які ще варіанти залишаються?

Тамара Сотник.

Останнім часом це ім’я неодноразово проскакувало між Маргаритою і Краєм — той чомусь дуже цікавився особою цієї невідомої мадмуазелі, з чого Желя зробила висновок, що незабаром ту також збираються навернути на потрібний шлях. Особливо ретельно він допитувався про якийсь дар, яким нібито володіє Тамара. З тих крихт інформації, що вдалося почути, стало зрозуміло, що дамочка займається відьомством чи чимось подібним. Отже, Край продовжував набирати під свої крильця особливо обдарованих. І, судячи з рівня його зацікавленості, ця Тамара мала виявитись чимось особливим.

Прикриваючи свідомість думками про макове поле, Желя вирішила, що мусить знайти її першою. Щось підказувало, що саме ця жінка зможе допомогти їй вийти з гри... вийти живою.

ГЛАВА 15

Про примхи сумління

Шукайте, і буде що втрачати.

Валерій Афонченко

Третім свідком після Тамари й Вересня, котрих Капелюшний нарешті відправив геть з очей, у нововідкритій справі імпровізованого харакірі Зорева був Богдан Лясовський, телевізійник, що працював з новоспеченим самогубцем на парі програм. За його словами, він сьогодні мав зустрітися з Філіпом у тому бісовому японському ресторані, щоб обговорити якесь нове шоу, але запізнився на півгодини і приїхав, в акурат коли з харчівні виносили тепленький труп колеги. Видовище справило на нього враження — Лясовський досі нервово сіпався на стільці, а кожне питання доводилося повторювати двічі. Капітана це починало втомлювати.

— Пане Богдане, питаю ще раз: чи помічали ви якісь зміни в характері загиблого останнім часом? Якусь неадекватність, щось таке, що здавалося дивним...

— Та він завжди був дивним, скільки його пам’ятаю, — розсіяно відказав Лясовський. — У цій сфері зараз усі з клопами в голові. Шоу-бізнес, знаєте... Щоправда, під кінець Зорев якийсь геть смиканий став.

— Конкретніше.

— Ну... частіше зривався на оточення. Він і раніше гиркав на своїх, але останні пару тижнів був узагалі сам не свій, ледь не лайном з рота бризкав. Працювати з ним набагато важче стало. Трохи щось не так, як він хоче, — і починаються істерики, вищить, як баба. Волав щось про те, що має шанс досягти просвітління, а сам возиться з дебілами...

— Той ще був хлопчик, так? — покивав Капелюшний. — Просвітління, кажете? Знаєте, що він мав на увазі?

— Уявлення не маю. Він багато різних дурниць верз у такі моменти.

— Як гадаєте, в загиблого міг статися аж такий напад істерики, що він з’їхав з рейок і сам укоротив собі віку?

— Собі... — Лясовський на мить замислився. — Не впевнений. Інколи здавалося, що в нього руки сверблять когось придушити, але себе... Ні. Він себе дуже любив. Манікюр-педікюр, ля-ля-тополя... По фітнес-салонах бігав, у солярії смажився... Не міг він сам себе розпанахати.

— Але ж розпанахав. — Капітан витрусив з пачки останню цигарку й закурив.

— Ну... я не знаю. Може, під кайфом був...

— Це ми зараз також перевіряємо. Забалдіти, значить, Філя теж полюбляв?

— Не без цього, — нейтрально знизав плечима Лясовський. — Важкої наркоти не вживав, але інколи любив підігрітися. Амфетаміни, стимулятори, «екстезі»... Ну, як уся клубна молодь.

— Угу, угу. Чудова була людина. — Капелюшний пожував губами, думаючи про свідчення Тамари, потім запитав: — Як гадаєте, міг Зорев мати справи з релігійною сектою?

Свідок щиро здивувався.

— Не зрозумів. Зі свідками Ієгови, чи що?

— Не обов’язково, але в цьому дусі. З будь-якою сектою, де б йому промили мозок і перетворили на фанатика.

— Гм... дуже сумніваюся. Філіп від будь-якої релігії був далекий, не вірив ні в бога, ні в чорта. Принаймні, раніше він так стверджував. Хоча... взагалі-то, щось фанатичне в ньому було останнім часом, так. Тільки не думаю, що воно пов’язане з релігією.

— Зрозуміло... Ви сказали: «руки сверблять когось придушити». Тобто Зорев справляв враження людини, здатної на вбивство?

— Ну, це я фігурально сказав, — мовив Лясовський. — Хоча, як на мене, будь-яка людина здатна на вбивство... Залежить від обставин. А що, Філіп когось із собою прихопив?

— Ні. Просто намагаюся скласти його психологічний портрет. Дякую, пане Лясовський, поки що ви вільні. В разі потреби ми вас викличемо.

Він дочекався, доки за спиною свідка зачиняться двері, потім втомлено потер лице долонями. Дурня якась усе це. Але поки що скидалося на те, що версія відьми має право на існування. Що, як уся та маячня, яку вона несла, — то дійсно правда? Усі ці кодування, програмування, чорні діри та підпільні секти?.. Тоді справа дохла. Гірше не придумаєш.

Тамара висловлювала припущення, що коли секта справді сильна і кровожерлива, то може практикувати людські жертвоприношення. Вона пропонувала звернути увагу на повідомлення про зникнення людей і спробувати простежити в них закономірність. Після цієї поради терпець Капелюшного увірвався і він випровадив її разом з клятим Вереснем. Але зараз подумав: чом би й ні? Раптом вона має рацію? Він уже був готовий повірити в будь-що, аби воно було хоч трохи логічним. А відмовити Тамарі в наявності логіки аж ніяк не виходило.

Але з чого почати? Як у морі щогодинних людських зникнень відшукати потрібні краплі? Пригадавши все, що він читав у різного штибу пресі про секти та сатанинські ритуали, Капелюшний припустив, що таких божевільних, певно, найбільше цікавлять немовлята. Або діти. Уявивши це, проти волі смикнувся. Він сам був батьком і залюбки роздер би на шматки кожного, хто підняв би руку на дитину. Однак зникнень немовлят останнім часом у столиці не фіксувалося — за це Капелюшний ручався. Старші дітлахи зникали зі звичайною, якщо так можна висловитися, періодичністю. Більшість просто тікала з дому, від п’яниць-батьків, або вирушала на пошуки пригод; деякі, на жаль, ставали жертвами різнокаліберних збоченців. Простежити долю останніх було вкрай важко — дорослі вилупки дуже старалися не залишати слідів.

Аби підстьобнути втомлений мозок, капітан закурив іще одну цигарку і спробував, як завжди робив у таких ситуаціях, зайти з іншого боку.

Отже, якщо тимчасово відхилити версію про дітей, то... що? Капелюшний почухав підборіддя. Якби, боже борони, він був би схибленим сектантом і конче мав зарізати когось тишком-нишком, то кого саме обрав би як жертву? Незнайомця, випадкову людину — щоб ніхто не зміг прив’язати її зникнення чи загибель до нього, до виконавця. І якогось самітника, бажано зовсім без родичів — більше шансів за те, що такого не шукатимуть. Просто нікому буде шукати. Склавши ікс та ігрек, отримуємо зет, як любив повторювати Вересень... чорти б його дерли. Отже, маємо дві умови, а підходить під них ординарний столичний бомж. Який-небудь волоцюга. Скільки їх — жебраків, що христарадствують у метро та підземних переходах, калік, що живуть на київських вокзалах? Дохріна, ось скільки. Вибір дуже широкий, та, можливо, вибір, як такий, гіпотетичним сектантам і не потрібен. Може, їм аби був живий організм...

Капелюшний докурив, покашляв, відкрив кватирку і, ще трохи поміркувавши, подзвонив по внутрішньому телефону до приятеля-старлея, що займався справами про викрадення людей. Коротко оповів, що приблизно йому потрібно. І, на свій чималий подив, у відповідь почув, що тому є що показати.

* * *

Додому Тамара знову повернулася разом із Вереснем — той відвіз її на своєму «саабі». За всю дорогу вони не обмінялися й парою слів, кожен подумки перетравлював події цього божевільного дня. Роман міркував про те, що йому краще за все буде зараз поїхати до своєї халупи, завалитися нарешті спати, викинути з голови магію, грудасту відьму та її симпатичну співмешканку і повернутися до звичного ритму життя «чергування—сон—пиятика—похмілля». Принаймні, в цьому випадку більше не повинно бути ніяких трупів. Тамара ж пригадувала свій нещодавній сон і в ньому пораду сина відступитися. Може, так і варто вчинити? Здається, сили занадто вже нерівні. Навіть якщо вона знайде Ритку, то чи зможе протидіяти силі, яка на раз-два робить з людини ляльку-камікадзе? Хто їй дорожчий, врешті-решт, подруга чи син? А як вона не здужає, програє й Іванко лишиться без матері? Він, до речі, повертається з моря післязавтра — то чи не краще зосередитись на цьому і забути про все інше? Ритка вляпалася по вуха, але то тільки її вина. Вона знайшла те, що шукала. А сама Тома аж ніяк не супервумен, що за першим покликом знедолених перевдягається в телефонній будці в синє трико і летить на допомогу. Вона лише смертна жінка з орендованим на короткий проміжок часу даром... за який, може, ще доведеться доплачувати.

Так само мовчки вони під’їхали до будинку на Куренівці. Вересень зупинив авто навпроти під’їзду, втомлено склав руки на кермі й глянув у Тамарині очі.

— Все? — спитав він. Та знизала плечима.

— Дивлячись що мати на увазі. Якщо ви про кінець поїздки, то так. Дякую за повернення мого тіла додому.

— На здоров’я. Що будете робити далі?

— Сьогодні — сподіваюся ковтнути трохи бренді й улягтися спати. А завтра буде видно.

— Хороший план, — схвально кивнув Вересень.

— Та, якщо бажаєте, можете заскочити до мене на кілька хвильок — зварю вам чаю, — раптом запропонувала Тома. — Ви заслужили. А я не хочу здаватися корисливою й негостинною, особливо після того, як втягнула вас у халепу.

Роман збирався було відмовитись, але в горлянці у нього дійсно пересохло, очі трохи злипалися, а на згадку прийшла та миловидна Наріне. Він не міг опиратися трьом цим факторам одночасно, тому кивнув.

— Чом би й ні?

— От і добре. — Дивно, але в голосі відьми пролунало полегшення. Мабуть, зараз їй теж хотілося мати хоч якусь підтримку, навіть в особі пом’ятого відставного мента, що ніц не тямить у чародійстві. Роман теж чомусь не надто горів бажанням ушиватися, незважаючи навіть на криваву вакханалію дня та власні нещодавні настанови. Тому вони разом вибралися з машини й, перетнувши літні сутінки, увійшли до будинку. А піднявшись на третій поверх, з’ясували, що сюрпризи ще не скінчилися.

Двері до квартири були прочинені.

— Що за... — здивовано пробурмотіла Тома, яка точно пам’ятала, як замикала їх на ключ. Вона обережно штовхнула двері, й ті без шуму відчинилися в темний і порожній передпокій. Зсередини також не долинуло ані звуку.

— Дозвольте-но мені, — тихо попросив Вересень, сонливість якого як рукою зняло. Він акуратно відсторонив хазяйку і розчинився в надрах квартири. Кілька хвилин з напівмороку чулося лише рипіння паркету, потім у великій кімнаті спалахнуло світло і Роман знову з’явився в коридорчику. На мовчазне запитання Тамари похитав головою.

— Нікого, — повідомив він.

І дійсно — Наріне, яка мала залишатися у квартирі, не було в жодній з кімнат. Зате у великій привертали до себе увагу зім’ята постіль і перекинутий стілець. Це наштовхувало на думку, що дівчина полишила оселю не по своїй волі. Тут був хтось іще. Хто? Тома спробувала вловити це. Але — дурня якась — перед очі лізло лице Маргарити. І не такої, як раніше, у добрих спогадах, а такої, як у видінні з дзеркалом у день переїзду. Лице ляльки та вишкір хижачки. Здалося навіть, що в повітрі досі тримається її запах.

— Куди поділася Наріне? — долетіло до Томи дурне питання Вересня, неначе з іншого часового виміру. Не бачить, чи що? Називається, колишній опер.

— Хотіла б я знати, — відказала Тамара й розплющила очі, повернувшись до реальності. Стурбованість в голосі Романа здивувала — схоже, між цими двома дійсно проскочила якась хімія. Але зараз її хвилювало інше.

Невже це дійсно Ритка? Невже її подруга була тут і викрала Наріне? Для чого? Як вона потрапила до квартири? А як взагалі знайшла саме цю квартиру? Де вони зараз?

Що, в дідька, відбувається?

У неї не було впевненої відповіді на жодне з питань. Тома припустила було, що дівка з якоїсь причини пішла до свого колишнього засранця-благовірного в сусідній під’їзд, але, навіть якщо закрити очі на абсурдність такої можливості, з чого б вона перекидала стілець і лишала двері відчиненими? Ні, відпадає. А може, то він вломився сюди, аби помститися своїй дівчинці для биття за відсутності хазяйки? Та ну, дурниця. Все ж недарма її шосте бонусне чуття волає про те, що тут була саме Маргарита... О’кей, хай Ритка. І що далі? Якщо Наріне викрали з метою привернути увагу самої Тамари, то де їхня «чорна мітка»? Де вимоги? Як їй зрозуміти, чого від неї хочуть?

Голова вперто відмовлялася працювати, ніякі розумні думки до неї не лізли. Тома поділилася своїми потоками свідомості з Вереснем — не для того, щоб отримати від нього якусь версію, а просто зважаючи на його присутність. Той вислухав, але лише став виглядати ще більш розгубленим. Утім, нічого іншого вона й не чекала. Аби створити ілюзію хоч якоїсь діяльності, Тома заходилася готувати чай, як обіцяла.

Чай гірчив, як і Тамарині передчуття. З нею завжди було так — приготована їжа віддзеркалювала внутрішній стан господині. Але нічого не вдієш.

— Де ж нам її шукати? — вкотре повторював одне й те саме Вересень, нахилившись над чашкою. Хто б міг подумати, що він так перейматиметься долею дівчини, яку бачив лише двічі чи тричі? Не менш дивувало оце «нам». На жаль, Томі нічого було йому відповісти. Принаймні, поки що. Але вона зробить усе, що зможе, бо й сама на диво сильно прикипіла до Наріне — ніколи б не повірила, що ще здатна до когось прив’язатися. Нині в її житті смуга суцільних втрат...

— Спробую провести один ритуал, — сказала вона Роману. — Якщо пощастить, зможу вийти на Наріне і дізнатися щось корисне. Тільки для цього мені слід лишитися самій. Так що...

— Ясно. — До його честі, Вересень не став допитуватися про подробиці, які його все одно не обходили. Він допив свій чай і підвівся.

— Дасте мені знати, як щось стане відомо? Ні, давайте краще я завтра зранку заїду до вас, добре? Хочу бути в курсі.

— Будете, — пообіцяла Тамара.

Роман кивнув і зітхнув — якось скупо, немов побоюючись, що його почують. Це зітхання сказало Томі все, що вона хотіла знати. На цього чоловіка можна покластися. Куди більше, аніж він те сам про себе уявляє.

— Тоді до завтра, — ствердно мовив Вересень і вийшов. Клацнув замок, і квартира занурилася в тишу.

Тома ще з чверть години сиділа над своїм охололим чаєм, поринувши в задуму, потім підвелася й почала готуватися до ритуалу прикликання двійника. Вона терпіти не могла це дійство і, чесно кажучи, мала великі сумніви, що зможе дізнатися хоч щось. Минулого разу, шукаючи дух Маргарити, вона знайшла лише темінь та холод. Якщо той невідомий і могутній Хтось тепер також контролює і Наріне, то вона знову знайде те саме. Хоча... може, це і є їхня «чорна мітка»? Може, невідомі вороги, навпаки, чекають, щоби вона прозондувала ефір у пошуках своєї подруги і все дізналася без сторонніх?..

Зараз перевіримо.

Тома якраз закінчила виставляти свічки на застелений стіл, коли у двері подзвонили. Вона здивовано випросталася. Дзвінок дзеленькнув удруге. Якого дідька принесло об одинадцятій вечора? Явно не Вересень і не Наріне, там хтось незнайомий. Просто-таки день непроханих гостей. Зітхнувши, Тамара полишила свій магічний плацдарм і пішла відчиняти.

Дівчину, яка дивилася на неї з вічка, вона дійсно ніколи раніше не бачила.

— Мене звуть Желя, — відказала та крізь двері на пропозицію Томи відрекомендуватися. — У мене є інформація про Маргариту Козодуб... ви ж знаєте таку?

Це вже цікаво. Тамара відчинила двері й пильно огледіла незнайомку з голови до ніг.

— Як ви мене знайшли? Звідки у вас ця адреса?

— Знайти вас було важко, але можливо, — ухильно відказала та. — Я можу увійти?

Ця Желя виглядала знервованою і ніби переляканою. Добре вдягнута, досить ефектна молодиця... але якась несправжня. Неначе повія, що намагається виглядати респектабельною леді — принаймні, такі асоціації виникли в Томи першими. А перше враження часто буває єдино вірним.

— Спершу переконайте мене, що я мушу вас впускати. Звідки мені знати, що ви не за компанію з тими, хто втяг Ритку в неприємності?

— Ну... — завагалася Желя, — спершу так і було. Але зараз я на вашому боці.

— Он як? На моєму боці? І з якого ж це дива?

— Саме про це я хочу з вами поговорити. Попередити. Ви теж їм потрібні. Я розповім усе, якщо ви допоможете мені...

— Допоможу?..

— Так. Мені потрібен захист.

«Від кого?», — ледь не зірвалося з Томиних вуст, але замість цього вона відступила вбік, даючи гості пройти. Ця гра в запитання безглузда, доки не побачиш повної картини. Хай дівчина розповість усе, що знає, від початку й до кінця. Адже схоже: саме тому вона й боїться, що знає...

— Туди, — Тамара махнула рукою в бік кухні й пішла слідом за гостею. Там Желя вмостилася на табуреті біля столу, а сама Тома лишилася стояти, обпершись на холодильник і не зводячи з захожої пильного погляду.

— Ну? — заохотила вона відвідувачку до розповіді.

Та почала не відразу — якийсь час зважувалася, кілька разів зводячи погляд на Тамару і знов опускаючи. Тома мовчки чекала. Нарешті Желя мовила:

— Того, хто все це почав, звуть Край. Принаймні, він так сказав. Ми вперше зустрілися кілька місяців тому на залізничному вокзалі. Він сам помітив мене. До того...

Тамара слухала не перериваючи. Спершу історія дівчини викликала в неї лише легке презирство. Далі, разом із розумінням, до чого все йде, почала накопичуватися злість. Коли ж мова зайшла про перші жертви, їй вже хотілося схопити цю лялечку за барки і розбити їй морду до крові. Зусиллям волі вона примусила себе стриматися і дослухала до кінця практично в тій самій позі. А коли Желя нарешті закінчила оповідь, Тома дістала з шафи пляшку бренді, націдила собі півгранчака й одним махом проковтнула. Тільки після цього вона змогла відповісти більш-менш спокійно.

— І якого ж захисту ви хочете від мене?

— Найсильнішого, на який ви тільки здатні, — з готовністю відгукнулася Желя. — Я не хочу, щоби Край дістав мене. Ви ж відьма, наскільки мені відомо, ви маєте знати якісь заговори, амулети, щось таке, що відгонить нечисть. Мені здається, що це хороший обмін за все те, що я вам переповіла. Ви тепер знаєте все, що знаю я. Можливо, я навіть урятувала вам життя. Захистіть мене, і це буде чесна угода.

— Чесна? — недобре всміхнулася Тамара. — Якби я зараз придушила тебе на місці — оце була б чесна угода. Якби я просто зараз повісила тебе на люстрі — оце була б чесна угода. Ти заварила всю цю кашу, вплутала мою подругу в халепу, з якої не кожен смертний вибереться, допомагала тому виродку, і тепер у тебе ще вистачає совісті просити в мене захисту від нього?!

— Здається, я помилилася, — бовкнула Желя, з розширеними очима вислухавши цю тираду. — Дарма я сюди...

— Оце точно. Дарма. Ти навіть не уявляєш, у яке гівно влізла.

— Ви думаєте, в мене був якийсь вибір? — скрикнула гостя. — Хіба я знала, що все так закінчиться?!

— Вибір був — відмовитися від пропозиції, — сухо кинула Тамара. — А щодо незнання... Так воно навіть у карному кодексі не звільняє від відповідальності.

— І?.. Ви мені нічим не допоможете? Я ж вам розповіла геть усе! Ви тепер знаєте, де...

— Дівчино, — на диво спокійно промовила Тамара, хоча всередині у неї все буквально ходором ходило. — Ти не розумієш. Мені нічим тобі допомогти. Ніякі чарівні цяцьки, ніякі талісмани й замовляння нічим не зарадять. Проти тої сили, з якою ти сплуталася, це буде як клізма проти чуми.

— Я вам не вірю, — з тремтінням у голосі відповіла Желя. — Ви просто не хочете...

— Якраз вірити тобі конче необхідно, тільки я кажу не про себе. Покаяння завжди має сенс. Поговори з Ним. — Тамара тицьнула пальцем у стелю. — Якщо Він буде в гуморі тебе слухати... А я тут безсила. Вибач.

Желя довго й невідривно дивилася на неї, і в очах її разом із сльозами потроху накопичувалося розуміння. Зрештою вона схлипнула, підхопилася з табуретки і кинулася геть з кухні. Через пару секунд грюкнули двері, каблуки зацокотіли по сходах за стіною, потім усе затихло. Тамара повільно опустилася на стілець, підтягнула до себе пляшку і націдила ще півсклянки. Їй було не надто шкода цю дівчину — вона заслужила. Набагато більше душа боліла за Ритку і Наріне. І за себе також. Вона боялася уявити, що принесе завтрашній день, адже тепер вже точно не збиралася стояти осторонь. Тепер, коли питання отримали відповіді, вона розуміла, що не зможе не втрутитися. Боротьба з тим, хто називався Краєм, дійсно може виявитися битвою з вітряками (чи, радше, з велетенськими ножами м’ясорубки), але Тамара знала, що не відступить. Можливо, не така вже вона й безпорадна...

Але нехай допоможе їй Господь.

ГЛАВА 16

Про час пиття боржомі

Підсумки підбивають пороттям.

Валерій Афонченко

Було ясно, що цієї ночі їй не спати.

До другої Желя майже скінчила обклеювати стіни спальні сторінками знайденої десь у речах Біблії. Вона сподівалася, що це допоможе їй дотягнути до ранку. Добре хоч додому дісталася. На шляху од відьми увесь час здавалося, що на задньому сидінні маячить чиєсь крейдяно-біле лице, а за вікном поруч із машиною хтось біжить, хай як швидко вона тиснула на газ. Видно, Край вже почав бавитися з нею. Дарма, ой дарма вона відвідала ту ненормальну. Тепер склад злочину — ось він. Зрада. Якщо раніше вона ще могла прикрити свої плани маками, то зараз ховати вже було нічого. Якби знаття, що бісова відьма відмовиться допомагати...

Желя без упину кляла її на чому світ стоїть. Лярва, сучка паскудна, пихата курка! Неймовірними зусиллями розшукала адресу цієї Тамари, підставилася під удар, викривши всю підноготну Крайової організації, виказала навіть місцезнаходження — і за це така дяка? Та щоб вона в пеклі згоріла разом зі своїм відьомством! Нічого, може, ще не все так кепсько. Раптом станеться диво і вдасться вислизнути з-під уваги Края непоміченою. Адже він зовсім не Господь Бог. Усі ці його фокуси — можливо, то лише безсиле залякування. Він демонструє страшні картинки, сподіваючись, що вона передумає і прибіжить назад, але цього не буде. Треба якось протриматися до сходу сонця — тікати все ж краще при світлі дня. Вона заздалегідь зняла з рахунку досить велику суму, тож грошей має вистачити на якийсь час. Желя поїде на південь, наприклад у Крим, де багато людей, а далі буде видно. Навряд чи Край аж такий всесильний, щоби дістати її будь-де. Щось придумається, треба тільки дожити до світанку.

Сторінки Біблії скінчилися, і шматок стіни, що залишився, вона за допомогою помади розмалювала хрестами. Та курва казала, що треба вірити, що треба поговорити з Богом. Усе життя Желя плювати хотіла на релігійні байки, вірила хіба в те, що якість життя залежить від кількості нулів за одиницею на банківському рахунку, і не розуміла, який сенс поклонятися якомусь там вуайєристу на хмарах, котрий нібито все бачить, але ні в що не втручається. Що ж, може, там дійсно хтось є і варто спробувати з ним сконтактуватися? Зараз їй краще використовувати будь-які шанси на спасіння.

Желя присіла на ліжко, заплющила очі, уявила собі сивого діда в білих сяючих шатах і забурмотіла:

— Господи, якщо ти є, послухай мене. Я в біді. У справжній халепі. Здається, я сплуталася не з тим хлопцем. Він хтось типу диявола і, здається, хоче мене вбити. Дуже тебе прошу, захисти мене від нього. Я не хочу помирати. Якщо допоможеш, ми зможемо якось домовитися. Ти мені, я тобі, добре? Тільки захисти...

— Як успіхи? — поцікавився голос. Желя було здивувалася, що контакт із Всевишнім встановився так швидко, але наступної миті зрозуміла, що ці інтонації належать зовсім не Господу. То був шоколадний голос Края.

Вона зойкнула й скочила на ноги, озираючись у пошуках джерела голосу. Здається, той пролунав з темного кутка кімнати, по інший бік ліжка. Настільна лампа біля узголів’я відчутно втратила потужність, її світло зблякло, і в тому кутку виникла ніша густих чорних тіней. Ніша, в якій, здавалося, було щось іще.

— То що, — знову мовив Край, і тепер не було сумніву, що звук іде саме з трикутного шматка пітьми, — Господь на лінії?

Желя ніяк не могла придумати, що відповісти в цій ситуації. Та й що б вона не сказала, це вже, очевидно, нічого не міняло. Біблія не подіяла. Її знайшли, викрили, і схоже на те, що тікати далі нікуди. Та вона не хотіла помирати ось так, покірно, не доклавши ніяких зусиль для спасіння.

Що там казала Тамара? Покаяння завжди має сенс?

— Пробач мені, будь ласка, — хлипнула вона, звертаючись до темного кутка, а сама почала повільно відступати до дверей. — Я завинила, Краю. Я більше не буду. То була дурість, я знаю. Хвилинна слабкість. Більше не повториться. Благаю тебе, пожалій мене. Не сердься...

— А я й не серджуся, Желю, — благодушно відказала тінь. — Зовсім ні. Чого мені сердитися? Хіба ти зробила щось погане?

— Ні. Тобто...

— Звісно, ні. То була просто дрібна витівка з твого боку, нічого серйозного. Дитячі пустощі. Я тебе за це тільки шльопну кілька разів, а потім усе знову буде добре.

— Прошу тебе, пробач...

— Припини вибачатись, не варто. Насправді ти навіть зробила добру справу.

— Яку? — Двері вже на відстані трьох кроків, хоча Желя сумнівалася, що по той бік їй стане безпечніше.

— Ти доставила послання. Сказала Тамарі Сотник, де мене шукати. Я саме збирався просити тебе про це, але ти виявила власну ініціативу. Ти спрацювала на нас, полегшила завдання мені й Маргариті. Чудова командна робота...

І з надр тіні раптом висунулося біле лице Края, лице, що ніби існувало окремо від тіла. Круглі брудно-жовті очі сяяли, як два маленьких місяці, а чорний беззубий рот, здавалося, вміщав у собі цілий всесвіт. Желя заклякла, не в змозі відірвати погляд від цього страхіття.

— Зважаючи на те, що ти таки була корисною, — сказало лице, — я дозволю тобі пожити трішечки довше. Ти помреш не одразу.

— Ні! — скрикнула вона, сповнившись крижаного жаху від цієї обіцянки. — Ні, прошу, благаю, відпусти мене!

— Я відпускаю тебе, — відповів страшний образ Края, повільно втягуючись назад у тінь. — Ти вільна, Желю. Бувай.

Мить — і обличчя зникло, а світло знову почало набувати яскравості, аж допоки не стало сліпучим і лампочка не розірвалася з голосним «пап!!!», зануривши кімнату в цілковиту темінь. Желя з криком рвонула двері на себе і кулею вилетіла зі спальні до освітленого коридору.

Щось змінилося в її відчутті самої себе. Стало якось зовсім недобре. До горла підкотила нудота, під шкірою почало свербіти, а в очах — темніти. Обпираючись об стіну, вона пошкутильгала до ванної кімнати. Увімкнула світло, ввалилася всередину і припала до дзеркала. Звідти на неї глянуло власне відображення нездорового синюватого кольору. Шкірою обличчя пішли якісь прищі й гулі, на лобі здулася сітка судин, а шия пульсувала, неначе всередині неї щось рухалося. Відчувалося це так само.

— Господи, що зі мною? — простогнала Желя й заходилася ритися в аптечці. Знайшла пляшечку з перекисом водню, відкрутила кришечку і хлюпнула рідиною на пухирці, які збільшувалися просто на очах. Рідина зашипіла, але полегшення це не принесло. Зате одна з гуль раптом лопнула й виплюснула назовні кілька краплин крові та щось схоже на білу макаронину. Сіпаючись від гидливості, Желя висмикнула цю річ із рани; та ляпнулася в раковину й ліниво перевернулася.

Черв’як.

Желя завищала. Пухирці на обличчі почали прориватися один за одним, з кожного випадали такі ж довгі, схожі на спагеті хробаки. Вона кинулася геть з ванної, не розбираючи дороги, роздираючи своє лице нігтями й відкидаючи геть безформні закривавлені клапті. На бігу перечепилася об власну ногу, вдарилася головою об стіну й важко впала на підлогу кухні. Свідомості не втратила, а тому відчула, як живіт, що відчутно поважчав, від падіння засіпався подібно до кубла змій.

— Го... оооос... п-п-п... — тільки й спромоглася вичавити Желя занімілими вустами. У черево неначе хтось почав устромляти зсередини довгі голки. Відчуття поширилося на руки й ноги. Потім у горлянці залоскотало, дихати стало важче, і зрештою в роті завовтузилося щось довге, гладке й холодне...

Останні хвилини життя перетворилися для неї на суцільний макабричний калейдоскоп, що не відбився в пам’яті. Вона не усвідомлювала, як схопилася на ноги, навпомацки знайшла на столі ніж і заходилася штрикати лезом саму себе. Не розуміла, як видерлася на підвіконня і провалилася крізь віконне скло назовні. Не запам’ятався і політ повз вісім довгих поверхів, що закінчився голосним падінням на капот легковика і подальшим ніщо.

Останнім спогадом Желі була усмішка Оксамитового перевертня.

ГЛАВА 17

Остання й вирішальна

Досягши мети, розумієш, що ти — засіб.

Геннадій Малкін

Цього ранку Тамара повною мірою змогла уявити, в якому гуморі прокидається засуджений на смерть у свій останній день. Так, відчуття того, що цей день цілком може виявитись для неї останнім, було чітким і сильним — адже вже зрозуміло, що насправді Краю, ким би він не був, потрібна зовсім не Маргарита, й тим більше не бідолашна дівчина з молочнокислим ім’ям. Він використав їх лише для того, щоби вона, Тамара, увійшла у гру. Цікавились саме нею. І немає жодних гарантій, що якщо зараз Тома наплює на подальшу долю Наріне (хай як це важко) і переконає себе, що її хата з краю, то Край (вдалий каламбур, кисло відзначила вона) не вдарить по іншому, більш болючому місцю і все одно отримає те, чого хоче. А таке місце в неї лишилося тільки одне. Болючіше нікуди.

В тому, що він не жартує, Тома також пересвідчилася. Желі, вчорашньої пізньої візитерки, більше не існувало. Вона побачила це уві сні в усіх подробицях, з люб’язними коментарями голосу, що одного разу вже лунав у її видіннях. Голос знав про їх учорашню бесіду і весело повідомив, що оскільки Тамара має адресу, то на неї нетерпляче чекають у зручний для неї час. Зі скриком прокинувшись від задушливої неспокійної дрімоти, вона перше за все спробувала налаштуватися на Желю, але знайшла лише порожнечу. Поза всякими сумнівами, дівчина дійсно була мертва.

Тому вагатися не випадало — вона поїде, і нічого тут не вдієш.

Вересень не збрехав — заявився до Тамари рівнесенько о восьмій, коли вона вже була готова полишити квартиру. Прикро, але доведеться обходитись без його допомоги — це також було однією з умов, про які їй повідали сьогодні вночі. З цієї причини Тома викликала таксі й якраз щойно отримала повідомлення, що машина вже під під’їздом. Роман, втім, рішуче відмовлявся прийняти за пояснення невизначені відмашки і, заблокувавши собою двері, забажав знати, куди це вона збирається і що саме дізналася. Тамара глянула на нього із здивуванням: чи він за ніч теж навчився читати думки, чи в неї все на лиці написано?

— Зараз це вже суто моя справа, — похмуро відказала вона. — Вчора я отримала інформацію стосовно секти.

— То, може, поділитеся? — не вгавав Вересень.

— Боюся, що ні.

— Це ж чому?

— Бо ні до чого хорошого це не приведе.

— Якщо ви збираєтеся самотужки відвідати кубло тих навіжених, то це поготів не закінчиться добре. А справа, між іншим, стосується й мене також.

— Та невже? — ще більше здивувалася Тамара. — Яким же чином?

— Я теж хочу знайти вашу Наріне, — заявив Роман. — Достатня причина?

— Достатня, щоб померти. Мужики завжди думають не тією головою. Повірте, із цим ворогом ви не впораєтеся.

— Це ми ще побачимо.

Вона зітхнула. Його допомога, можливо, стала б у нагоді, але Тома не могла дозволити собі ризикувати. Ну... хіба що трішки.

— Ви не знаєте, у що лізете, Романе. Це не просто зграйка ненормальних. Там діє справжня магія, проти якої фальшиві ментівські посвідчення не діють...

— Це далеко не все, на що я здатен, — ображено відпарирував Вересень.

— ...тому, якщо я і скажу, куди збираюся, то тільки для того, щоби ви туди не лізли. Це закинута база відпочинку в лісах неподалік Пірнового, називається «Сонячний бір». Так-от — там вам робити нічого, зрозуміли? — Тома виразно подивилася на нього, сподіваючись, що Роман вірно витлумачить ці слова. — Тим більше навіть не думайте вплутувати в це вашого друга Кап-Капа. А тепер дозвольте, я мушу бігти.

Тома безцеремонно виштовхала Вересня з квартири, замкнула двері й швидко помчала сходами вниз, лишивши розгубленого Романа позаду. Хотілося сподіватися, що він не наробить дурниць. І ще — що Край не чув її думок. Власне, покладати якісь надії на колишнього мента-випиваку в цій справі було безглуздо... але вона хотіла надіятися хоч на щось.

Безнадія тхнула приреченістю.

* * *

— У тебе зовсім дах поїхав, чи що? — визвірився Капелюшний. — Ану дихни!

— Та не пив я. Кажу, все дуже серйозно. Їй треба допомогти.

— Що, мало ви з тією тіткою вчора начудили? Якого ж ляда вам не сидиться спокійно?

— Ти сам втягнув мене в це, — вкотре нагадав Вересень.

— Я тебе просив про одну-єдину послугу і не мав на увазі плутатись під ногами увесь час! Твоя самодіяльність мені як лайно на підошві. Відволікає.

— Та ну? Тільки не кажи, що ти вже встановив, що це дійсно секта, і впав їм на хвіст.

— Про секту ще не впевнений, але на щось, уяви собі, вийшов, — невдоволено огризнувся Капелюшний. Він дійсно якраз проводив паралелі між тими випадками, на які вчора вказав йому старлей з відділу зникнень. Хтось бачив, як дорогі іномарки підбирали на вулиці бомжів або геть нетранспортабельних п’яниць. За останній тиждень три подібні свідчення, серед яких найцінніше — підлітка на скейті, що запам’ятав номер автівки одного з невідомих благодійників. Коли номер пробили по базі даних ДАІ, з’ясувалося, що «мерин» належить одному ну дуже впливовому дядьку, з верхів та вершків. А от хто був за кермом, ще треба перевірити.

— О, ну це вже діло, — підколов Роман. — Ціле «щось»! Тільки поки ти ще кілька місяців на це «щось» дрочитимеш, трупів буде більшати.

— Звідки така впевненість? Також провидцем став? Воду на вино перетворити не хочеш? Вийде тобі економія...

— Слухай, давай серйозно. Я розумію, що доказів у мене катма. І у тебе також, до речі. Але нирками чую, що діяти треба, як я кажу. Людей убивають...

— Та трясця! — загорлав Капелюшний. — Яких людей? Де ті люди?! Де їхні трупи?! Нема тіла, нема діла, ти ж у курсі! Чим я доведу, що та жінка в морзі — не Маргарита Козодуб? Що її смерть і самогубство Зорева взаємозалежні? Знаєш, куди мене прокурор пошле?!

— Знаю. Пам’ятаю, так що не горлай. Побережи легені, знадобляться. Просто час працює проти тебе, як ти не допетраєш?! А я тобі кажу точне місцезнаходження тих вилупків прямо зараз — якщо поїдеш зі мною. Невже тобі байдуже?

— А ти як дізнався, що це точне місцезнаходження? Подрузі твоїй примарилося?

— Слухай, попустися трохи. База відпочинку там точно є, я її пам’ятаю. Бував там колись. Змотаємось, розвідаємо. А як ти злапаєш їх там на чомусь гарячому?

— Як?! На чомусь?! — Капелюшний і сам гарячкував так, що далі нікуди. — І на чому ж саме? Що я їм пришию? Вторгнення зі зламом на порожню базу? Чи штраф випишу за несанкціоноване розпалення багаття?

— А уяви, якщо там буде жертвоприношення? Якщо там когось різатимуть?

— Забагато «якщо», капітане. Ти, здається, кіна надивився.

Це напівзабуте звертання — а колись вони з Капелюшним справді мали однакові звання — змусило Вересня нервово смикнутися. І викласти нарешті всі карти на стіл.

— Тоді я прошу тебе не як мента, а як друга. Допоможи, га? Будь ласка. Я не впораюся сам. Щойно я знайшов дівчину, що мені сподобалася, як її якась падлюка викрала. Тамара зранку вже вирядилася на базу. Думаєш, я сидітиму й чекатиму хрін знає чого? Я все одно туди поїду. Кажу тобі, відьма не вигадує. Який їй сенс брехати?

Капелюшний замовк і тримав паузу довго та зі смаком, наче театральний актор старої школи. Потім підвівся і поцікавився, дивлячись на небо, порізане на клапті чорними ґратами вікна:

— Ще якісь причини є, щоб я у це вплутався? Окрім справ твоїх сердечних?

— Є, — і собі підвівся Вересень. — Аж дві. Подумай про підвищення. В разі якщо все скінчиться добре, ти майже напевно дістанеш зірочку майора. Не абищо, а серійника пов’язав. Хіба не шик? А раптом потім і я зможу до відділка повернутися? Якщо накриємо всю зграю, то замовиш за мене словечко... Га?

Капітан не став питати, перед ким саме, — це було зрозуміло. Підійшов до сейфа, де зберігалася зброя, дістав звідти свій «макаров», запасну обойму, газовий балончик, потім важко глипнув на Романа:

— Будеш за кермом. З’їздимо, тільки швидко. Потім завезеш мене назад. Втямив?

Вересень розвів руками, погоджуючись.

— Як скажеш, начальнику.

Удвох вони вийшли з відділка в сонячний літній день, що ніби не віщував ніякого лиха.

* * *

Що швидше Тамара наближалася до місця призначення, то швидше випаровувався її напускний спокій. Досі вона намагалася контролювати себе, не витрачати енергію на зайві емоції, берегти сили на випадок, якщо доведеться їх застосовувати... напевно що доведеться. Хоча того, що вона вміє, навряд чи вистачить на якийсь суттєвий захист. Хіба, може, для Наріне... В тому, що вдасться витягти Ритку, Тамара вже сумнівалася. Скоріше за все, особистість Маргарити якщо не знищена повністю, то капітально пригнічена — адже справжня Рита ніколи б не вломилася до її квартири, аби викрасти щось чи когось. Шанси на те, що вийде звільнити її свідомість, мізерно малі.

«Ти хоча б про себе подбай для початку».

Та й дійсно, який сенс будувати теорії, якщо супротивника поки що в очі не бачив? Хоча після цієї ночі вже можна було скласти уявлення про його можливості, й уявлення ці були дуже гнітючими.

Чого це створіння може хотіти від неї? Її силу? Її душу? Чи навіть тіло? Чи все одразу? Один дідько знає. Ніколи не думала, що одного разу їй доведеться в буквальному сенсі їхати до дідька...

— Скоро там будемо, — подав голос таксист, блондинистий хлопчина, якому з вигляду ще й двадцяти не було. Ще один телепат? Ех, як би Томі хотілося нічого не вміти, нічого не знати й ні за кого не хвилюватися, окрім самої себе та малого розбишаки... Та, як завжди, її забули спитатися з цього приводу. Може, це якраз настає час розплачуватися за дар, що був у неї все свідоме життя?

— Чекаю не дочекаюся, — уїдливо відказала вона. Втім, хлопець не винен — він усього лише добре виконував свою роботу, швидше, ніж того хотілося б, наближаючи її до неминучого. Від Вишгорода до потрібного їй місця на узбіччі вони домчали за десять хвилин. На прохання Томи таксист загальмував біля старої зарослої стежки, що бігла у глиб густого змішаного лісу. Саме там мало бути місце, куди вона мусила, але не зовсім хотіла потрапити.

— Вам точно туди треба? — поцікавився хлопець-блондин, коли Тамара простягнула йому відраховану тридцятку. — Там же нічого немає, лише розвалена база. І ні до якого села ви сюдою теж не вийдете...

— Знаю, — кивнула Тома. — Дякую, що довезли.

— Та на здоров’я. Якщо знадобиться їхати назад — викликайте, телефон знаєте.

«Сподіваюся, що знадобиться» подумала вона і неохоче полишила м’який та прохолодний салон «ланоса». Таксі відразу зірвалося з місця, здійнявши хмару куряви, а Тома подивилася на стежку. Та була стара, але її вже активно оновлювали відносно свіжі сліди коліс.

— Твоя паства, Краю? — спитала Тамара у завмерлого в очікуванні лісу і почала заглиблюватися в нетрі.

* * *

Все почалося зненацька.

Вересень гнав свій «сааб», не особливо звертаючи увагу на обмежувальні знаки. Вони домчали від Києва до Вишгорода хвилин за п’ятнадцять, потім виїхали на трасу Р 31, котру з кожним кілометром дедалі щільніше оточували ліси. Рух на цьому вузькому односмуговому шосе зараз був не надто жвавим, але десь за Хотянівкою Роман зауважив, що позаду них суне цілий кортеж. Він не бачив, зі скількох машин він складався, але їх явно було більше десятка. Першим йшов здоровецький джип «мітсубіші» і впевнено їх наздоганяв, попри те що Вересень тримав швидкість на позначці вісімдесят п’ять кілометрів на годину.

— Глянь-но, — він штовхнув ліктем Капелюшного, котрий закуняв на передньому сидінні, й кивнув на дзеркальце. Той озирнувся і здивовано звів брови.

— Якого хє...

Джип наздогнав їх швидше, ніж капітан встиг закінчити. Далі був удар, та такий, що метал кузова буквально застогнав, а Капелюшний від душі тріснувся головою у бокове скло. Машину понесло до узбіччя, й Вересень заходився оскаженіло смикати кермо, як божевільна доярка, аби не злетіти з траси просто в густий сосновий бір. Так-сяк вирівняти рух вдалося; упевнившись у цьому, він швидко глянув у дзеркало заднього огляду. Джип трохи пригальмував, і тепер на позицію лідера виходила блискуча чорна «хонда» — судячи з усього, з тими ж намірами, що й попередник. Справи кепські.

— Якого хєра?! — закінчив нарешті репліку Капелюшний і витер кров з розбитої скроні. — Що це за падло?

— Здається, я здогадуюся, — кинув Вересень. Невідривно стежачи за наближенням «хонди», він почав пришвидшуватись синхронно з нею, аби хоч трохи відсунути неминуче зіткнення. Вузька дорога не давала можливості для широких маневрів, але й не дозволяла атакувати кільком одночасно — хоч щось добре.

— Ну то кажи!

— Боюся, що це ті, кого ми їхали ловити.

— Що, секта? Я думав, вони...

«Хонда» таки наздогнала їх і почала штурм. Вересень очікував цього моменту. Він вчасно вильнув убік і трохи пригальмував, порівнявшись із супротивником. Тепер вони їхали поруч, як то кажуть, ніс у ніс. За кермом чорного «японця» виявився рудий молодик з дикими очима, котрий, побачивши їх, вишкірився і зробив правою виразний жест, що символізував перетинання горлянки.

— Звертай на узбіччя, козел! — закричав йому Капелюшний і приклав до скла посвідчення. — Чув? Я ж тебе, гада, зарию зараз...

Хлопець за кермом не дуже переймався його погрозами, бо знову перейшов у наступ. Він почав тіснити «сааб» ліворуч, до узбіччя з частоколом стовбурів. Вересень зрозумів, що якщо рудому вдасться їх скинути — вони покійники. А ззаду між тим уже майже впритул підійшов наступний учасник божевільної автогонки — масивний сріблястий «крайслер» з тонованим лобовим склом.

— Тримайся міцніше, — порадив Роман Капелюшному і втопив педаль газу в підлогу. Йому таки вдалося витиснути з двигуна ще трохи швидкості — достатньо, щоби вирватися вперед і таким чином позбутися пресингу «хонди». У дзеркальце він побачив, як «японця» занесло, розвернуло, а потім ледве не розірвало навпіл від важкого удару «крайслера». «Хонда» підстрибнула, кілька разів перекинулася в повітрі, ударилася об асфальт, і якась із наступних машин черговим ударом викинула її почавлені чорні рештки геть з дороги.

Переслідувачі сунули, як танки, не звертаючи уваги ні на що, окрім цілі. Жодна нормальна й твереза людина не могла б їхати так, окрім хіба що кінченого самогубця. Але, як живий доказ, цілий караван таких камікадзе висів зараз у них на хвості. І зупинятися ніхто з них явно не збирався.

«Хтось знає, що ми їдемо, — подумав Роман. — Хтось послав їх як гарматне м’ясо, аби зупинити нас за будь-яку ціну».

Тамара мала рацію — без чортівні тут не обійшлося.

— Ти збираєшся відстрілюватися, чи ні? — дещо істерично поцікавився він у Капелюшного. — Нас зараз розчавлять до бісової матері!

Капітан розсіяно глянув на нього, неначе ніколи не чув про таку можливість, потім поліз у кобуру і витяг свій «ПМ». Зняв із запобіжника, опустив скло і висунувся по груди у вікно. Якраз вчасно — «мітсубіші» знову вирвався вперед і вже йшов у наступ.

— Стріляй по джипу! — прокричав Вересень. — Пробий йому колеса! Якщо перекинеться, зможемо відірватись.

Капелюшний і сам це втямив. Цілячись у праве колесо позадорожника, він дав спочатку три одиночні постріли, а потім зціпив зуби, напружив руку і розрядив решту обойми суцільною чергою. Остання куля потрапила в ціль — покришку пробило. Автомобіль потягло убік, і замість вести машину зигзагом, як належить у таких випадках, водій вивернув кермо ліворуч, перекриваючи шлях решті переслідувачів. Наслідки не забарилися — за якусь мить на шосе з оглушливим гуркотом утворилася залізна куча-мала. Одночасний удар кількох останніх учасників гонитви перетворив міцний корпус джипа на безформний брухт, буквально розмазавши його по дорозі та сповнивши повітря скалками скла й ошматтям металу. Машини-вбивці таранили одна одну й перекидалися, як кісточки доміно, а один із седанів гарматним ядром злетів у повітря, і якусь мить здавалося, що він збирається приземлитися просто на їхні голови.

— Накриє! — закричав Капелюшний. — Жени, жени давай! Накриє зараз нахрін!..

Потім тяжіння перемогло, і седан покрученою горою залізяччя важко обрушився посеред шосе. Зустрічні машини, які нарешті з’явилися на трасі, загуділи в унісон і почали одна за одною з виском виляти задами, виписуючи на асфальті чорні візерунки. Ця метушня давала їм трохи фори. Вересень скинув швидкість із захмарної до прийнятної, але зупинятися не став. Не всі супротивники вийшли з ладу — у дзеркало він бачив, як із металевого завалу вибирається пом’ятий зелений «ленд ровер», розкидаючи бампером покалічені рештки автомобілів колег, за ним виринув клятий сріблястий «крайслер».

— Ще двоє позаду, — попередив він Капелюшного. Той кивнув і поліз за наступною обоймою. Обидва відчували, як закипає всередині адреналін. Давненько вони не встрягали у пригоди на пару. щоправда, такої крутої, як нинішня, Вересень не пригадував. «Господи, допоможи вціліти», — мимохідь подумав він. Дуже хотілося вірити, що Всевишній вірно обрав фаворита в цьому божевільному ралі на вибування.

Обидва переслідувачі потроху набирали швидкість, і Роман закусив губу, готуючись до наступної сутички. До місця призначення лишалося зовсім небагато.

* * *

З небом коїлося щось дивне. Щойно ніжно-блакитне, чисте тією густою прозорістю, що буває лише влітку і лишень за містом, з кожним Тамариним кроком воно все сильніше затягувалося хмарами та змінювало колір, мов скажений хамелеон. То набрякло густо-фіолетовим, як учорашній синець, то зненацька позеленіло і нарешті вибухнуло багрянцем смертельно пораненого світанку. Якби Тома не знала напевне, що нині білий день, якби, скажімо, щойно прокинулася, то не змогла б сприйняти ці барви інакше, як вранішню зорю.

Але зараз її годинник показував дев’яту ранку.

Що це, ілюзія? Їй мариться?

Вона потерла очі, але небо не вгавало. Насаджене на довгі палі сосен, розпластане над темним лісом, воно неначе спливало кров’ю, і Тамара, що ніколи не була заячим хвостом, зараз тремтіла всім тілом, почуваючись, мов у Судний день. Вона йшла, не озираючись, незважаючи на загрозливий шум дерев і на дивний гул, що лунав попереду і скидався на звук добре налагодженого двигуна. Тома знала, що дороги назад немає. Знала це задовго до того, як ступила на цю стежину.

До бази жінка дісталася досить швидко. На той час небо вже полиняло, вологі губи розпоротих червонястим сонцем хмаринок зблякли і потягнулися за вітром з бездумною легкістю кульбабового пуху. Могутні сосни, що панували між тендітних берез та молодих дубків, із майже голими, вкритими, неначе старечими зморшками, порепаною корою стовбурами, утворили купол, зімкнувши у вишині свої крони, схожі на солдатські польові каски кольору хакі, і під тим куполом Тома побачила головний корпус колишньої бази «Сонячний бір».

У ніздрі їй ударив жахливий сморід. Обабіч бетонної доріжки, що вела до закинутої триповерхової будівлі, лежали трупи представників місцевої фауни. Дуже багато трупів, просто безліч. Горобці, горлиці, сороки, сойки, ворони, солов’ї, зайці, їжаки, білки, борсуки і навіть кілька молодих лисиць активно розкладалися під пекучим сонцем, але на падлі Тома не помітила ані мух, ані черв’яків — неначе воно гнило, накрите скляним ковпаком.

Пейзаж був гнітючим. Порепаний фасад колись міцної триповерхової будівлі, вікна без скла та без рам, що нагадували пусті очниці людського черепа, розтрощені гойдалки та дитячі гірки, іржаві рештки металевих «грибочків» — все справляло враження порожнечі, однак враження це було хибним. Порожнечею тут і не пахло — тут панувало щось дуже недобре. М’яко кажучи.

На сірій зацементованій стіні головного корпусу збереглися рештки великої мозаїки, і Тамара зупинилася, аби роздивитися це панно як слід. Два лиця, складені зі шматочків кольорової смальти, — жіноче й чоловіче. Схожі на давньогрецькі трагічні маски і водночас дивовижно живі, вони силкувались відкрити свої й без того викривлені роти і безтямно обертали каламутними скляними зіницями. Тома хотіла вірити, що їй це здається, розуміла, що це не так, і усвідомлювала силу того, хто оживив каміння. А ті роти все не вгавали, ворушилися, випиналися, аби щось сказати їй. Що?..

— Ласкаво просимо. Ми чекали.

Озиратися не було потреби, але, звісно, Тамара озирнулася і побачила біля себе Маргариту. Та взялася нізвідки, немов із-під землі вискочила, і стояла біля подруги, вся закутана в білий атлас, недоречна на цьому банкеті смерті, як наречена — на похороні. А над нею роїлися мухи. Цілі хмари мух. Вони не сідали на Риту, втім, і на Тому — теж, просто невтомно дзижчали, безперервно помахуючи крихітними крильцями, і тягнулися за Маргаритою, мов живий чорний шлейф. Це їхній гул першим привітав Тамару в пеклі.

— Цікавий у тебе почет, Ритко. Показовий.

— Зви мене Предтечею.

— Що ти тут робиш, Тусю? — В цій чужій жінці, з випещеним, холодним лицем, куди страшнішим за ті ожилі маски, Тома, як не силкувалася, не могла впізнати свою Риту. Простягнула руку, торкнулася плеча подруги — відчуття таке, ніби долоня лягла на холодний мармур. — Заради бога...

— Так. Саме заради нього я тут. Я нарешті знайшла його, Томко. Точніше, навпаки — Він знайшов мене сам! — Підкреслені синцями очі Рити збуджено блищали, та, за винятком цього, вона виглядала цілком адекватною. — Я шукала довго, ти ж знаєш. І ось сталося. Слухай, він просто неймовірний. Він відкрив мені таке, що ти й уявити собі не можеш!

— Думаю, що можу, — сухо сказала Тамара. Але Рита захоплено правила своє:

— Нові обрії, чуєш? Він показав мені, як виглядає світ, якщо дивитися Його очима! Він мені силу дав. Таку силу!

— Ну і яку ж?

— Надзвичайну.

— Ню-ню. І що ж ти тепер вмієш робити?

— Та все! — заливисто засміялась Рита. — Уявляєш? Твоя Ритка нарешті стала вища за цей світ!

— Люба, зло не може піти на користь. Я ж тебе вчила цьому. Невже забула?

— Томко, припини. — Маргарита капризно збрижила носик — як тоді, коли йшлося про її чоловіка. — Не читай моралі, дістало вже. Визнаю, що в минулому я часто помилялася. Але не зараз. Тепер усе справжнє, без обману. Він щось планує, щось грандіозне, і я тепер частина цього.

Тому пересмикнуло.

— Рито, ще не пізно. — Жінка знала, що це брехня, і сама хотіла в неї вірити. — Ще є шанс — один із тисячі. Пішли зі мною. Тільки швидко і не озираючись. Повернемося до міста, і я спробую щось зробити. Якось зарадити. Згоджуйся, йдемо!

Рита ніби зацікавилася.

— Піти з тобою? І що, ти пожертвуєш своєю новою подругою, як там її, щоби витягти мене звідси?

— Хоч одну врятую. На вас обох у мене сили забракне.

— О, ну зрозуміло. Це так шляхетно з твого боку... Дякую, але ні, Тамаро. Ти підеш зі мною, бо цього бажає Він. І якщо не накоїш дурниць, то отримаєш те, що і я. Може, й більше. Ходімо.

— А що, як я відмовлюся? Що, як лишуся тут?

Рита ствердно кивнула і взяла Тому за руку.

— А ти й лишишся. Тут, із нами. Я цього певна, подруго. Не для того ж ти приїхала, щоб стовбичити в лісі? Я так скучила за тобою. — Голос Тусі змінювався, не згірше неба — то звучав як ліниве муркотіння, то ставав солодким і тягучим як мед. — З нами тобі буде добре, обіцяю. Ну то як, уперед?

І вони пішли, переплівши пальці, наче пара закоханих. Проминули вже завмерлу мозаїку, увійшли в дверний проріз, потім спустилися в підвал по брудних, надщерблених сходах. Увесь цей час стара будівля слабко погойдувалася, ніби очеретяна, і кректала. Чи це також ілюзія? Тамара вже нічому не дивувалася.

У підвалі було несподівано світло, проте жодних ламп Тамара не зауважила. Їх, власне, й не було. Були стіни, розписані дивовижними символами, явно магічними, більшу частину яких Тома бачила вперше в житті, хоч і вважала себе дуже досвідченою в цій сфері. Була стеля, на якій ворушив ожилими щупальцями намальований спрут. Була підлога, власне земля, вся просякнута кров’ю невинних, — це Тамара відчула відразу. А посеред підвалу, на звичайнісінькому розкладному стільці, сидів Край у затертих джинсах і футболці з усміхненою жовтою пичкою і написом «Have a nice day!»1. Він і сам широко усміхався, неначе люб’язний організатор світського рауту, пильно розглядаючи Тому.

— Я привела її, — мовила Рита.

— Бачу. Вільна.

Маргарита покірно кивнула і вийшла, а Край — задля збереження жалюгідних залишків душевної рівноваги Тома ще зранку вирішила називати його цим іменем, замість справжнього — граціозно підвівся і, не зробивши й кроку, опинився якраз навпроти Тамари.

— Ну що ж, вітаю, пані Сотник. Перепрошую, що наше побачення має дещо примусовий присмак — так склалося. Маю підозру, що без маленького тиску з мого боку ви б не прийшли, адже поки що не мали честі знати мене близько.

— Не прийшла б, — погодилася Тома, відчуваючи, як від його близькості вмить затерпли ноги. Серце загупало в грудях, мов важкий ковальський молот, і первісний — чи ба навіть тваринний — жах сотнями розпечених голок упився в її жили. — Де Наріне?

— Як порядно з вашого боку — так за неї перейматися. Особливо після того, як ви щойно збиралися залишити бідачку на мою милість. Ніякої милості в мене немає. А ваша Наріне — є. Оно вона, в кутку сидить. Відпочиває. — Він тицьнув великим пальцем за своє плече.

1 Бажаю вдалого дня! (Англ.)

Глянувши туди, Тамара справді побачила дівчину. Та дійсно сиділа в кутку, просто на землі, і дивилася поперед себе порожнім поглядом, страшнішим за саме небуття. Тома зробила було крок до неї, але раптом відчула міцну чоловічу руку, що майже любляче обійняла її плечі.

— Не чіпайте. Нікуди вона не дінеться. Спершу нам треба прийти до взаєморозуміння з деяких питань, тож давайте поговоримо.

— Про що? — Вимовляти навіть коротенькі слова ставало дедалі важче; і язик, і губи оніміли, як під новокаїном.

— Лише про головне. — Його усмішка була ледь не ширшою за ту, що на футболці, але дихання смерділо могилою та тліном. — Наприклад, про те, чому ми тут зібралися. І може, перейдемо на «ти»?

* * *

На шосе тривав справжній хаос.

Позбутися клятих позадорожників на хвості ніяк не вдавалося. Капелюшний вистріляв уже п’ять патронів, але так і не зміг поцілити ані в колеса, ані у водіїв. Ті божевільні лавірували на трасі, як заправські гонщики-екстремали (та й хто знає, ким вони були насправді), та по черзі таранили «сааб», від чого задня частина кузова перетворилася на суцільну вм’ятину, а все скло, окрім лобового, вилетіло геть. У Вересня від постійного напруження жахливо розболілася голова, а руки немовби зрослися з кермом. Усе його життя вже кілька разів устигло промайнути перед очима, але досі їм, як не дивно, удавалося вивертатися від гостинних припрошень смерті. Однак довго він так не витримає, і яка-небудь критична помилка — то лише справа часу. А тоді хана обом.

Життя ускладнювали й зустрічні автомобілі, що раптом за законом підлоти посунули один за одним, ще більше звузивши й без того не надто широкий простір для маневрів. Декілька злетіло в кювет, не розминувшись із «ленд ровером», котрий, як броньовик, рішуче пер по лівому борту і плювати хотів на блимання їхніх фар і виття клаксонів. Вересень примірявся було наблизитися до узбіччя зі свого боку — за певного везіння можна було б спробувати акуратно скинути швидкість і пірнути між дерев у ліс, — але «крайслер» не дав цього зробити, ударом у бік знову відфутболивши їх до середини дороги. Ці намахані не збиралися дарувати їм жодних шансів на порятунок.

«Думай, чорти б тебе драли, думай! Не дай їм виграти!»

Потік зустрічних автомобілів нарешті порідшав, і «ленд ровер» відразу цим скористався, прилаштувавшись з лівого боку їх роздовбаної машини. «Крайслер», у свою чергу, почав заходити праворуч.

— Обходять, — навіщось попередив Капелюшний. — Зараза, вони що, збираються зажати нас із боків?

Вересень не відповів. Він уже зрозумів, що ті замислили. У парі сотень метрів попереду їм назустріч рухалася здоровецька фура. Водії всюдиходів явно планували взяти «сааб» у лещата, щоби потім усім разом зіткнутися з цією горою заліза. А що? Практично стовідсоткова гарантія загибелі — саме те, що треба тому, хто їх наслав.

У голові Вересня зажеврів план.

— Бережи лоба, — кинув він Капелюшному і додав швидкості, сподіваючись, що ворог розцінить це як спробу вирватися з облоги. Махини-камікадзе клюнули і також почали прискорюватися, одночасно йдучи на зближення з «саабом». Коли вони вже терлися бортами, а до фури, яка ревла подібно до розлюченого слона й плювалася хмарками диму, лишалося не більше ста метрів, Роман різко вдавив у підлогу педаль гальмів, молючись тільки про те, щоби не перекинутися. Гума істерично завищала, малюючи на асфальті вугільний гальмівний шлях і заглушивши навіть гудок вантажівки, інерція відірвала задні колеса від землі, і секунду-дві «сааб» дійсно був близький до того, щоби перекинутися; потім він знову важко рухнув у природне положення, добряче струсонувши обох пасажирів. Зате переслідувачі як вітер промчали повз них і на повній швидкості вліпилися одне в одного посеред дороги — якраз за мить до того, як приспіла фура, котра поставила в цьому божевільному автошоу жирну крапку. Вона врізалася в обидва позадорожники і буквально змела їх з місця, як снігоочищувач змітає кучугури снігу. Знівечений труп «крайслера» у своєму кількаразовому сальто зачепив машину Вересня, від чого ту жбурнуло до узбочини; зробивши повний оберт навколо осі, бідолашний транспорт з’їхав у траву і міцно поцілував деформованим задом товстий стовбур сосни.

Все зупинилося.

Першим отямився Вересень. Не розплющуючи очей, обмацав своє тіло в пошуках пошкоджень і натрапив на Капелюшного, котрий від його дотику поворушився і пробурмотів матірне слово. Кістки ніби здавалися цілими — боліли лише синці й подряпини. Що ж, коли так, то «пощастило» — це ще м’яко сказано. Вижити, коли тисячу разів міг перетворитися на пошматоване м’ясо, мабуть, означає щось більше, ніж просто везіння. Роман заморгав, потім кілька миттєвостей фокусував зір і прислухався до гуркоту, криків і звуку сирен вдалині і зрештою потягнув на себе ручку дверцят. Відчинивши їх, зробив спробу вилізти з салону, але втратив рівновагу і впав навколішки у всипану глицею траву. Чорт, мабуть, у нього струс мозку, все пливе. Втім, це теж невисока ціна за збережене життя.

Невже перемогли? Скільки ж машин розбилося там, на шосе? І скільки з них належало сектантам? Напруживши пам’ять, він припустив, що близько десяти-п’ятнадцяти. А скільки їх узагалі, тих недоумкуватих фанатиків? Чи може статися таке, що сюди зараз прибуде підкріплення? Чи, може, решта психопатів зустріне їх на базі?

Як би там не було, відступати було нікуди.

Капелюшний вовтузився на своєму сидінні, намагаючись вирвати з тримача ремінь безпеки. Вирвав, виліз із машини, сперся на деформований капот і втупився у Вересня сповненим ненависті поглядом.

— Знав же, знав! Печінкою відчував, що якесь гівно точно станеться! Ледве не угробив, бляха! Щоб я ще кудись із тобою поїхав...

— Не поїдеш, не переживай, — видихнув Вересень, скосивши очі на те, що лишилося від машини. — І можеш не дякувати...

— Не дочекаєшся, — огризнувся капітан. Він витяг з кишені мобільник, набрав номер свого відділка, змалював черговому ситуацію і попросив вислати підмогу. Після цього наблизився до Романа і допоміг звестися на ноги. — Досить валятися. Веди далі, Сусанін-герой. Ходімо, як то кажуть, дамо комусь по задниці.

* * *

— Ні, — похитала головою Тамара хвилин через п’ять після того, як Край закінчив оповідь, — тобто тоді, коли знову змогла говорити сама. — Ні. Ніколи. Я не дозволю.

Щосили хотілося прокинутися, хоч вона і знала, що не спить. Та почути подібне в реальності... Тамара боялася, що саме вона виявиться тим, чого бажає ця потвора, тим, заради чого вона влізла в цей світ. Але таке...

— Що, справді? — блиснув білими зубами Край, і його брови здивовано підстрибнули вгору. — Ти справді гадала, що все це лише заради тебе? Ох ти боже ж мій...

Він зігнувся навпіл у нападі заливистого реготу. Тамарі ж було не до сміху. Здійснення бажання цього ЩОСЬ під оболонкою мускулястого мачо означало для неї набагато гірше, ніж мученицьку смерть. «Чи не те саме свого часу відчувала Марія, дружина Йосипа?» — промайнуло в голові блюзнірське.

— Так, от тільки не треба цього дешевого мелодраматизму. — Край знову випростався і змахнув сльозу з ока. — Можна подумати, я запропонував щось погане. Житиме він, житиме. І навіть чудово себе почуватиме. Проживе довге життя і багато чого досягне. Можеш починати пишатися ним уже зараз.

Тамара продовжувала хитати головою з боку в бік, неначе заведена. Краєва усмішка повільно сповзла з його лиця.

— Твій син, Томо, — чітко і повільно повторив цей страшний молодик. — Він мій. Тепер уже мій. Усе, як домовлялися.

— Я з тобою не домовлялася, — буквально виплюнула Тамара. — Я ні...

— Ти ні, але це не має значення. Я покликав тебе не для того, щоби сперечатися чи торгуватися. Справа вже вирішена. Вона була вирішена задовго до того, як ти взагалі намітилася на цьому світі. Тобто ніяких відмовок бути не може. Я візьму те, що моє. А ти тут лише з тієї причини, що я хочу зробити все тихо й мирно. По-людськи. — Тут його фірмова усмішка знову сяйнула в усій красі. — Я не збираюся забирати його в тебе. Я пропоную тобі приєднатися до нас. Хіба це не шляхетно з мого боку?

О так. Шляхетніше нікуди. Їй велять подарувати свого сина істоті з найгіршого із світів, мотивуючи прадавньою угодою, що її уклала якась там пращурка. А вона має беззаперечно підкоритись.

— З якої причини я маю тобі вірити? — запитала Тамара перше, що спало на думку. Їй потрібен час, аби щось придумати, знайти хоч якийсь вихід з цієї клітки без ґрат. Якщо вдасться, звісно, адже всі її думки для нього такі ж читабельні, як транспаранти на параді. — Звідки мені знати, що у твоїй історії є хоч краплина правди?

— Бо я ніколи не брешу, — знизав плечима Край. — Але гаразд. Хочеш доказів — добре, маєш право. Я сам дав цю силу вашому роду...

— Ти?! — недовірливо перебила Тамара.

— Авжеж, я. Ти ж не думала, що це люблячий Господь за власним бажанням напоумив тебе копирсатися у вищих сферах? Він, взагалі-то, дуже не любить усякі язичницькі штучки-дрючки. Я в цьому плані більш ліберальний. Так-от, оскільки це мій дарунок, то я прекрасно знаю, на що ти здатна. А от сама ти, здається, цього ще не усвідомлюєш.

— Чого саме?

— Своїх можливостей. Те, чим ти займаєшся зараз, — то як стрільба по горобцях із зенітної установки. Насправді тобі не потрібні ніякі закляття й амулети. То все для невдах. Тобі ж достатньо самої лише сили думки.

— Достатньо для чого?

Край важко зітхнув.

— Слухай, яка ж ти важка на підйом... Пояснюю — твої можливості в десятки разів сильніші, ніж тобі здається. Ти здатна на різне — починаючи від дешевих фокусів з матерією типу пересування й руйнації предметів і аж до впливу на живих істот. Ти зможеш зцілювати, а зможеш убивати, лише забажавши цього. Зможеш влізти в голову до будь-кого, зможеш контролювати чию завгодно свідомість...

— Так, як це робиш ти зі своєю паствою?

— Ну, майже. Порожнеча існує для того, щоб її заповнювали, Томо. Це мій девіз. Я заповнюю її тим, що ближче людській природі. Але всю цю нудну філософію я можу викласти тобі пізніше, якщо забажаєш. Зараз тобі треба знати те, що ти володієш практично необмеженими можливостями — які залишається тільки відкрити. Я допоможу, якщо, звісно, ти погодишся на мої умови. Ти віддаси мені те, що я хочу, а я відкрию тобі справжню тебе. То як?

— Дивно, — задумливо мовила Тамара. — Якщо ти такий всесильний хлопець — тоді для чого всі ці красиві умовляння? Чому просто не зробиш з мене слухняну зомбі, таку саму, як інші? Хіба не простіше?

— Ляльки потребують постійного контролю, — розвів руками Край. — Вони поступово взагалі втрачають можливість думати самотужки. Мені б не хотілося, щоби ти ставала такою. Твій рід досі накопичував силу. Вважай, що свого часу я зробив внесок, як у банку, і ось на цей момент набігли солідні відсотки, які я хочу зняти. Ти дуже сильна, Томо. Сильніше за тебе тільки твій син, та й то йому ще тільки належить розкритися. Перетворити тебе на безвільного манекена — значить, дарма розтринькати дар, який ти маєш. Набагато вигідніший для нас обох варіант — якщо ти приєднаєшся до мене добровільно. Дивись на це як на пропозицію створити сім’ю. Тільки не тіш себе марними ілюзіями. Я все одно заберу те, що моє, а твій вибір — отримати силу чи стати нічим. Дуже просто.

Справді просто... Занапаститися завжди було простіше, ніж очиститись. Якщо в рай веде вузенька стежка, то дорога до пекла — багаторядна магістраль.

— Припустімо, я погоджуся. — Тамара вирішила продовжувати затягувати неминуче — так довго, скільки зможе. — Ти отримаєш... його. І що далі?

— У світі ще багато порожнечі, — посміхнувся Край. — Ми будемо заповнювати її разом. А потім твій син зробить те, на що не здатен жоден політик. Він змінить усе.

Змінить усе. Ось так, коротко і вичерпно. У який бік відбудуться ці зміни, можна було не питати. Та й узагалі, вона дізналася більш ніж достатньо. Чи є сенс чекати хоч якоїсь допомоги ззовні? Чи прибуде вона?

— Це навряд чи, — похитав головою Край у відповідь на її міркування. — Ніхто не приїде, мої люди дбають про це просто зараз. Якщо не віриш — подивись сама. Випробуй свій дар і переконайся, що я не брешу. Ні в чому.

Тома спробувала. Вона уявила Вересня, намагаючись відшукати його десь у просторі, і раптом перед очима дійсно виникла картинка — неначе ожив екран увімкненого телевізора. Відчуття було як у дитини, що ковзає по крутій і слизькій зимовій гірці, тільки вона ковзнула всередину свідомості Вересня і кілька секунд бачила все його очима. Бачила іскри, вкрите тріщинами лобове скло, шосе, яке оберталося подібно до каруселі, й чула громоподібний брязкіт металу. Вона інстинктивно смикнулася назад, подалі від цього, і знову опинилася у самій собі. Вона знову була Тамарою, але таки прихопила із собою частинку Романових відчуттів. То було передчуття близької загибелі.

Отже, все намарно. Навіть якщо Вересень уціліє в тій катастрофі, чи що там із ним відбувається, він все одно нічим не зарадить. Хіба що знайде свою смерть не там, а тут. Край не буде з ним церемонитись.

Тома підвела очі на цього самовпевненого демона-мачо. Той стояв у центрі підвалу, склавши руки за спиною, і кивав — майже співчутливо, даючи зрозуміти, що виходу дійсно немає.

— Змирися, Томо. Ніхто тобі не допоможе. Ніхто не зробить вибір за тебе саму. Вирішуй.

Тамара зітхнула. Дійсно, покладатися лишалося тільки на себе.

— Добре. — Вона на мить прикрила очі й спробувала зосередитись. — Тільки скажи мені ще одну річ.

— Я весь увага.

— Ти не боїшся, що за допомогою свого дару я зможу тебе вбити?

Край спершу вирячився на неї, тоді зареготав — спочатку здивовано, а потім справді від душі.

— Ні, ти — це щось! Я тебе обожнюю, Томо, справді. Як ти собі це уявляєш? Ні, ти не зможеш мене вбити. Хіба я схожий на ідіота? Я відчую твої наміри ще на стадії задуму. Та й навіть якби тобі вдалося якимось чином здійснити замах на мене, — останні слова буквально вичавив, струшуючись від сміху, — знищити тіло не значить вбити мене. О ні. — Він знову посерйознішав. — Знаєш, мені прикро, що такі думки все ще приходять тобі в голову — я сподівався, що ми вже практично досягли взаєморозуміння. Я не хочу будувати наші стосунки на страсі. Довіра, ось...

Край не закінчив, бо руки Наріне, котра всю останню хвилину стояла позаду, лягли на його потилицю й підборіддя, і в наступну мить із зовсім нежіночою силою рвучко вивернули його голову на сто вісімдесят градусів з характерним хрускотом. Він зойкнув і важко завалився на брудну долівку, зберігши на лиці закляклий вираз граничного здивування.

— Дякую, це все, що я хотіла знати, — сказала Тома і плюнула собі під ноги.

— Тамаро? Це ти?

Наріне повернулася до тями. Хотілося вірити, що це сталося після того, що вона щойно зробила. Тамара вклала в цю спробу добрячу порцію своїх сил. Руки дівчини напевно травмовані, але, принаймні, тепер вона матиме шанс ушитися.

— Тікай звідси, — наказала їй Тома. — Швидко.

— Що сталося? Що я тут роблю? — Дівчина хитнулася, здивованим поглядом окинувши приміщення підвалу, а потім ойкнула, зауваживши тіло біля своїх ніг. — Що таке, що...

— ПІШЛА ЗВІДСИ!!! — на всю силу своїх неслабких легенів гаркнула Тамара. Від цього крику Наріне пополотніла, але таки зрушила з місця. От і добре. Хай ображається, хай ненавидить її, але тікає. Зате виживе... якщо тільки не зіштовхнеться з навернутою Маргаритою. Але з цим Тома їй допомогти не зможе. Її справа — подбати про Края.

Наріне нарешті зникла на сходах, потім десь зовні щось бабахнуло, подібно до пострілів. Два чи три рази. У Тамари не було часу думати про це.

— Су... чи... ще... — прохрипів Край, з ненавистю витріщаючись на неї. Його голова все ще лежала під неприродним кутом, зате руки поволі намацували землю навколо себе. Зрештою спробували відірвати тіло від підлоги. Тулуб припіднявся, а голова звісилася до землі, як мішок з піском. З перевернутого рота зміюкою виповз довгий чорний язик.

— Здається, я вже дечому навчилася, — повідомила Тамара, даючи сильний уявний штурхан ґрунту під спотвореним тілом ворога. Земля здригнулася й просіла, і Край миттю провалився ногами у виниклий отвір. Його руки вчепилися у краї ями, а голова почала судомно смикатись, неначе в бажанні відірватися від плечей. Томі не хотілося дізнатися, чим закінчаться ці спроби.

— Таки навчилася. — Ще один імпульс примусив вибухнути цегляну стіну, й уламки обрушилися на нього важким кам’яним дощем. Істота Край заревла, неначе мамонт під ударами кроманьйонців. Вона смикнулася, скидаючи з себе шматки почорнілих від часу цеглин, і виштовхала зі спини два велетенські шкірясті крила. Ті здіймалися й падали, здіймалися й падали, обдаючи Тому хвилями затхлого повітря. Народжений повзати літати не буде, вирішила вона і обвалила на нього ще одну стіну. Ревіння монстра перетворилося на нескінченну вібруючу сирену.

— Гори ти синім полум’ям, скотино, — побажала наостанок Тамара і кинулася до перекошених сходів.

* * *

Якщо намагатися в усьому поганому відшукати світлі сторони, думав Вересень, хекаючи на ходу через забитий бік, то вони врізалися дуже вдало. Прямо навпроти бази, п’ять хвилин підтюпцем. Викликане Капелюшним підкріплення з’явиться ще не скоро, міркував Роман, а де решта сектантів, він не знав і не дуже хотів над цим замислюватися. Без зайвих думок квапитися до Наріне було куди легше. Якби ще клята голова не боліла так сильно... І не крутилася, як той глобус. І якби ще його не нудило... Але геть усе добре не буває.

Капелюшний ішов попереду швидким спортивним кроком, сторожко озирався і не хекав — давався взнаки тверезий спосіб життя. Свій «ПМ» капітан тримав напоготові, але в тій цілковитій тиші, яка навалилася, щойно вони віддалилися від аварійного шосе в глиб лісу, навіть зброя здавалася зайвою.

Ліс виглядав мертвим, як і напівзруйнований корпус бази, що виник попереду. Звичні звуки — такі як цвірінькання птахів, шурхіт вітру, тріск сухого гілля під ногами — просто зникли, немовби їх ніколи не було. Почуваючись мов космонавт у стані невагомості, Вересень навіть злегка копнув мимохідь стовбур сосни — аби хоч щось почути. Цей копняк він відчув усією забитою ступнею, але не почув нічого.

Капелюшний роззявив рота, і Роман злякався, що й ця спроба виявиться епізодом з німого кіно. Але, на щастя, той відкашлявся і промовив:

— Щось занадто тихо... Як у космосі, трясця...

Вересень кивнув, завертаючи на викладену бетонними плитами доріжку, що вела до головного корпусу, і раптом закляк. Усе навколо, окрім власне бетону, було завалене гниючими трупами різнокаліберних тварин. Роман судомно ковтнув, радіючи, що не поснідав.

— Що за хрінь...

— Отруїлися? — припустив капітан, втім без особливої певності в голосі.

— Сумніваюся. — Роман прискорив кроки, аби швидше проминути цю долину смерті. Сморід зводив його з розуму. — Я гадаю...

Оприлюднити свою версію Вересень не встиг. На Капелюшного раптом щось упало згори. Чи, точніше, стрибнуло, збиваючи з ніг, з диким вереском, від якого кров у жилах узялася кригою. Той і сам закричав, від несподіванки впустивши пістолета у траву. Щось — а виявилося воно замотаною у світле ганчір’я жінкою — вчепилося в нього, як голодний гризлі в раптового туриста, і вони разом покотилися по всіяній падлом траві, мов охоплені несамовитою пристрастю коханці.

— Не пущу-у! — вишкірившись, утробно гарчала жінка. — Не да-а-ам!

— От курва! — загорлав Роман, раптом зауваживши, наскільки нападниця схожа на псевдо-Маргариту Козодуб, що лежала в морзі. — Ану відпусти його! Кому кажу!

Та й не думала пускати. Вчепившись зубами у щоку Капелюшного, вона смикнула головою і відхопила цілий шмат шкіри. Капітан заревів від болю.

Вересень згадав про пістолет. Стрибнув у траву, проповз навколішки кілька метрів, намагаючись намацати його, і таки знайшов. Щоправда, дещо запізно. Перш ніж встиг націлитися, оскаженіла жінка осідлала Капелюшного, уп’ялася пальцями у його горло й одним різким рухом вирвала йому кадик.

Луна від пострілів прокотилася лісом, неначе сам Господь Бог тричі рішуче постукав у чиїсь двері. Маргарита (а тепер Роман був упевнений, що це саме вона) безвільно замотала простріленою головою й завалилася на бік, розкинувши руки. Вересень швидко підповз до Капелюшного, але одного погляду вистачило, щоби зрозуміти, що той більше не жилець. Розірвана горлянка дзюрила кров’ю відразу в кількох місцях. Він спробував хоч якось затиснути її долонею, але капітан відкинув його руку. Смикнув Вересня за комір, захрипів, силячись щось сказати, але марно. Капелюшний сіпнувся, очі його нарешті закотилися, а лице безсило відвернулося убік. Роман лишився сидіти над ним, намагаючись зрозуміти, як усе це могло статися. Здається, від того моменту, коли божевільна вискочила на них нізвідки, минуло не більше трьох хвилин, і ось тепер він сидить поміж двох трупів, один з яких нещодавно був його другом, а другий — тою самою зниклою дівчиною, через яку все закрутилося. Сидить із відчуттям, що тепер і сам не відмовився б стати трупом і лягти поруч.

— Романе! — зойкнув раптом дівочий голос десь неподалік.

Неначе у відповідь на його скорботні думки у дверному отворі корпусу виникла Наріне, брудна й скуйовджена, але жива. Це подіяло як допінг, відразу звідкись узялися сили зірватися з холодної землі й кинутися їй назустріч. Може, вона й не сподівалася на таке, але, підскочивши до дівчини, Вересень обхопив її обома руками й дуже міцно притиснув до себе, неначе боячись, що й вона теж зникне. Наріне нікуди не поділася і в наступну мить відповіла на його обійми. Так вони і простояли кілька хвилин без жодного руху, прислухаючись до дихання одне одного. Роману хотілося простояти так кілька років.

— Там, унизу, Тамара, — сказала нарешті дівчина. Вересень раптом зненавидів почуття обов’язку, через яке знову мусить полишити подругу напризволяще.

— Лишайся тут, добре? — мовив він, зазираючи їй у вічі. — Не рухайся з місця. Зараз я...

Він несподівано замовк, глянувши над її плечем. До території бази повільно сходилися якісь люди. Кілька машин розверталося між дерев, утворюючи кільце. Кільце, яке, напевно, не мало дати нікому вийти звідси.

Наступною несподіванкою став виразний підземний гуркіт.

* * *

Ледве опинившись надворі, Тамара знову розвернулася обличчям до корпусу. Здається, віддалік вона помітила Наріне в обіймах Вересня і чиїсь закривавлені тіла на землі, але зараз їй було не до цього. Вона хотіла якомога краще законсервувати кляту тварюку там, де вона лишилася. Звести такий надгробок, на який цей демон заслужив.

І з широко розплющеними, дикими від люті очима вона натхненно взялася до справи.

Тома здійняла руки, як диригент, що збирається дати жару могутнім крещендо, і кожна цеглина цієї проклятої будівлі зрушила з місця. Здалося, що фасад здригнувся від усвідомлення своєї долі. В усі боки вилетіли хмари пилу та крихти старого цементу. Потім дах почав повільно провалюватися всередину, своєю вагою зсуваючи й поперечні бетонні брили підлог. Усе це з розкотистим гуркотом полетіло донизу, складаючись у величезний, огорнутий клубищами куряви курган. Рокіт руйнації поступово тихшав, перетворювався на невиразне бурмотіння, потім на шепіт і зрештою змовк остаточно.

Усе припинилося, останній шмат цегли скотився донизу, і тепер, коли справу було зроблено, Тамара відчула себе бляшанкою напою, з якої вицідили все до краплини і на додачу розчавили в кулаці. Обпершись об дерево, вона нарешті озирнулася. Неподалік дійсно заклякли Наріне і Вересень і дивилися на неї так, що, здавалося, їхні очі от-от повистрибують з очниць. Утім, це були не єдині глядачі. Ще далі стояло чоловік з тридцять якогось люду, поруч із вишикуваними в ряд автомобілями. Лиця цієї масовки були такими ж шокованими, і ще, вони нагадували обличчя людей, котрі всі разом одночасно прокинулися від одного спільного сну. Паства Края.

Тамара зрушила з місця — відштовхнувшись від дерева, попрямувала просто на них.

— Ходімо звідси, — кинула вона, проходячи повз Вересня й Наріне, котрі так і стояли з відвислими щелепами, але не стала озиратися, щоби переконатися, чи йдуть вони слідом. На мить зупинилася біля тіл у траві. Зі співчуттям подивилася на Капелюшного і зі смутним докором — на ту, що колись була її найкращою подругою, потім продовжила свій шлях. Стіна людей між дерев розпливалася, перетворившись для неї на суцільну різнокольорову стрічку туману.

— Він більше не ваш хазяїн, — промовила Тамара. — Принаймні, поки що. Скористайтеся цим моментом.

У різнокольоровій стрічці виник розрив — вони розступилися.

А в неприродну тишу цього місця нарешті проникли сирени, що невпинно наближалися.

Епілог — нині

Пасажирський потяг із Сімферополя мав прибути о тринадцятій сорок, і Тамарі здавалося, що та тринадцята сорок ніколи не настане. Жінка шалено нервувала, не дивлячись на безперервне щебетання Наріне, котра таким чином намагалася її підбадьорити й заспокоїти. Коли сьогодні вранці Тома сказала їй про свій намір поїхати разом із сином геть з міста, дівчина виразно засмутилася, але утрималася від розпитувань та відмовлянь. Вона досі не знала повної картини всього, що сталася, і Тома не поспішала розповідати їй подробиці, вирішивши, що народна мудрість «менше знаєш — міцніше спиш» у даному випадку актуальна, як ніколи. Краще їй нічого не знати, а їм усім якнайшвидше розпрощатися. На щастя, Вересень учора висловив пропозицію взяти Наріне до себе на квартиру і сьогодні під вечір мав заїхати за нею самою та її речами. От і чудово; заразом це допомогло Томі уникнути паршивої необхідності виганяти бідолашну дівчину на вулицю. У цих двох все має бути добре, особливо після того, як вона з Іванком забереться звідси якнайдалі.

Тамара розуміла, що не перемогла. Перемогти Його неможливо. Не кажучи вже про те, щоб убити. Те, що сталося учора, — не її перемога, а Його маленький відступ. Тимчасовий. Дуже скоро Він напевно повернеться, щоб забрати-таки своє. Але вона не дозволить; не дозволила вчора, то надалі й поготів. Мабуть, відтепер це її хрест на все подальше життя.

Учорашній допит затягнувся до опівночі, хлопці з відділка покійного Капелюшного добряче попили кров з їхньої трійці. Але все ж відпустили. Головним оповідачем виступив Вересень, і саме завдяки його авторитету й красномовству вдалося відбутися попередженнями не виїжджати з міста, яке, до речі, Тома збиралася порушити. Але зараз це здавалося їй найменш значущою з усіх її проблем...

Після тридцяти розтягнутих на роки хвилин поїзд, грюкаючи колесами, нарешті підповз до перону. Тамара закусила губу, очікуючи якогось сюрпризу, але коли серед інших пасажирів її Іванко таки з’явився в тамбурі, не змогла стримати сліз. Вона кинулася крізь натовп, упала навколішки й затисла хлопчика в міцних обіймах. Терпляче витримавши п’ять секунд цієї чемпіонської хватки, дитина попросила:

— Ма, ну відпусти, я ж задихнуся... І люди дивляться... Ма-а, незручно ж...

Далі вони всі поверталися додому в таксі. Перші дві хвилини Іванко витратив на знайомство і знаходження спільної мови з Наріне, а увесь залишок дороги без упину переповідав їм обом свої пригоди на морі. Хвалився рекордами в ловлі бичків, у пірнанні та купанні, а насамкінець оприлюднив величезну кількість друзів, придбаних за вельми короткий час. Довго оповідав про якогось дорослого дядька, з котрим здружився особливо сильно і який щодня розповідав йому цікаві казкові історії. Потім оповідь без жодних пауз перемістилася з таксі до квартири. Хай як Тома скучила за сином, але слухати його довше години було важко, тому виконувати обов’язки слухача лишилася Наріне. До того ж дівчина — золота душа! — сама запропонувала зготувати Іванкові обід, чим звільнила Томі досить часу для пакування речей. Вже в дальній кімнаті, жбурляючи речі на диван для подальшого сортування їх за потрібністю, жінка напружено розмірковувала, куди ж їм податися тепер. Конкретного плану вона ще не мала — серед інших була думка набитися до колишнього чоловіка, що нині мешкав у Черкасах, хоча цей варіант хіба що на пару тижнів, — але бажання тікати з Київа було незламним. Не те щоби вона вірила, що відстань зможе вберегти її від такого роду небезпеки, але спробувати було варто. І з цього моменту вона абсолютно точно припиняла свій підробіток відьомством.

Її замислений стан розпався на друзки, коли грайливий сміх, що долинав з кухні, змінився дзенькотом посуду. Щось скляне розлетілося по підлозі, потім голосно верескнула Наріне. Услід за цим долинув здавлений смішок Іванка та ляскіт чогось металевого. І далі вся квартира занурилася в тишу, щільну та непорушну, неначе увесь світ раптом зупинився. Тамара навіть приклала пальця до шиї, щоби переконатися, що її серце все ще б’ється, а потім обережно визирнула з кімнати.

— Іванку?

Тиша накрила також і її шосте чуття, подібно до товстої ватяної ковдри. Вона не відчувала взагалі нічого. Ніби... ніби в неї більше й не було ніякого дару.

— Наріне!

Боже, чому вони мовчать? Вона рушила коридорчиком, що мав вивести до передпокою і далі, у кухню, але на півдорозі зупинилася, побачивши, як з-за рогу повільно виповзає доріжка блискучої вишневої рідини. Що це, варення, чи...

— Іванку!!!

Десь зовсім поруч пролунав ще один хлопчачий смішок. А потім голос її сина мовив пустотливо, поволі перетворившись на оксамитово-шоколадний баритон:

— Називай мене Малусом, матусю.

Епілог — минуле

Село Висівки біля Лубен, на Полтавщині, вересень 1666року

І вона повернулася.

Гафійка Павлюк, у другому хрещенні — Ванда Любомирська, шляхтянка тридцяти чотирьох років, стояла на пагорбі, звідки Висівки видно було, як на долоні, і дивилася, пристрасно, спрагло, на палаючі хати. Її серце також палало, і полум’я, що жадібно жерло обійстя убивць її матері, ніяк не могло загасити той внутрішній вогонь.

Подібне не лікується подібним.

Вона зламала тричі дану собі ж присягу — ніколи не повертатися туди, де неньчина могила — де могла би бути неньчина могила. Вона зламала всі мислимі й немислимі присяги заради помсти.

Помста гірчила, бо, як і все в цьому світі, мала свій кінець — а Гафія не бажала, аби це закінчувалося. Їй хотілося, щоб усе це — смерті, стогони та ридання — тривало вічно.

Утім, може, так і буде. Для них.

Гафія-Ванда озирнулася. Він стояв відразу за нею, біля карети, вбраний як гайдук. Про чужі очі він і був гайдуком. Її вірним сторожем. Охоронцем. Ставний, дуже високий, дуже гарний. Подейкували, що молода вдова бавиться зі слугою.

Гафія чхати хотіла на ці чутки. І звичайно, не бавилася з ним, бо знала, чим це закінчується. Хоча її це знання не врятувало.

— Ну, — ледь хрипкуватий, з оксамитовими обертонами, його голос звучав насмішкувато, — тепер ти задоволена?

— Ще ні. Де корчмар?

Він засміявся.

— Під корчмою валяється. А що?

— Хочу подбати про нього. Це моя праця.

Гафія підібрала спідниці, і вони почали спускатися. Він йшов попереду — як завжди, хоча насправді — тільки слід у слід із нею. Кожен його крок був відбитком її кроків. До пекла.

Він безсилий без моїх гріхів.

Чомусь ця безглузда думка принесла їй втіху. Хоча чому тут тішитися? Її гріхів більш ніж удосталь для його сили.

Чи вона винна? Чи хотіла цього?

Так. І марно заперечувати. Правді слід дивитися у вічі.

— Ти зодягнулася немов на празник, — зауважив він зі смішком.

— А це празник і є. Свято справедливості.

Він розреготався, злегка відкинувши породисту голову. Гафія розуміла, що саме його так насмішило. Кажуть, Бог у раю не сміється, раптом спало їй на гадку. Увесь сміх від сатани. Та чого вартий рай без усмішки?

— Забагато думаєш, як для жінки.

Ванда-Гафія не образилася, лише знизала плечима: може, й так, а може, й ні, і промовила, піднявши до неба зеленкувато-сині, надзвичайно виразні очі.

— Я роблю те, чого бажала понад усе. А мені чомусь прикро...

— Зілля помсти — полин, її квітка — дурман. А чого ти чекала?

На цей закид Гафія не відповіла. Пам’ять підхопила її, наче вітер — пір’їнку, і затягнула в минуле так скоро, що й скрикнути не встигла. Жінка ніби бачила себе, дванадцятилітню, — ось вона в Нічному, бреде від хати до хати і проситься у найми, але ніхто не бере: погана слава Уляни випередила навіть її нажахану доньку. Ось, діставшись до халупи край села, вона, зморена, присіла на призьбі і заснула. А розбудив її низенький, плюгавий чоловічок на ймення Стецько — хазяїн тієї занедбаної хатини, вдівець сорока років, якого людський поговір винив у смерті жінки — забив, мовляв, на смерть. Швидше за все, так воно й сталося, та тоді Гафійка цього не знала, а якби й знала, нічого б не змінилося. Стецьку стало одного погляду на тоненьку, як лозинка, дівочу фігурку, на відьомські очі Гафії, щоб запропонувати: «Виходь за мене».

Звісно, вона сказала «так». А в чотирнадцять вже була матір’ю — щоправда, недовго. Первісток, хлопчик, народився завчасно — цьому посприяли Стецькові стусани в живіт вагітної дружини — і помер, не протягнувши й тижня. Після цього Стецько почав бити Гафію не лише руками, а й ногами, або й батогом, примовляючи при цьому:

— Що, забула вже, як я тебе з-під тину взяв — босу, в одній запасці?! Ні посагу, ні дому, ні родини! Думаєш, що хазяйка тут? Курва ти проклята, на лиці — янгол, та з лиця воду не пити! Відьмацьке сім’я, чортів рід!

І одного разу, коли муж особливо лютував, Гафійчин терпець увірвався. Стоячи в дерев’яних ночвах, гола-голісінька, мов Єва в перший день творіння — саме поливала розпанахану спину трав’яним відваром — Гафія глянула на Стецька так, що її очі немов засвітилися, замерехтіли дивовижним сяйвом, таким, що навіть чорні цяточки зіниць перетворилися на маленькі розпечені сонечка.

— Я повік не забуду твого добра, рідненький.

Чоловік розгубився так, що навіть горлати перестав.

А незабаром він потонув у калабані глибиною по качину дупу. А все шинок та горілка — йшов п’яний, носом у воду впав та не зміг підвестися. І то ще диво було: пізня осінь, усі калюжі навколо на ніч підморозило, а цю ніби хто вогнем попід низу грів.

Перше, що зробила Гафія, ставши вдовою, — продала земельку Стецька, що її було вдосталь, тільки не обробленої. Лишила собі клаптик для городини, найняла чоловіків із сільських, аби ті зруйнували стару хату і звели нову, дерев’яну, просто-таки панську — грошей вистачило. Односельці йшли до неї неохоче, але працювали старанно і жодної відмови вона не почула.

На селі Гафію дуже боялися.

І ненавиділи — особливо жінки. Заздрили їй, пантрували чоловіків, що, йдучи з шинку, неодмінно, так чи інакше, а завертали до молодої вдови. Та нікого не приймала, гнала усіх втришия, та що це важило в очах засліплених люттю молодиць? «Вона ще й вередує, та відьма!» — бризкали слиною вони після служби. А одна, особливо затята, теж вдова і, за чутками, одна з численних полюбовниць тутешнього пана, про якого Гафія чула багато, та його самого ніколи не виділа, у неділю, після церкви, кинула в юрбу мирян:

— Спалимо відьму!

Їй не пощастило — того ж вечора черговий залицяльник, аби вислужитися, доніс це Гафійці. Наступної неділі войовнича молодичка впала прямо в церкві, і з неї піною вийшло Святе причастя. Язикату Хвеську скрутило таким вузлом, що не вирівняв ані костоправ, ані попові молитви.

Гафія не збиралася повторювати помилки своєї матері.

Більше відьму ніхто не займав. Її лишили в спокої на довгих п’ять років, аж доки вона вперше побачила пана цих країв. Ледве глянула на нього — і пішов її спокій за водою.

Пан саме повертався з походу. Мав ще інші, багатші села, то й нечасто навідувався на свої окраїни, але цього разу щось вело його туди — так він потім сказав Гафії. А спочатку жінка почула, як хтось стукає у двері проти ночі, і пішла відчиняти. На порозі стояв дорого та ошатно вбраний чоловік, білявий і пихатий, на позір — років тридцяти, в оточенні кількох вояків.

— Дай води, хлопко! — звелів незнайомець.

Гафія мовчки грюкнула дверима перед його носом. За якусь мить стук повторився.

— Я тобі що сказав?! — заревів пан, коли Гафія відчинила вдруге. — Хочеш спробувати моїх канчуків?! Чи моїх хлопців?!

— А ти хочеш, щоб у тебе руки відсохли, паничу? І у хлопців твоїх також?! Ліпше не займай мене, а проси добре, то й дістанеш напитися! А як ні, то йди собі з богом!

Пан отетерів. Озирнувся розгублено на своїх хлопців, що підсміювалися в нього за спиною, але чомусь не розгнівався, а зробив знак, аби піднесли ближче смолоскип, і в його мінливому світлі довго роздивлявся Гафію. Та також дивилася на нього, лише зараз помітивши, що пан під мухою — не те щоби геть п’яний, але скоро буде.

— А я знаю, хто ти, — раптом переможно заявив пан. — Ти відьма тутешня. Про тебе все Нічне чутками повниться. Аж гуде...

— Я не тутешня.

— І тобі байдуже, що люди говорять?!

Їхні погляди схрестилися, і пан першим відвів очі.

— Що мені поговір — я думки вмію читати.

— І мої читаєш?!

— Невеликий труд! Ти мислиш так голосно, наче в дзвони б’єш.

Нічний гість раптом засміявся.

— Присоромила ти мене, молодице. Мені про тебе економ писав. І про Хвеську теж.

— Та невже?! Ну і як, паничу, розігнуло вже любаску твою, чи ще й досі бубликом по селу катається?!

— А холера її знає! Не до неї тепер. Винеси води, красуне, — таляра дістанеш!

— За «спасибі» винесла б, паничу. Христа ради винесла б. А свій таляр ліпше пропий. Я не бідна, хоч і... хлопка!

Чоловік надувся, мов жаба на дощ.

— Ну й не треба! Ще благати тебе! У корчмі нап’юся! І води, і решти...

Гафія промовчала.

— Ти не хочеш дізнатися, як мене звуть? — раптом спитав він.

Пан стояв, похитуючись, і від нього вже тхнуло шинком — сморід, ненависний їй з дитинства, але вона змовчала і вдруге, стрималась, тільки фиркнула коротко, як застуджена кішечка: ні, мовляв, не хочу.

— Ян. Мене звуть Ян Любомирський. Хоча всі мої коханки називають мене Янек.

— Смак у тебе на коханок кепський, — думаючи про Хвеську, мовила Гафія і тут-таки поцікавилася: — Ти до корчми хоч дійдеш, Яне?

Той ображено випнув груди і кілька разів моргнув.

— Та тут до тої к... корчми... через дорогу навприсядки!

Ось тут Гафія й засміялася.

— Ну то щасливої дороги, паничу!

Невідомо, якими манівцями водив його нечистий, але до шинку Ян Любомирський, шляхтич тридцяти років та удівець, втрапив, аж коли світало. Мокрий як курка, бо цілу ніч падав дощ, злий як пес і розгублений. Важко сів на дерев’яну лаву, спорожнив кухоль квасу, піднесений служницею, і зітхнув. У вухах і досі бринів мелодійний голос: «Ну то щасливої дороги, паничу!»

— Відьма, — пробурмотів він, удаючи, що не чує кепкування своїх жовнірів — ті дісталися до шинкарки та горілки без пригод і вже встигли й нализатися, і протверезіти. — Паничем мене обізвала, а не паном, як належить, і взагалі — звела! Відьма! Не дарма про неї поговір йде! Не треба мені було в неї ніц просити, навіть води!

До покоїв — і хто тільки обізвав ті злиденні, обшарпані кімнати в корчмі таким пишним словом?! — не дійшов, забракло сили. Кульгаючи — від вологи та довгої дороги розболілася стара рана в лівій нозі — сяк-так дістався до стайні, упав там на запашне сіно і так і заснув під сопіння коней та шум дощу. І проспав аж до ночі. А прокинувшись, покликав гайдуків. Слухаючи наказ пана, ті кивали і масно всміхалися. Таке вони чули не вперше і, далебі, не востаннє.

До Гафійчиної хати панські пси дісталися перед першими півнями. Двері вибили, і доки сонна господиня, не тямлячи, що трапилося, плуталася в полах натільної сорочки, намагаючись зіскочити з лежанки, її хутко сповили в якусь тканину міцні чоловічі руки. Гафія не кричала і борсалася радше із впертості, а не тому, що справді сподівалася на звільнення. Часи тоді були смутні, важкі, й не одна дівка зникала отак-от нагло, часом з ярмарку чи з-під церкви, а деколи і з батьківського дому. Те, що Гафія була удовою, нічого не міняло, лише спрощувало справу.

Жінку довго везли, перекинутою через коня, — так довго, що вона втратила лік часу і дозволила собі зомліти. Такою — зв’язаною, змученою — вона була безсила, хоч боялася зізнатися в цьому навіть сама собі. Отямилася Гафія в панській світлиці, та такій просторій, що одна була більшою за все її обійстя; жінка лежала на перині, а на краєчку ліжка сидів Ян. Гафійка зовсім не здивувалася.

— Насильничати хочеш? — втомлено спитала вона, підперши щоку долонею. Ян розгублено заморгав, наче почувши щось таке, що йому й на думку не спадало.

— Гафійко, серце моє, — хрипко прошепотів він на видиху, — чуєш, я ім’я твоє знаю, та ти, певно, не знаєш, хто я. Я не простий шляхтич, я — князь, рід наш давній.

— Давній рід, кажеш? Весь наш рід давній, людський, що від Адама та Єви йде. А князь не той, хто в жупані, а той, хто в людей у шані. Чого тобі треба, не питаю — про те сама відаю. Тільки... нащо це тобі? Дівок забракло?

Янек схлипнув і раптом упав на коліна. Молодиця лише головою похитала.

— На коліна — перед хлопкою? Геть розуму позбувся?

— Так, — зі стогоном визнав він. — Так. Очі твої побачив, уста рожеві — й геть пропав. Позбувся розуму, квіточко моя...

— Не твоя, князю. Ой, не твоя.

— Пусте. Бо я твій, кохана. Раб твій, слуга... Волієш, щоб я помер заради тебе? Тільки накажи!

Гафійка чомусь не відчувала гніву. Лише щеміло в грудях, озиваючись до благальних карих очей, що дивилися на неї... з надією? Такі теплі очі... може, розтоплять ту кригу, що взялася на її душі? Та відповідь жінки прозвучала пихато:

— Овва! Що вельможне панство вчинить, якщо прознає про твою мову? Раб холопки — таке сказав! Та й користі мені немає в смерті твоїй, князю...

— Ян, — він все ще не піднімався. — Так мене звуть.

— Та не звала я тебе, Яне. Сам прийшов. Зі злом. Мене викрав, смішний... Ти забув, хто я? Що з тобою зробити можу, знаєш?

— Байдуже. Все — байдуже. Ти будеш моєю, або роби зі мною що хочеш.

— Навіть землю тобою орати можна?

— Та хоч гори мною рівняй! Немає життя без тебе, нічого немає...

Гафія хотіла сказати ще щось дошкульне, та зі здивуванням відчула, як стискується серце. І нахилилася до нього, з одним тільки словом.

— Любий...

Вони побралися за місяць, відразу по тому, як Гафійка стала католичкою, діставши в хрещенні ймення Ванда. Утім, ще дуже довго сама себе вона сприймала як Гафію. На честь повернення коханої в лоно Ватикану Ян закатав такий бенкет, що Лукулл вдушився би від заздрощів. А весілля вийшло ще пишнішим. Наречена, сяюча, гарна, викликала жваву цікавість у запрошених на свято чоловіків, і — як завжди — пекучу заздрість у жінок.

Вони прожили разом тринадцять років — неймовірно щасливих, божевільних, живих... Ян палко кохав свою Ванду, дуже тішився дітям — сину-первістку і доньці, а те, що більше воював, аніж був удома, — на те нарікати не випадало. І Гафія-Ванда не нарікала. Відьомство закинула, але й до балів та бенкетів була байдужою, гонорову польську шляхту не любила, спілкування обмежила чоловіком, дітьми та кількома паніями з тих, що бідніші, займалася виключно господарством і дякувала Богу за кожний прожитий день.

Мабуть, Богу набридли її нескінченні подяки.

Яна та Юрка, їхнього сина, вбили козаки в короткій сутичці — недостатньо, на жаль, короткій задля того, аби не лишити по собі трупів. Гафія, що знову була вагітна, на шостому місяці, скинула — то виявився хлопчик. Та й на цьому її біди не скінчилися. Родичі Яна обсіли княгиню, наче хижі круки, і почалося — суди, справи про спадок, відсутність законного спадкоємця чоловічої статі (ну ніхто ж серйозно не тримає жінку за людину, чи не так?) та загроза знову опинитися на вулиці, цього разу в компанії доньки Ядвіги. Коло замкнулося. Гафія пробувала повернутися до чаклування, та надто багато було Любомирських і надто мало в неї лишилося сил. У змарнілої до невпізнання, змученої, розчавленої горем жінки тільки й було, що гордість і військо ворогів.

І тоді вона перестала молитися Богу. А той, інший, прийшов і без її молитов.

Він запропонував Гафії угоду, і жінка погодилася без жодних коливань. Те, чого він прагнув, мало трапитися дуже й дуже нескоро, ті, кого він прагнув, ще не народилися. А силу, надзвичайну, бісівську силу вона отримала уже зараз. І їй дуже прислужився цей дарунок.

На усіх, дотичних до справи про розподіл Янового майна, включно із суддями та писарчуками, впали всі можливі біди і ще кілька неможливих докупи. Хто більше тямив, хутко відступився, а найбільш затяті пішли в землю годувати черв’яків. Смерть косила тих упертих цілими родинами, смерть була різною, але завжди — не своєю і до гикавки страшною. Вельми скоро рід Любомирських задля самозбереження мусив зупинитися і зоставити все як було. Як того волів би Янек. Все майно Гафія зберегла — для Ядзі. А для себе лишила помсту.

Він погодився їй допомогти. В ніч проти звершення вони довго розмовляли. Гафії пригадалося, що вона досить довго сприймала його як людину, хоча й знала, що це не так. І спитала навіть: «Навіщо це тобі? Те, що ти замислив?»

— Прийде ще мій час володарювати, — твердо відказав він. — Не скоро, як для людей, але напевне прийде. І мені потрібен предтеча. Хлопчик. Той, що народиться після сімнадцяти поколінь дівчаток у твоїй фамілії. Кожна з них буде сильніша за свою матір, але він володітиме силою їх усіх, і моєю теж. Він встановить належний порядок у всьому світі, і за ним прийду я.

— Що, як він не захоче піти за тобою?

— Ти не чуєш мене, жінко. Слухаєш і не чуєш. Я прийду за ним. І піду за ним. Але він буде мій, обіцяю. У мене є що дати йому. І є що забрати в нього.

— Душу?..

Він посміхнувся, кивнув.

— Це само собою. Ну й ще — спасіння.

Гафія тямила, що продала не тільки душу, а й мабутнє, і не лише своє, а й багатьох майбутніх поколінь, але їй було байдуже. Приспана тихим сімейним щастям лють на той увесь світ, про який говорив він, на той світ, що відняв у неї матір і хату, чоловіка та сина, пробудилася і пустила в грудях такі корені, що викорчувати її звідти можна було лишень разом із серцем.

Деколи Гафії здавалося, що тепер лють і була її серцем.

З виру спогадів та чорних думок жінку вирвав характерний тріск — той, з яким вогонь жере сухе дерево. З цим самим звуком двадцять років тому провалювалася в небуття материна хата. З ним же нині йшло в небуття це кляте село.

Хатини кришилися одна за одною, неначе розплющені чиєюсь гігантською невидимою рукою. Злітали в повітря стріхи, полова перетворювалася на вогняні бризки, що жадібно обліплювали тимчасово вцілілих. Перелякані селяни носилися, як оскаженілі пацюки, зіштовхувалися одне з одним, наштрикувалися на власні тини, здіймали руки до неба, вимолюючи в нього спасіння. Ні, сьогодні воно не прийде звідти. Сьогодні спасіння не буде взагалі. Не для вас.

Тітка Груня, тітка Горпина, Нагнибідина Василина, дядько Петро... Всі ці знайомі обличчя промайнули повз неї. Про кожного вона подбала. Самим лише поглядом, самою думкою вона розбивала їм черепи як горщики, вичавлювала очі, виривала язики, ламала хребти та трощила кістки. Сьогодні вона була всемогутньою й неспинною і насолоджувалася справою рук своїх, своєю власною справедливістю, так само як спраглий мандрівник жадібно занурюється обличчям у цілющу вологу джерела. Те, що сталося, мало статися, і тепер це її хрест, її, Гафії, у другому хрещенні — Ванди, окатоличеної відьми-месниці. Якою ж наївною вона була, жбурляючи в привітні води Качечки срібний хрестик! Той хрест, що зветься долею, не скинеш — Бог кладе його на плечі рабам своїм, та ще й міцно прибиває, не цвяхами — своєю волею... Гафія холодно і трохи відсторонено спостерігала, як з останніх сил повзе до неї корчмар, як у розширених зіницях, темних, мов провалля його душі, танцюють відблиски пожежі, і не відсунулася, навіть не ворухнулася, коли простягнув до неї скрючену, мов куряча лапа, руку. З горла у Левка виривалося якесь хрипкувате булькання, потроху оформлюючись у слова:

— Будь ти проклята, відьмо... Господь тебе покарає за це, у пеклі горітимеш... прокляття на твою голову...

Гафія відкинула голову і засміялася. Сміх її, дзвінкий, чистий і щирий, звучав моторошно і зловісно в полум’яній агонії села. Гафія все ще сміялася, роздивляючись криваву піну на пошерхлих, линялих губах корчмаря, і просто-таки реготала, раз у раз опускаючи кований підбор своїх чобіт на зашкарублі Левкові пальці. Вона пам’ятала їх стиснутими в кулаки. І не забула, як ті кулаки били її матір. Її вже мертву неньку. Чи йому лякати її пеклом?

— Прощавай, Левко. Зустрінемося в дідька на гостинах, — прошепотіла Гафія, коли той, вивергнувши з себе останню порцію кривавої жовчі, смикнувся і затих навіки.

До карети, що терпляче чекала на пагорбі, жінка поверталася вже сама. Він вже зник, так само тихо та блискавично, як і з’явився, і княгиня знала чому. Він зробив те, що хотів. А вона — те, що мусила.

Кожен лишився при своїх.

Чиїсь пальці вчепилися їй у халяви сап’янових чобіт, і на мить Гафія заклякла, не вірячи в те, що бачить. Отакої, та це ж Меланка! Та дівчинка з дитинства, що єдина захищала Уляну, як могла, бодай словами, перетворилася в неохайну, огрядну молодицю, що ридала, розмазуючи сльози по пухких щоках, і, стоячи на колінах, бурмотіла, затинаючись:

— Що ти робиш? Гафіє... заради бога... помилуй!

«Заступи, помилуй і охорони нас, Боже», — заспівав з минулого хор боголюбивих селян, і Гафійку пересмикнуло. Навіть не схилившись до Меласі, не зробивши й руху до того, аби підняти її, пані Любомирська злобно й дуже тихо сказала:

— Ні.

Вона подбала про неї. Так само як і про інших. Після цього продовжила свій шлях. З кожним кроком вона вмерзала в розпечену землю, з кожним кроком усе гучніше звучав голос Уляни, що долинав звідкілясь з неба і дорікав: «Ти зламала присягу, доню... що ти накоїла? що?»

— Пізно, мамо. — І, діставшись горбочка, Ванда — вже віднині й повік пані Ванда — звеліла кучеру відчинити для неї двері карети та востаннє глянула вниз, на долину.

Село догорало.

1

Козак, що в турецькому полоні з різних причин (приміром, щоби визволити з неволі товаришів) прийняв іслам. До кінця своїх днів він не смів входити до церкви, а лягав перед нею на землю, і через нього переступало все село. За цю покуту його ховали на загальному цвинтарі, і вважалося, що в Царстві Божім він буде зі своїм товариством.

2

Те ж, що й земля (заст.).

3

Психіатрична лікарня імені Павлова.

4

Кров (заст.).

5

Місто у США, штат Массачусетс, де в 1692—1693 роках стався найкрупніший в історії Нового Світу спалах полювання на відьом; нині у ньому є Музей чаклунства. Взагалі, Сейлем — це неофіційна столиця відьомства та чорної магії. Назва походить від єврейського «шалом», тобто «мир».

6

Розмір має значення (англ.).

Content

Наталка та Олександр Шевченки Оксамитовий перевертень

Пролог — минуле

ЧАСТИНА 1

ГЛАВА 1 Що таке видіння і як з ним боротися

ГЛАВА 2 Про те, як важко розгледіти щось справжнє з намальованого вікна

ГЛАВА 3 Про круговорот речовин у природі

ГЛАВА 4 Магія та її побічні ефекти

ГЛАВА 5 Не всі йогурти однаково корисні

ГЛАВА 6 Інструкція з тиску на совість

ГЛАВА 7 Про черепаху та змію як феномен жіночої дружби

ГЛАВА 8 Не шукай пені — вона тебе знайде

ГЛАВА 9 Про викривлення правди з благими намірами

ГЛАВА 10 Як правильно сунути руку в осине гніздо

ГЛАВА 11 Про пошуки пригод і винайдення проблем

ЧАСТИНА 2

ГЛАВА 12 Поперед батька в пекло

ГЛАВА 13 Горіти — то згоряючи

ГЛАВА 14 Шара об’єму не має

ГЛАВА 15 Про примхи сумління

ГЛАВА 16 Про час пиття боржомі

ГЛАВА 17 Остання й вирішальна

Епілог — нині

Епілог — минуле

1