Карпенко-Карий Іван

Драматичні твори

БІБЛІОТЕКА УКРАЇНСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРИ

Іван

КАРПЕНКО-КАРИЙ

(1845—1907)

ДОЖОВТНЕВА УКРАЇНСЬКА ЛІТЕРАТУРА

ІВАН КАРП ЕНКО-К АРИЙ

ш

ДРАМАТИЧНІ

ТВОРИ

київ

НАУКОВА ДУМКА 1989

ББК 84УкІ—6 К26

Серію засновано в 1982 р.

Подано кращі драматичні твори видатного українського драматурга І. К. Карпенка-Карого: «Бурлака», «Безталанна», «Сава Чалий», «Хазяїн» та ін.

Представлены лучшие драматические произведения выдающегося украинского драматурга И. К. Карпенко-Карого: «Бурлака», «Бесталанная», «Савва Чалый», «Хозяин» и др.

РЕДАКЦІЙНА

КОЛЕГІЯ

I. О. Дзеверін (голова)

О. Т. Гончар Ю. Е. Григор’ев (секретар)

B. Г. Дончик

М. Г. Жулинський (заступник голови)

П. А. Загребельний

C. Д. Зубков

Є. П. Кирилюк

О. В. Мишанич Л. М. Новиченко Д. В. Павличко Ф. П. Погребенник В. М. Русанівський О. В. Шпильова М. Т. Яценко (заступник голови)

Вступна стаття, упорядкування і примітки

(р. Я. ПИЛИПЧУКА

Редактор тому С. Д. ЗУБКОВ

Редакція художньої літератури Редактор Н. М. Максименко

4702590ЮС -502

-передплатне

М221 (04) - 89

© Р. Я. Пилипчук, вступна стаття, І8ІМ 5-12-009281-0 упорядкування, примітки, 1989

ІВАН КАРПЕНКО-КАРИЙ

і^В історії української культури^ і суспільно-політичного руху другої половини XIX — початку XX ст. І.^Карпенко-Карий займає одне з найпо-чесніших місцьиАктивний діяч аматорського театру в 60—70-х роках, діяльний член таємного революційного гуртка в Єлисаветграді кінця 70-х — початку 80-х років, театральний рецензент, прозаїк, драматург, актор і організатор театральної справи — ось ті означення, які складають узагальнену дефініцію І. Карпенка-Карого як історичної особистості. Але найбільше відомий був І. Карпенко-Карий за життя (і таким лишається досі в народній свідомості) як драматург. Історики української драматургії і театру дійшли висновку, що у другій половині XIX ст., власне до виходу на суспільну арену Лесі Українки, найбільшим українським драматургом був І. Карпенко-Карий. Один з корифеїв українського театру, .саме він у загальновизнаній драматургічній тріаді, поруч з М. Кропивницьким і М. Старицьким, став творцем соціальної драми, свідомо йдучи на розрив із тими традиціями етнографічно-побутового театру, які ще продовжували живити музично-драматичну стихію українського театру, ту стихію, яка й досі інколи видається ледве не єдиновизначальною національною прикметою українського театру, що нібито становить національну його природу. І. Карпенко-Карий як новатор залишався глибоко національним драматургом, але він повніше, ніж його сучасники, засвоював досвід російської і західноєвропейської драматургії, прагнучи вивести український театр на нові рубежі.

Коли І. Карпенко-Карий помер, один з найвидатніших його сучасників, великий український письменник і вчений Іван Франко написав такі проникливі слова: «І знов наше письменство понесло велику страту... Чим він був для України, для розвою її громадського та духового життя, се відчуває кождий, хто чи то бачив на сцені, чи хоч би лише читав його твори; се зрозуміє кождий, хто знає, що він був одним із батьків новочасного українського театру, визначним артистом та при тім великим драматургом, якому рівного не має наша література та якому щодо ширини та багатства творчості, артистичного викінчення і глибокого продумання тем, бистрої обсервації життя та ясного і широкого світогляду не дорівнює ані один із сучасних драматургів не тільки Росії, але й інших слов’янських народів»

[ Іван Карпович Тобілевич народився 17 (29) вересня 1845 р. в с. Ар-сенівці Великовисківської волості Ольвіопольського (згодом —■ Бобринець-кого, пізніше — Єлисаветградського) повіту Херсонської губернії (тепер — с. Веселівка Новомиргородського району Кіровоградської області). У метричній книзі арсенівської церкви у графі про батьків новонародженого зазначено: «Проживающий в слободе Арсениевка 2-і;о разряда дворянин Карп Адамович Тобилевич и законная жена его Евдокия Зиновиевна, оба православного исповедания» [1]. На той час батько ще вважався дворянином, хоч не мав достатньої кількості документів для підтвердження свого дворянського походження. У діловодстві колишнього Департаменту герольдії правительствуючого сенату зберігається велика папка документів, з яких видно, що Карпо Адамович Тобілевич багато разів безуспішно добивався визнання свого шляхетського походження, оскільки в різних документах по-різному фігурувало прізвище предків Тобілевичів: Тобілевич, Тобелевич, Тубїлевич. Це й було формальним приводом для відмови у затвердженні роду Тобілевичів у дворянському званні. Добре поінформований у цій'справі, навіть беручи участь у складанні різних прошеній, Іван Карпович Тобілевич згодом покладе батькове домагання оформити своє дворянське достоїнство в основу комедії «Мартин Боруля» (1886).

Прадід Івана Тобілевича — Семен, дід .Адам і ратько Карпо походили з містечка Турія (колишньої Київської губернії, тепер Черкаської області), де мали власні невеличкі грунти, але рід настільки збіднів, що вже Карно ТоОілевич змушений був працювати управителем чужих маєтків, часто міняючи місце проживання.

Мати ж Івана Карповича, Євдокія Зінозіївна Садовська, походила з козацького роду, з містечка Саксагані Катеринославської губернії (тепер— с. Саксагань П’ятихатського району Дніпропетровської області). Але цей вільний козацький рід потрапив у кріпацьку залежність до пана Золотницького. І Карпові Адамовичу довелося наречену викуповувати.

Батько і мати мали сильні і красиві голоси. Крім того, батько був цікавим оповідачем-гумористом. «Його спосіб розповідати, вираз обличчя, інтонації голосу і при тому надзвичайна дотепність примушували всіх тих, хто його слухав, аж лягати від реготу. Сам Карпо Адамович, розповідаючи, залишався серйозним, стриманим і навіть трохи суворим. Він ніколи не виявляв своїх почуттів яким-небудь рухом обличчя, навіть у ті моменти,, коли його розповідь викликала гомеричний сміх у слухачів. Отим умінням артистично розповідати Карпо Адамович наділив і своїх синів — Івана, Миколу й Панаса» [2],— свідчила друга дружина І. Тобіліевича — Софія Тобілевич.

/"ЙЇГОгчі роки Іван Тобілевич провів у сільському середовищі, в рідній Арсенівці та у с. Камінно-Костуватому, звідки виніс перші враження не тільки

від краси природи й естетики народного побуту, а й дитяче сприйняття соціальної несправедливості. Малий Іван став рано замислюватися над серйозними, не для дитячого віку, питаннями.

Коли хлопцеві минуло десять років, батько віддав його до Бобринецької трикласної повітової Школи.

Перший рік навчання, коли Іван жив на чужій квартирі у сердитої, скупої жінки, яка обдирала своїх квартирантів, настільки дався взнаки, що він тяжко захворів. Це глибоко вразило батьків, і вони купили на околиці Бобринця — Рущині хату, живучи в якій і закінчив школу Іван 1859 р.; тут же мешкали, навчаючись, і молодші брати.

Завдяки винятковим здібностям, наполегливості у навчанні, зразковій поведінці Іван Тобілевич здобув повагу не тільки серед учнів, а й учителів.^ Учитель історії Гордов:навіть запрошував Івана до себе додому і давав йому книжки для читання.

|Здавалося б, перший учень мав би продовжити навчання, але насправді трикласна Бобринецька повітова школа була першим і останнім офіційним освітнім закладом для майбутнього письменника і актора. Далі йому, як і багатьом іншим самородкам з народу, довелося закінчувати життєві «університети». Оскільки для вступу на державну службу треба було мати шістнадцять років, Іван Тобілевич у чотирнадцятирічному віці змушений був заради шматка хліба влаштуватися на писарську посаду в канцелярії пристава Абрамова у Малій Висці з платнею аж 2 крб. 50 коп. на місяць.|Недовго пробувши в здеморалізованому чиновницькому середовищі, Іван Тобілевич покинув Малу Виску й повернувся до батьківського дому в село Камінно-Костувате.|А ще згодом, восени 1859 р., він влаштовується на таку саму посаду писарчуком в Бобринецькій ратуш^ І тільки наприкінці січня 1864 р. Іван Тобілевич був прийнятий на державну службу до Бобринецького повітового суду на посаду канцелярського служителя третього розряду.

(Дальші переміщення по службі свідчать, що чиновницька кар’єра І. Тобілевича зростала швидкими темпами, і він, мабуть, досягнув би ще більших висот, якби не вступили в суперечність з його службовим становищем його ж ідейні переконання, а відтак і вчинки, що призвели до втрати служби взагалі і багаторічних поліцейських переслідувань: 4 жовтня 1883 р. за пропозицією міністра внутрішніх справ І. Тобілевича звільнили з роботи^

За сухим переліком посад у штатному формулярі, виданому І. Тобі-левичу незабаром після звільнення із служби, того самого 1883 р., криється ряд важливих подій громадсько-політичного і мистецького значення в житті І. Тобілевича.

У Малій Висці і Бобринці, незважаючи на чиновницьке багно, яке засмоктувало чисті душі молодих людей^І. Тобілевич читав багато книжок і журналів, зокрема беручи їх із заснованої передовою молоддю бібліотеки. Під впливом п’єс О. Островського, натхненний ідеями Жадова з «Доходного місця», він заснував., у Бобринці аматорський гурток з тим, щоб прибуток від вистав йшов на пожертвування бідним людям. Репертуар гуртка складали російські, передусім О. Островського, і перекладні

російською мовою п’єси, а також твори І. Котляревського, Г. Квітки-Осно-в’яненка, Д. Дмитренка| Спочатку грали у дерев’яному балагані на міському майдані, а далі перейшли до будинку Медового на Великій вулиці; гаким чином в Бобринці заснувався, крім літнього, зимовий театр. Душею всього аматорського товариства став І. Тобілевич, який був і за режисера, і за актора. Восени 1863 р. до цього гуртда пристаз М. Кропивницький.

• Вистави у Бобринці припинились у 1865 р. після переведення повітового центру до Єлисаветграда й переїзду чиновників, які грали у тих виставах. Зате активізувалися вистави, тепер уже за участю І. Тобілевича, М. Кро-пивницького та інших у Єлисаветграді. Перерва в діяльності гуртка була Тільки в річний період перебування І. Тобілевича в Херсоні.

Повернувшись до Єлисаветграда в жовтні 1869 р., І. Тобілевич оселився на околиці міста, так званій Чечорі, на правому березі річки Інгулу, поблизу старовинної фортеці святої Єлисавети. У 1871 р. батько, Карпо Адамович, продав будинок у Бобринці і купив садибу в передмісті Єлисаветграда — Биковій, на Знаїйенській вулиці (тепер вулиця І. Тобілевича) з цегляним будинком, флігелем у дворі та садком. У цьому будинку народилися діти від першого шлюбу І. Тобілевича з дворянкою Надією Кар-лівною Тарковською (одружилися 1869 р.), а саме: Галя, Назар, Юрко, Орися. (До речі, внучатими племінниками Н. К- Тарковської є російський поет Арсеній Тарковський і його син — російський кінорежисер Андрій Тарковський.) У тому самому будинку він зазнав тяжких ударів долі: навесні 1881 р. померла від .сухот дружина, а влітку 1882 р.— найстарша дочка Галя.

У 70-х роках І. Тобілевич опікувався маєтком свого покійного тестя К. Тарковського, а після його поділу між спадкоємцями одержав 200 десятин поблизу села Кардашевої і станції Шостаківки, в тридцяти верствах від Єлисаветграда, де почав здійснювати забудову Садиби: трикімнатну селянську хату з кухнею, стайню і різні господарські будівлі. Щороку він разом з родиною проводив тут свою відпустку, де працював як справжній селянин і де були написані в часи відпочинку від театральної діяльності майже всі драматичні твори після заслання, тобто після 1887 р. Так було засновано хутір, який після смерті дружини одержав назву Надеждівка або й Надія. Тепер це славнозвісний історико-культурний заповідник «Хутір Надія».

І Садиба Тобілевичів у Єлисаветграді була одним із осередків мистецької і 'громадсько-політичної роботи в місті. Тут збиралися учасники аматорського гуртка, що діяв при місцевому громадському клубі, організованому братами Тобілевичами на чолі з найстаршим Іваном Тобілевичем та Марком Кропивницьким, який виступав актором, режисером і декоратором. Гурток регулярно по суботах давав українські вистави на користь незаможних учнів. Але в травні 1876 р. Емським актом царизм заборонив виконання драматичних і вокальних творів українською мовою, після чого аматорський гурток занепав^У цей час у місті активізувалася революційна або радикальна, як тоді говорили, атмосфера. З’являються примірники підпільної преси: спочатку газета «Земля и воля», а далі, з поділом народницької

партії, відповідно газети «Народная воля» і «Черный передел». Поширюються твори М. Чернишевського, М. Добролюбова, Д. Писарєва, М. Шел-гунова, народницька белетристика, революційна публіцистика, зокрема й марксистська. Єлисаветградський революційний гурток збирався то в Тобілевичів, то на квартирі інспектора духовного училища Лащенка. З приїздом до Єлисаветграда у 1878 р. на постійне проживання лікаря Панаса Михалевича, висланого з Києва учасника розгромленої царизмом Київської громади, близького приятеля В. Антоновича, М. Драгоманова, Ф. Вовка, М. Ковалевського, драгоманівця за світоглядом, у Єлисавет граді склався новий революційний гурток, до якого ввійшов І. Тобілевич

У серпні 1881 р. нозопризначений єлисаветградський поліцмейстер Цикуленко запідозрює І. Тобілевича в політичній неблагонадійності і пише свій перший донос губернаторові, однак успіху не досягає. А коли у травні

1883 р. І. Тобілевич поселив у своєму домі колишнього активного учасника Київської громади херсонського губернського статистика Олександра Ру-сова і його дружину Софію, яка перебувала під гласним наглядом поліції і не мала права жити в Єлисаветграді, Цикуленко доповів херсонському віце-губернаторові і начальникові губернського жандармського управління про неблагонадійність І. Тобілевича, посилаючись уже на конкретний і переконливий факт. Це стало підставою для пропозиції міністра внутрішніх справ від 25 вересня 1883 р. звільнити Тобілевича з посади секретаря Єлисаветградського міського поліцейського управління.

За збігом обставин саме у ці дні, коли з Петербурга до Херсона одна за одною летіли депеші про звільнення з роботи і вимогу слідства над І. Тобілевичем, до Єлисаветграда прибуває з Одеси на гастролі і 29 вересня 1885 р. розпочинає свої виступи українська трупа М. Старицького, яка щойно, у серпні, утворилася в Одесі внаслідок об’єднання сил колишньої трупи М. Кропивницького і новонабраної трупи М. Старицького, де М. Кропивницький займав посаду режисера і був найпершим актором. Поруч з ним ядро трупи складали молодші брати І. Тобілевича — М. Са-довський і П. Саксаганський, уславлена вже за рік роботи- М. Занько-вецька.

іІрКоли ж Херсонське губернське правління 4 жовтня 1883 р. приймає резолюцію про звільнення І. Тобілевича зі служби, йому нічого не залишалося, як прийняти пропозицію братів і друзів перейти на професіональну сцену. І він десь у ці перші дні жовтня: 1883 р. робить вирішальний крок. За плечима було тридцять вісім років сповненого драматизму життя,

з них двадцять — акторської і режисерської роботи в аматорському театрі| газетної театрально-публіцистичної практики в «Елисаветградском вестнике», перші художні твори — оповідання «Новобранець» (1881), опубліковане саме у 1883 р. під псевдонімом «Гнат Карий» у київському альманасі «Рада», і драма «Чабан», яка була прочитана перед трупою і незабаром подана під цим же псевдонімом до цензури. Як актор І. К. Тобілевич дебютує під псевдонімом «Карпенко-Карий». Відтепер ці два прізвища часто мінятимуться Місцями для означення однієї й тієї самої творчої особистості, але якщо літературні твори він підписуватиме і власним прізвищем,

і псевдонімом, то акторська діяльність його буде назавжди позначена прізвищем Карпенко-Карий.

Мине якийсь час, і І. Франко про факт переходу І. Тобілевича на українську професійну сцену скаже: «Один із батьків нашого театру тільки завдяки всеросійській реакції звернувся до української драматичної продукції: він був політичним комісаром, та ось у домі відкрито тайну революційну друкарню, його вигнано з місця і заслано на вигнання — і тут усміхнулася йому українська муза: Росія стратила поліційного пристава, Україна зискала Карпенка-Карого» [3].

Але,«недремне око» не вгамовувалось. Того самого 4 жовтня 1883 р. начальник Херсонського губернського жандармського управління наказав своєму помічникові штабс-капітанові Дремлюзі розпочати слідство у справі переховування Тобілевичем С. Русової, яке завершилося ЗО грудня 1883 р. таким висновком: «Тобилевич является в отношении политической своей благонадежности крайне сомнительным, а потому представляется необходимым учредить над ним один из видов полицейского надзора по месту его жительства». 4 січня 1884 р. херсонський губернатор вибрав форму нагляду: «Подвергнуть Тобилевича гласному надзору полиции». Виконуючий обов’язки херсонського генерал-губернатора, генерал-лейтенант Рооп наказав начальникові Херсонського жандармського управління припинити справу Тобілевича і встановити за ним гласний нагляд поліції протягом двох років у місцях його проживання. Сам же І. Тобілевич не здавався: у листопаді 1883 р. написав з Києва капітанові Дремлюзі листа, в якому намагався зняти з себе звинувачення у справі переховування С. Русової. У січні 1884 р. він пише в Одесі доповідну записку самому міністрові внутрішніх справ, у якій так само прагне довести безпідставність звинувачень у політичній неблагонадійності. Але поки доповідна записка йшла до Петербурга, департамент поліції цього міністерства запросив у херсонського генерал-губернатора справу І. Тобілевича для винесення її на розгляд «особого совещания». 22 березня 1884 р. «особое совещание» заслухало доповідь про справу І. Тобілевича і ухвалило: «Подчинить Тобилевича гласному надзору полиции на три года вне местностей, объявленных в положении усиленной охраны». Департамент поліції своїм наказом від

ЗО березня 1884 р. уточнив: «сроком три года, считая срок надзора с 23 марта

1884 года» і доручив виконати цей наказ херсонському губернаторові. Тільки 22 травня 1884 р., перебуваючи з трупою М. Старицького в Ростові* на-Дону, І. Тобілевич одержав постанову «особого совещания». Екстрена нарада братів і друзів вирішила, що найкращим місцем для осідку І. Тобілевича буде м. Новочеркаськ, де нещодавно виступала їхня трупа і де вони здобули прихильність наказного отамана Війська Донського Святополка-Мирського.

Оселившись у будинку маляра Балашова на Аксайській вулиці, І. Тобілевич не гаючись звертається до наказного отамана з проханням дозволити йому продовжувати грати у трупі М. Старицького і виїжджати з нею до Ростова, Харкова і Одеси. Але це прохання, внаслідок погодження його з міністром внутрішніх справ, було відхилене. У липні він звертається з подібним проханням безпосередньо до міністра внутрішніх справ, виставивши альтернативу: безвиїзно жити на Хуторі Надія. І на цей раз клопотання залишено «без последствий». А у січні 1885 р. всіх членів української громади в Єлисаветграді було заарештовано. На квартирі І. Тобілевича в Новочеркаську було зроблено в лютому 1885 р. обшук і вчинено допит господареві квартири. Слідство над .елисаветградськими революційними гуртками закінчилося 10 грудня 1886 р. Керівників гуртків П. Ми-халевича і О. Тарковського (рідного брата дружини І. Тобілевича) «по высочайшему повелению» було заслано в Сибір на поселення з п’ятирічним терміном, І. Тобілевича, О. Русова, А. Грабенка, О. Волошина, €. Чикаленка віддано під гласний нагляд поліції на п’ять років.

Департамент поліції Міністерства внутрішніх справ, сповіщаючи військового наказного отамана Війська Донського про кару для І. Тобілевича, уточнив: до трирічного терміну додається два’ роки гласного нагляду поліції в місці його проживання.

І. Тобілевич не забарився скористатися неточністю в формулюваннях наказу: оскільки там сказано про нагляд поліції в місці проживання, то вій

9 березня 1887 р. звернувся до Новочеркаського поліцмейстера з проше-нієм, в якому тлумачив «місце проживання» не як Новочеркаськ, а Єлисаветградський повіт, і тому просив дозволу переїхати на хутір Надію, який вважав місцем свого постійного проживання. Це прошеніє було передано військовому отаманові в Новочеркаську і відіслано ним до Міністерства внутрішніх справ, останнє задовольнило прохання і повідомило про це херсонського губернатора, уточнивши:рсрок коего по высочайшему повелению назначен двухлетний — с 10 декабря 1886 года». 5 червня 1887 р. І.ч Тобілевич покинув Новочеркаськ і виїхав -на хутір Надію. 10 грудня 1888 р. з І. Тобілевича знято гласний нарляд поліції і встановлено негласний нагляд та заборонено жити в обох столицях — Петербурзі і Москві, а також у Петербурзькій губернії.

Я Наступного дня після закінчення терміну гласного нагляду І. Тобілевич всіупає актором до української трупи М. Садовського під час її виступів у Севастополі. Це була колишня трупа М. Кропивницького, яку нещодавно очолив М. Садовський. У трупі працювали найкращі українські актори, серед них — М. Заньковецька, П. Саксаганський. Видатний драматург І. Тобілевгіч знову став видатним актором Карпенком-Карим. Так закінчився тяжкий період життя І. Карпенка-Карого, дискримінованого, проскри-бованого царським самодержавством, і почався новий, нелегкий, але сповнений творчих перемог період діяльності видатного драматурга і актора.

Наприкінці лютого 1890 р.( через непорозуміння між М. Садовським і М. Заньковецькою, з одного боку, І. Карпенком-Карим і П. Саксаганським з другого, останні виходять з трупи М. Садовського і утворюють окрему, якій судилося стати наприкінці XIX — на початку XX ст. найкращим, найсильніїїіим в організаційному і мистецькому відношеннях українським театральним колективом/|трупа ця мала різні назви. Спочатку, до 1888 р., це було «Товариство російсько-малоросійських артистів під керівництвом П. Саксаганського». Імені І. Карпенка-Карого в офіційній назві не було, але справжнім організатором, натхненним ідеологом «Товариства» був саме він. Його драматургія становила основу репертуару, чим «Товариство» відрізнялося від інших тогочасних українських труп. Художнє керівництво і режисуру взяв на себе П. Саксаганський, а адміністративне — І. Карпенко-Карий. Фактично ж усі творчі питання вирішувалися спільно. «Товариство» стало лабораторією І. Карпенка-Карого, в якій творився його театр, театр Карпенка-Карого. Це був справжній реалістичний театр, який високо ніс і розвивав кращі традиції української сцени. І хоч «Товариство» кілька років успішно діяло паралельно з трупами М. Кропив-ницького, М. Садовського, П. Саксаганський та І. Карпенко-Карий постійно прагнули з’єднатися, але різні перепони, передусім договори з орендованими театрами, заважали цьому. І тільки в березні 1898 р. після, розриву М. Заньковецької з М; Садовським останній пристав до «Товариства» старших братів. Відтепер до 1900 р. трупа виступала під назвою «З’єднане товариство П. К. Саксаганського і М. К. Садовського». А 1900 р. до «Товариства» ввійшли М. Кропивницький і М. Заньковецька. На афішах закрасувались славні імена: «Трупа М. Л. Кропивницького при участі М. К. Заньковецької під керівництвом П. К. Саксаганського і М. К. Садовського». Це була трупа корифеїв українського театру, в якій І. Карпенко-Карий займав одне з головних місць. Але таке становище тривало недовго. Наприкінці зимового сезону 1903 р. спочатку М. Заньковецька, а незабаром і М. Кропивницький вийшли з трупи. Навесні 1904 р. пішов із трупи М. Са-довський. І знову залишились П. Саксаганський та І. Карпенко-Карий самі, аж до тяжкої недуги останнього, яка наприкінці 1906 р. відвернула -його від сценічної Діяльності, а незабаром звела у могилу.

Помер він у Берліні, в клініці відомого тоді професора Боаза 2 (15) вересня 1907 р. Тіло його було перевезено на Україну і, за його заповітом, поховано на кладовищі села Карлюжини поблизу хутора Надія, поруч з могилою батька.

* * *

У літературу І. Карпенко-Карий прийшов у зрілому віці, маючи значний досвід активного учасника театрального аматорства на Україні. Першим його літературним твором було оповідання «Новобранець», написане у 1881 р. й опубліковане М. Старицьким в альманасі «Рада» тільки через два роки (1883). Оповідання свідчить про непересічний белетристичний талант І. Карпенка-Карого, глибоке знання народного побуту, психології трудящої людини. Тематично цей твір споріднений з «Народними оповіданнями» Марка Вовчка, але на ньому помітний вплив російської народницької літератури, яку письменник добре знав і навіть перекладав українською мовою. Дослідники не раз висловлювали подив, чому після вдалого дебюту в прозі письменник ніколи більш не повертався до цього виду літератури. Думається, відповідь може бути одна: це оповідання, а радше невеличка повість, як визначив жанр твору сам письменник, писалося в 1881 р., ще до видання царським урядом таємного циркуляру про пом’якшення Емського акту 1876 р., тобто до відновлення українських вистав. Отже, письменник не міг ще приступити до драматичного жанру, який вважався неперспективним. Як тільки восени 1881 р. український театр було відновлено, І. Тобілевич поринув у драматургію, створивши першу п’єсу «Чабан» (1883), а далі театр цілковито заполонив його, не залишивши в душі місця для прози.

Але так сказати — це сказати не повну правду. Річ у тім, що в літературній спадщині І. Карпенка-Карого зберігся ще один зразок художньої прози, щоправда, російською мовою, бо призначався для публікації в газеті «Одесский вестник». Йдеться про твір, що має назву «Сказка» [4], а за жанровими ознаками ближче стоїть до фейлетону. В його основу автор поклав реальний факт, що мав місце у селі «недалеко від повітового міста, в одній із південних губерній». Але факт цей <5ув настільки типовим для тогочасної дійсності, що, як слушно відзначив Г. Зленко, котрий розшукав і вперше опублікував «Сказку» в українському перекладі М. Шумила, «твір набрав характеру узагальнюючого, викривального документа і своєю гострою спрямованістю проти чиновницько-бюрократичного свавілля, доно-щицтва й продажності урядового апарату міг би набути великого розголосу, а відсіль викликав би небажані для редактора ускладнення». Ось чому «Сказка» «лягла в редакційний архів, де перебувала разом із супровідним листом заледве не дев’яносто років». У доданому до рукопису «Сказки» листі від 11 червня 1884 р. з Новочеркаська до редактора «Одесского вестника» П. Зеленого І. Тобілевич зазначив: «На досуге написал сказку, напечатание которой в фельетоне «Од[есского] вес[тника] доставит многим удовольствие, так как в Чортенке все местные жители узнают настоящее лицо, поступки и происхождение которого хотя и сказочны, но среди этой

л б

сказочности есть совершенно верные факты из жизни героя» .

Він зберігся в Державному архіві Одеської області. Підписаний псевдонімом Нєплюй, і якби не супровідний лист І. Тобілевича, то на цей рукопис так ніхто, можливо, не звернув би уваґи.

У драматургічній спадщині І. Карпенка-Карого — вісімнадцять оригінальних п’єс і кілька переробок. Ясна річ, вона не може розглядатись ні поза зв’язком з традиціями і сучасним авторові станом українського театру, ні без врахування і суспільно-політичних поглядів драматурга, сформованих тогочасними умовами життя. Як представник української демократичної інтелігенції, вихованої на «спадщині» 60-х рр.»[5], котра в тлумаченні В. І. Леніна означала натхнення палкою ворожістю до кріпосного права, палкий захист освіти, самоврядування, свободи, європейські форми життя і взагалі всебічну європеїзацію Росії, обстоювання інтересів народних мас, передусім селян, палку віру в загальний добробут після скасування кріпосного права, І. Карпенко-Карий продовжував кращі традиції загальноросійського просвітительства і ввібрав кращі риси з ідеології різночинської інтелігенції. Причетність до нелегальної народницької діяльності наприкінці 70-х — на початку 80-х років XIX ст., попередній ідеологічний досвід не могли не позначитись на ідейній спрямованості драматичної творчості І. Карпенка-Карого. Як активний учасник визвольного руху, підданий репресіям з боку царського уряду, І. Карпенко-Карий глибоко переживав катастрофу народовольчого руху і зазнав гіркого розчарування, яке охопило значну масу інтелігенції в «похмуру Добу 80-х рр., добу загального смутку і безвір’я»[6]. Як більшість тогочасної передової інтелігенції, він свято плекав прагнення вірно служити народу, відображати правду його життя у своїй творчості літератора і актора, сприяти подальшому прогресові української культури всупереч драконівським заборонам, обмеженням і переслідуванням з боку російського царизму. Давні суспільні ідеали живили його душу. Дещо пізніше, на схилі віку, в листі до сина Назара Тобілевича від 27 грудня 1900 р. драматург напише: «...Не забувать ніколи високих ідеалів!.. Програма ідеалів безмежна, але той, хто хоч невелику частину цих ідеалів носить в своїй душі, береже їх, як святиню, і по мірі сил своїх виповняє, той тільки має задоволення, бо тільки безконечного прекрасного в житті тяжко досягнути, а через те праця на користь прекрасного безкрая і вічно тримає чоловіка на благородній висоті життєвих задач!»[7] А в іншому листі, до ГЇ. Саксаганського, від 14 березня 1898 р. він напише: «Ради України, нам дорогої, ради скривдженого народу, не маючого навіть і порозуміння об нашій праці,— ми зробимо, що в наших силах!» [8] І ще згодом у листі до дочки Ярини Тобілевич від 4 січня 1903 р.: «Одним з найкращих лікарств є праця! Не дурна, без мети, аби утомить себе, а розумна праця, у котрої є мета забезпечить лічну свободу і незалежність. Нема на світі кращого, як незалежність. Це високе становище робить чоловіка сильним на всяку життєву боротьбу, і ніякі кайдани не обважнюють його свободи на життєвім шляху» [9].

•Ось окремі моменти, що характеризують етичні і суспільні погляди Карпенка-Карого в подальші роки його життя і творчості. Загалом же усією своєю творчістю, невсипущою акторською і театрально-організаторською діяльністю він стверджував глибокий суспільно-патріоти’чний зміст власного життя, «служіння вищим ідеалам загального добра» [10].

Цей ідеал жив у душі драматурга ще тоді, коли він приступив до п’єси «Чабан» (пізніша назва «Бурлака»). Адже її головний герой Опанас Зінченко — бунтар, який повстає проти несправедливості сільської адміністрації, борець за вищі ідеали загального добра. В основі п’єси події 70-х — початку 80-х років XIX ст., тобто період, коли на селі, незважаючи на стрімкий розвиток капіталізму, ще давали себе взнаки залишки кріпосництва. Селяни були безземельними і зубожілими, а сільська влада чинила самоуправство і насильство над ними. Конфлікт твору грунтується на боротьбі бунтаря-одинака Опанаса Зінченка, якого підтримують друг і однодумець Петро, племінник Олекса Жупаненко та Олексийа наречена Галя Королівна, більшість сільської громади, з одного боку, і сільського старшини Михайла Михайловича з поплічниками — писарем Омеляном Григоровичем, крамарем Гершком, збирачем податків Сидором. Однак конфлікт п’єси полягає не тільки в. сутичці між бунтарем Опанасом Зінченком і старшиною Михайлом Михайловичем як носієм беззаконня і аморальності, а й між Опанасом і селянською масою, яку, власне, захищає Опанас. На початку 80-х років XIX ст. серед селянства ще не поширились революційні настрої; забите, затуркане* позбавлене політичної свідомості селянство перебувало в стані покорй перед царською владою і тими, хто її уособлював на місцях. Цей мотив ще білі?ш підсилює трагізм головного героя в його благородних намірах, а в свою чергу — трагізм самого автора і його сучасників-революціо-нерів, які присвятили себе служінню вищим ідеалам загального добра.

Фінал п'єси веде до логічної розв’язки: доведений до відчаю Опанас замахується ножем на старшину, але несподівано з’являється сіеиз ех шасНіпа [11] — повідомлення писаря про те, що приїхали представники влади і запечатали волость. Опанас кидає ніж і дякує богові, що врятував його від гріха. Цей миротворчий фінал, яким автор прагнув врятувати свій викривальний твір від цензурної розправи, ніяк, насправді, не вплинув на вірнопідданого цензора, і п’єсу заборонили як'для друку, так і для вистави. У своєму висновку цензор не звернув уваї'и на «благополучний» фінал, а виділив ті моменти, які свідчили про революційно-демократичне спрямування ідеї твору. Тільки в 1897 р. п’єсу «Бурлака» було дозволено у Росії до друку і на сцену. Але ще за два роки до цього вуэна побачила світ під первісною назвою «Чабан» у львівському журналі «Зоря». Незважаючи на значну затримку функціональної ролі цього твору в українському літературному і театральному процесах, значення його для української драматургії і театру не зменшилося. Твір істотно вплинув не тільки на ідейне спрямування української драматургії 90-х років XIX — початку XX ст., а й на її форму, бо в цій реалістично-побутовій драмі І. Карпенко-Карий продемонстрував високу драматургічну майстерність завдяки виразності єдиної дії та рівноваги між дією і повнокровно виписаними характерами. Витримана в жанрі драми, ця п’єса містила в собі елементи сатиричної комедії. В ній широко використано народні приказки, але загальний характер твору не має тих прикмет, які властиві тогочасній етнографічно-побутовій драмі. Отже, цією п’єсою І. Карпенко-Карий сказав уже нове слово в українській драматургії, заявив про себе як творець соціальної драми. Не випадково І. Франко в «Нарисі історії українсько-руської літератури до 1890 р.» писав: «Вже перша драматична проба Тобілевича, зразу затитулована «Чабан», а в пізнішій переробці «Бурлака», показує в нім драматичного автора великого таланту, що потрапить у життєві явища вдумуватися далеко глибше й освітлювати життєву боротьбу в її контрастах далеко яркіше, ніж Кропивницький. Енергічна одиниця, що самою силою своєї волі зупиняє бодай моментально хід поганої машини сільської деморалізації і спричинює остаточно її прочищення — отеє справді драматична тема першого твору Тобілевича» |4.

Соціальна тема, якою зробив заявку І. Карпёнко-Карий, знайшла свій дальший розвиток у його творчості. Опинившись на засланні у Новочеркаську, він весь вільний від щоденної фізичної роботи заради шматка хліба час віддає напрлегливій праці для збагачення репертуару молодого українського театру. Тут Карпенко-Карий завершує розпочату ще до заслання драму «Хто винен?» (1884), пише історичну драму «Бондарівна»

(1884), здійснює за допомогою дружини Софії Тобілевич, яка досконалб володіла польською мовою, переробку п’єс двох польських драматургів: одноактну комедію Владислава Анчица «Мужики-аристократи» переробляє на жарт-водевіль «З Івана — пан, а з пана — Іван» (1884), чотири-актну драму Яна Галасевича «Чортівська лава» — на драму «Чортова скала» (1885), пише комедію «Розумний і дурень» (1885), драму «Наймичка»

(1885), переробляє драму «Хто винен?» на «Чарівницю» (1886), пише комедію «Мартин Боруля» (1886), першу редакцію драми «Підпанки» (1887), яка з чиєїсь руки й досі датується 1883 р. [12] Саме в цей період драматург працював у плані, скажемо, користуючисв^термінологією одгіого з найсерйозніших дослідників драматургії І. Карпенка-Карого — Я. Мамонтова, двох театральних систем: романтично-побутової і реалістично-побутової.

Викривальну, гостросюжетну лінію «Бурлаки» І. К. Карпенко-Карий розвивав у ряді інших творів, що продовжували реалістично-побутову лінію, передусім у п’єсах комедійного жанру, позначених елементами їдкої сатири. Цей ряд розпочато комедією «Розумний і дурень», в якій уперше в творчості І. Карпенка-Карого було виведено тип українського чумазого, глитая, того самого, який уже мав своїх попередників у російській літературі (Салтиков-Щедрін) і в драмі М. Кропивницького «Глитай, або ж Павук». Спостережено на цій п’єсі вплив комедії О. Островського «Свої люди, поквитаємось». Новоявлений куркуль Михайло Окунь — аморальна людина, він не зупиняється ні перед чим для нацьковування рідного батька на рідного брата, аби тільки прибрати до рук батькове господарство, відбити у рідного брата наречену, яка, врешті, ставши його дружиною, стає такою самою глитайкою. Мотивація поведінки Михайла Окуня йде не тільки, так би мовити, через генетичний код поганої людини, а й через соціальні причини, через прагнення наживи, через капітал, який калічив, нівечив піддатливих його владі і морально нестійких людей. Комедія «Розумний і дурень» дістала суперечливі оцінки з боку пізніших дослідників, особливо тих, котрі хотіли б бачити в образі позитивного героя Данила активного борця проти зла, а не носія ідеї непротивлення злу насильством. А проте комедія «Розумний і дурень» мала цілковите визнання публіки і ніколи не випадала з репертуару українських труп дожовтневого періоду.

У комедії «Мартин Боруля» (цій, породженій характером тогочасної української дійсності, версії мольєрівського сюжету «Міщанин-шляхтич») йдеться начебто про інші речі — про намагання простої людини вибитись у пани, намагання відновити втрачене предками дворянство. Але за всім цим другим планом вбачаємо сатиру на існуючі соціальні порядки — осуд прагнення простої людини до утвердження себе в суспільстві шляхом протиставлення іншим, таким самим гречкосіям, викриття тодішніх судових порядків, немислимих без хабарництва, бюрократичного крючкотворства. Комедія ось уже сто років не сходить зі сцени українських театрів, що свідчить про її неперехідні мистецькі цінності.

Щедрий талант сатирика гоголівсько-щедрінського типу І. Карпенко-

Карий ще більшою мірою виявляє у наступних своїх комедіях «Сто тисяч»

(1890) і «Хазяїн» (1900). Дехто з дослідників обидві ці комедії разом

з комедією «Розумний і дурень» небезпідставно вважає своєрідною

трилогією. Бо й справді, жадоба збагачення хитрого і спритного мужика, ѵ

*п<ии в нових суспільних умовам вийшов на історичну арену, є визначальною і для головних героїв комедії «Сто тисяч» Герасима Калитки та комедії «Хазяїн» Терентія Пузиря. І Калитка, і Пузир не зупиняються перед шахрайськими махінаціями, перед жорстокою експлуатацією наймитів, Скуповуванням землі у поміщиків, які розорилися, не витримавши конкуренції в нових умовах капіталістичного життя.

Калитка — це вчорашній Михайло Окунь. Він уже «оббився в колодочки». А. Пузир — це вчорашній Калитка, бо він уже встиг здійснити те, про що мріяв Калитка: володіє неозорими степами, його господарство складається з кількох економій, на нього працює великий штат різних управителів, які по можливості прагнуть «урвати» й для себе ласий шматок.

І Калитці, й Пузиреві не потрібна дворянська честь, до якої прагнув Мартин Боруля. Для них найбільша честь — це реальне багатство, яким вони володіють і якого хочуть до .безконечності. Калитка вважає панською примхою здобутки культури господарювання, бо через це, мовляв, розорилися пани: «Я не буду панувати, ні! Як їв борщ та кашу, так і їстиму, як мазав чоботи дьогтем, так і мазатиму, а зате всю землю навкруги скуплю». І скуповує він землю не тільки у розорених панів, а й у селян, до яких не має милосердя. Свої глитайські почуття і думки він камуфлює святенницькою, псев-доліричною, фарисейською патетикою: «Ох, земелько, свята земелько,— божа ти донечко! Як радісно тебе загрібати докупи, в одні руки... Приобретав би тебе без ліку. Легко по своїй землі ходить. Глянеш оком навколо — усе твоє: там череда пасеться, там орють на пар, а тут зазеленіла вже пашниця і колосується жито: і все то гроші, гроші, гроші...».

Поруч з Калиткою, основним персонажем п’єси, від початку до кінця ходить його світлотінь — копач Банавентура, колишній шляхтич, що в умовах пореформеної дійсності повністю лай стасу

ватись до нових умов, мріє про багатств^якіе^Ші^ар з-поШ^каЦи скарбів..

Жартівник і фантазер, він не здатний глянути, у вічі правді життя, .неспроможний осягнути безвихідь, в якій опинився. Таким контрастом між обома героями І. Карпенко-Карий досягає вражаюче переконливого втілення ідеї твору: капіталізм — це рушійна і водночас руйнівна сила суспільства.

Так само й у комедії «Хазяїн» головний персонаж Пузир уособлює ту частину суспільства, яка у погоні за наживою не гребує жодними засобами. Терентій_ Гаврилович Пузир — це куркуль, який став мільйонером. Калитка у комедії «Сто тисяч» дав йому таку характеристику: «Мужва репана! Давно лизала панам руки, за верству шапку скидала, а тепер розжилася, кумпа-нію з панами водить і зараз морду пиндючить перед своїм братом!» А Пузир про Калитку каже: «Голяк масті, чирва світить». Якщо Калитка тільки мріє про збагачення, то Пузир уже скупив у сусідніх поміщиків величезні лани, заснував кілька економій. Його^не^ажерливість виявляється і в тому, що він годує робітників хлібом, замішаним на полові,"Жмагає платити їм за роботу найменшу ціну. Якщо Мартин Боруля був смішним у прагненні перетворити свій мужицький побут на панський, тої капіталіст Пузир шкодує карбованця на придбання нового халата і ходить у витертому й. засмальцьованому, не кажучи^же й про те^_що„шкода тогр самого карбованця на пам’ятник І. Котляревському. Скнарість призвела Пузиря до смертельної хвороби: він не міг змиритися з тим, що гуси скубуть копу пшениці, побіг відганяти, впав і відбив нирки; на смертному ж одрі відмовляється від лікаря, задовольняючись лише послугами ферщала, бо йому можна менше заплатити.

Образ Пузиря мав свої прототипи в житті — українських капіталістів Терещенка, Харитоненка, але драматург зумів створити тип, який перевершив своїх прототипів.

П’єси «Сто тисяч» і «Хазяїн» — найкращі сатиричні комедії в українській дожовтневій драматургії, що ввійшли до нашої літературної класики і становлять золотий фонд класичного репертуару в українському радянському театрі.

І «Розумний і дурень», і «Сто тисяч», і «Хазяїн» — сатиричні комедії, хоч комедійність їх глибоко захована за дією, більш властивою драмі. Головні персонажі в цих п’єсах — не комедійні, а характерні, як прийнято визначати тип героя в театрі. Тут спадає на думку паралель до творчої практики А. Чехова, який давав жанрові визначення комедії таким своїм п’єсам, які нічим не нагадували комедій у традиційному розумінні цього жанру.

Не менш важливою була соціальна лінія і в п’єсах, визначених автором як драми і в яких Я. Мамонтов небезпідставно вбачав типові прикмети мелодрами. Щоправда, пізніші дослідники визнавали мелодраму за третьосортну драматургію, і така сумнівна репутація цього жанру зберігається й донині, але вже не раз лунали заклики на захист права громадянства мелодрами, особливо пройнятої глибокою соціальністю. Саме такими були всі драми І. Карпенка-Карого, сконструйовані за мелодраматичною моделлю. Вже у першій з них — «Хто винен?» (1884) порушувалось не випадкове питання, а таке, яке викликало'асоціацію з крилатим висловом, що йшов від назви однойменного твору О. Герцена. Драма любовного трикутника — Гната, Софії і Варки — крається у тогочасних суспільних взаєминах, Старий сюжет, запозичений з етнографічно-побутової п’єси Стеценка «Доля» (1863), звільнений від етнографічного аксесуару і розроблений в іншому плані психологічних мотивацій, зажив іншим життям. Текст п’єси побачив світ 1886 р., але для виставляння вона була заборонена, бо цензурі здалося неморальним вираження конфлікту вбивством. Тим часом драматург не раз кардинально переробляв п’єсу, яка й не раз підлягала забороні, але все ж таки була дозволена під випадковою цензорською назвою «Безталанна» (замість більш узагальненого — «Безталання»). «Ця драма,— слушно зауважив І. Франко у рецензії на виставу Львівського українського театру 1889 р.,— показує з якоюсь майже відчутною пластичністю душну й темну атмосферу сучасного українського села, де є тисячі причин для того, щоб підірвати у людях все чисте й здорове, але ніщо тут не збуджує, не підтримує в них почуття обов’язку і громадської свідомості. Можливо, що саме ,в цій моральній атмосфері автор хотів дошукатись головного джерела вини і трагічного конфлікту осіб, що діють у його драмі» [13]. Писалося це тоді, коли в душі самого І. Франка визрівав сюжет «Украденого щастя», конфлікт якого засновувався на безталанні всього «трикутника». У такому розумінні можна говорити про генетичну спорідненість глибокої соціально-психологічної драми І. Франка з «Безталанною». І хоч наступні критики небезпідставно добачали в «Безталанній» прикмети мелодраматичної структури, хоч Я. Мамонтов ставив її в ряд романтичних творів І. Карпенка-Карого, п’єса ця вражала своїх сучасників силою життєвої правди і вражає нас сьогодні як один із перших зразків соціально-психологічної драми в українській драматургії другої половини XIX ст.

Це саме можна сказати й про «Наймичку», яку теж відносять і до жанру мелодрами, і до романтичної системи українського театру, але ніхто із сучасників, які витирали сльози від неперевершеної, геніальної гри М. Занькове-цької в головній ролі нещасної, знедоленої «рідним» українським глитаєм простої української дівчини — сироти Харитини, не був байдужим до твору, не сумнівався у правдивості зображеного там життя. На виставах цієї «мелодрами» плакав не тільки простий, демократичний глядач, якому була близькою понівечена доля безталанної наймички, а й сановний — обох столиць, який не міг протовпитись на виставу, ідучи «на Заньковецьку» під час славнозвісних гастролей трупи М. Кропивницького в Петербурзі і Москві в 1886—1888 рр. Плакав Лев Толстой, прихильно настроєний до української культури, але заплакав і- петербурзький зоїл О. Суворін, який знущався з української мови і відмовляв українському театрові в майбутньому. І не завадили тут формальні особливості п’єси, які лежали ще в площині етнографічно-побутового театру.

Заглиблений у проблеми сьогодення, приглядаючись до нових тенденцій у житті, І. Карпенко-Карий не обійшов у своїй творчості такого питання, як організація хліборобських спілок, що з’явилися у 90-х роках XIX ст. за ініціативою колишнього учасника єлисаветградського підпільного гуртка М. Левитського, «артільного батька». Про ці спілки В. І. Ленін писав у 1902 р.: «Це — обман, ніби «всілякі кооперації» відіграють революційну роль в сучасному суспільстві і підготовляють колективізм, а не зміцнення сільської буржуазії» ,7. І. Карпенко-Карий, перебуваючи в полоні ліберально-народницьких поглядів на хліборобські товариства, створив апологетичний щодо даної проблеми твір «Понад Дніпром» (1897). Одначе окремі сцени, в яких зображено тяжку долю українських переселенців до Середньої Азії, відтворюють правдиві картини життя.

Окрему групу в драматургічному доробку 1. Карпенка-Карого складають історичні п’єси. Писав він їх, занепокоєний відсутністю історичної тематики на українській сцені, яку він вважав одним з рушіїв у пробудженні притлумленої царизмом національної свідомості народу. Тому після реалістичної драми «Бурлака» він перш за все взявся за розробку романтичного сюжету широкопопулярної в народі історичної балади про Бондарівну — просту українську дівчину-красуню, яка сподобалась польському графові Миколі По-тоцькому, що був канівським старостою, а тому й відомий у фольклорі і художній літературі як «пан Каньовський» — жорстокий авантюрист, безкарний злочинець, який знущався над українськими селянами, хоч і вдавав іноді козакофіла.

Подібно до історичної драми М. Костомарова «Сава Чалий» І. Карпенко-Карий у драмі «Бондарівна» (1884) теж переніс події, зображені в баладі, з XVIII ст. у XVII, отже, фактично в героїчну епоху визвольної війни українського народу проти шляхетської Польщі під керівництвом Б. Хмельницького. Але відтворити героїзм цієї епохи драматургові не вдалося, як не вдалося взагалі індивідуалізувати і типізувати образи твору, починаючи з головної героїні Тетяни Бондарівни, яка в народній баладі постає більш мужньою, розумною, щирою і безпосередньою в протиборстві з жорстоким і цинічним сластолюбцем Потоцьким. У п’єсі не було того історичного фону, який би відбивав рух героїчної епохи, а тому драматург не зміг вийти за межі романтично-побутової драми, позбавленої глибоких історичних узагальнень.

Незважаючи на це та на ряд інших мистецьких хиб, «Бондарівна» незмінно трималася в репертуарі театру корифеїв. Драматург постійно вдосконалював її текст, але все ж таки п’єса не зайняла поважного місця серед найдосконаліших в ідейно-мистецькому відношенні його п’єс.

Частково до історичної драматургії можна віднести й такі п’єси І. Карпенка-Карого, в основу сюжетів яких покладено не конкретні історичні події і героями яких виступають не конкретні історичні особи, а вигадані персонажі. Йдеться про драму «Підпанки», в якій зображено безправне становище українських кріпаків, над якими знущаються пани і їхні прислужники (серед кількох варіантів п’єси були такі, що мали назви «Не так пани, як підпанки», «Прислужники») — злочинницьке поріддя сільських п’явок-експлуататорів. Уособленням такого типу експлуататора-прислуж-ника є дворецький Филимон. П’єса зазнала тривалих цензурних митарств через її гостросоціальне звучання, протест проти насильства і знущання над

простим народом, незважаючи на те, що зображені в ній події стосувалися періоду, який був для 80—90-х років XIX ст. нехай і недалекою, але все ж історією.

Так само умовно до історичної драматургії І. Карпенка-Карого можна віднести драму «Батькова казка» (1892), в якій морально-етична проблема подружніх взаємин розв’язується на побутовому тлі з дореформеної епохи. ГЇ’єса мала первісну назву «Гріх і покаяння», але, зважаючи на цензурну заборону, була перероблена і дістала остаточну назву «Батькова казка». Твір цей одержав суперечливі оцінки, аж до цілковитого засудження його самої ідеї як хибної. Думається, що така різка оцінка потребує перегляду, бо зроблена вона не без впливу вульгарно-соціологічних тенденцій у нашій науці, що мали особливий грунт для живучості у повоєнному десятилітті.

З більшим правом до історичної драматургії відноситься комедія І. Кар* пенка-Карого, визначена ним щодо жанру як «жарт»,— «Паливода XVIII ст.» (1893). Головним героєм виступає той самий граф Микола Пото-цький, про якого розповідається не тільки в баладі про Бондарівну, а й у численних народних легендах, переказах і анекдотах, де поетизується й романтизується його фізична і духовна сила, сміливість і незалежність від королівського двору й магнатів. Драматург прагнув осудити історичну постать Потоцького з усіма вадами його характеру, але жанровий ключ п’єси, в якому вона написана,— жарт — обмежував сатиричне ззучання твору. Та попри головного героя в п’єсі виведено цікаву комедійну постать Харка Ледачого — такого собі полохливого балакуна, брехуна, бабія, який давав вдячний матеріал акторам, передусім П. Саксаганському, для сценічного відтворення і ставав центральною фігурою п’єси і вистави.

Українська народна пісня про Сербина* що побутувала в Галичині, лягла в основу історичної мелодрами І. Карпенка-Карого «Лиха іскра поле спалить і сама щезне» (1896), відомої в кількох варіантах. Первісний, опублікований у 1896 р., так і називався «Сербин». Згодом автор змінював імена дійових осіб, вносив зміни у зміст твору. Зумовлювалося це, зокрема, й цензурними перешкодами. Основний мотив народної пісні — дівчина отруює рідного брата — став тільки поштовхом для твору, сюжет якого, однак, придумав сам драматург, перенісши дію до XVII ст., а саме до періоду героїчної боротьби запорізького козацтва з турецькою й татарською навалами. Але й у цій п’єсі письменникові не вдалося відтворити високі суспільні ідеали героїв, вивести їх за межі вузько особистих інтересів.

Частково до історичної драматургії І. Карпенка-Карого відноситься й комедія «Чумаки» (1897), в якій зображено події на Україні кінця XVIII ст., зокрема побут мандрованих дяків-пиворізів, колишніх студентів Києво-Мо-гилянської академії.

Але всі згадані п’єси, які з більшою чи меншою мірою можна вважати історичними, були тільки своєрідним підступом до справжньої високої історичної драми.

У доповідній записці «В комиссию по организации первого всероссийского съезда сценических деятелей», тобто з’їзду, що відбувався у Москві в грудні 1897 р., І. Карпенко-Карий і П. Саксаганський, вказуючи на безправне становище українського театру в Росії, одну з причин цієї безправності визначили так: «...Писать из исторического прошлого,‘так богатого темами и интересного для слушателя — воспрещается. Слова «запорожец», «козак», «ридный край» — жупел для цензуры, и раз; пьеса мало-мальски порядочно скомпонована да име^т эти слова, то лучше не посылать ее в цензуру — все одно не дозволят...» [14]. Рішення згаданого з’їзду справили певний прогресивний вплив на політику російського царизму стосовно українського театру, бо після 1897 р. стали відчутними деякі цензурні послаблення, зокрема щодо історичної тематики.

Мабуть, саме ці обставини надихнули І. Карпенка-Карого взятися за українську історичну тему з часів Гайдамаччини першої половини XVIII ст. і реалізувати її в трагедії «Сава Чалий» (1899), що стала справжнім шедевром, вершиною української історичної драматургії дожовтневого періоду. І на цей раз, як і у випадках з «Бондарівною», «Паливодою XVIII ст.» і «Лихою іскрою...», в основу твору було покладено історичну пісню, але не тільки її. Згадаймо, що прецедент у розробці теми про Саву Чалого належить українському драматургові першої половини XIX ст. М, Костомарову, який теж написав трагедію «Сава Чалий» (1838), але на той час професіональний історик М. Костомаров ще не володів історичними документами, які б прояснювали, доповнювали, конкретизували реалії з народної пісні, і тому мимоволі було зміщено історичну хронологію: події, що мали місце у першій половині XVIII ст., віднесено до ХѴІІ ст.

І. Карпенко-Карий ретельно простудіював опубліковані історичні документи, з яких стало відомо, що Сава Чалий — конкретна історична особа, родом з містечка Комаргорода Ямпільського повіту на Поділлі. Учасник селянського повстання проти польських магнатів та козацької старшини, він виявився зрадником, став прислужником магната Юзефа Потоцького і на догоду йому розправлявся з тими, з ким ще недавно був заодно, грабував, спалював козацькі зимівники і церкви. За це він зазнав тяжкої кари: у 1741 р. гайдамацький загін на чолі з колишнім товаришем Сави Чалого — Гнатом Голим стратив його у власному маєтку — селі Степашках на Поділлі. Конкретні історичні джерела стали коментарем до різних варіантів народної пісні, які теж були відомі драматургові.

Ще І. Франко високо оцінив появу трагедії «Сава Чалий» І. Карпенка-Карого, назвавши її твором, який «гідний стати в ряді архітворів нашої літератури».‘На його думку, «Сава Чалий» — трагедія з XVIII ст., основана на часах занепаду й хитання українського національного почуття, трагедія перевертня, що для особистої користі йде на службу до ворогів і наслідком натуральної реакції здорових останків національного життя гине в хвилі, коли його зрадницькі.плани, здавалося, були близькі здійснення» [15]. Пізніші кдментатори цього твердження І. Франка уточнювали, що «в «Саві Чалому» картина національно-визвольної боротьби оживає, тісно сплетена з показом класової боротьби, селянською повстання»[16].

Дослідники справедливо визначали шекспіризм цього твору, що полягав у поєднанні відтворення духу історії, широкого історичного фону з високою поетичністю, мистецтвом творення повнокровних людських характерів. Я. Мамонтов небезпідставно відносив історичну трагедію «Сава Чалий» до «реалістично-побутової» системи драматургії І. Карпенка-Карого, а Л. Стеценко обгрунтовано констатував: «Композиційна стрункість, напружений сюжет, який дає авторові можливість показати своїх героїв у дії, в русі, в боротьбі, чітко окреслені характери, прекрасна мова, що в окремих місцях набирає чіткого ритму,— все це в поєднанні з глибокою ідеєю робить «Саву Чалого» одним з найкращих творів української драматургії» [17].

Поява «Сави Чалого» І. Карпенка-Карого' на рубежі двох століть була вельми своєчасною, бо саме в цей період загострювався національно-визвольний рух на Україні і проблема вірності національним інтересам, проблема національної зради набувала актуальності, тим більше що в творі вона постає в яскравому соціальному, класовому обрамленні. На думку

І. Франка, «драма мала велике значення для сучасної України, плямуючи

22

інтенцп сучасного національного ренегатства» ,

Слідом за «Савою Чалим» І. Карпенко-Карий пише ще одну історичну драму — «Гандзя» (1902), твір, що зазнав найсуперечливіших оцінок в українському літературознавстві — від неприхованої апологетики до рішучого засудження. У повоєнні роки він не входив до жодного з видань творів драматурга.

В основу п’єси покладено вже не історичну пісню, а джерела, взяті з історичної праці М. Костомарова «Руина. Гетманства Брюховецкого Многогрешного и Самойловича» (1879—1880). Терміном «руїна» у дослідженнях дожовтневих істориків визначався період української історії 1663—1687 рр. У праці М. Костомарова наведено факти про трагічну долю вродливої бранки Гандзі, яка за химерами долі переходить з рук до рук. І. Карпенко-Карий дещо ускладнив сюжетну канву: від гетьмана Правобережної України Петра Дорошенка Гандзя потрапляє до димерського полковника Пиво-Запольського, згодом знову до Дорошенка, він дарує її турецькому падишахові, але по дорозі її відбиває один з есаулів гетьмана польської частини Правобережної України Ханенко, який ховає Гандзю у Білоцерківській фортеці. Пкво-Запольський викрадає Гандзю, за що Ханенко вбиває його, а Гандзя, яка покохала Пиво-Запольського і заради нього прийняла католицтво, кінчає життя самогубством.

Оскільки не один раз драматург вдається до висловів на зразок слів Пиво-Запольського: «Я вкрав у Дорошенка прекрасну, як сама Україна, дівчину Гандзю!», то всі дослідники вважали, що, за задумом автора, Гандзя мала символізувати Україну.

Зійшовшись на думці, що драма «Гандзя» була кроком назад порівняно з трагедією «Сава Чалий», явною невдачею автора, що виявив ідейну недолугість і’ безнадійну плутанину в політичних оцінках, яких тільки гріхів не приписували драматургові деякі історики літератури, діючи в усталених культівщиною і епохою застою суспільних обставинах. А наслідок цього — безпідставне ігнорування п’єси видавництвами. Думається, що успіх драми на українській сцені на початку XX ст. є прямим запереченням мистецької й ідейної «недолугості» твору. А втім, глибинний, безсторонній, об’єктивний аналіз цієї «одіозної» п’єси І. Карпенка-Карого ще попереду.

На схилі Віку І. Карпенко-Карий повертається до свого улюбленого жанру: працює над соціальними комедіями на тему «батьки і діти», що мали скласти трилогію. Але здійснити йому вдалося тільки дві перші п’єси — «Суєта» (1903) і «Житейське море» (1904). Третю, яка мала б називатись «У пристані» або «Старе гніздо», написати хворому драматургові вже не довелося.

У «Суєті» сатирично зображено і -представників буржуазної інтелігенції, що, вийшовши з простого-народу та відірвавшись від нього, стали моральними покручами, і представників простого селянства, яких теж поглинула манія вибитись у пани, якщо не самим, то хоча б їхнім дітям. Виразник позитивних ідеалів автора селянин Карпо Барильченко, протиставлений його «розпаношеному» брату, заявляє: «Нещасна земля, гірка твоя доля! Тікають від тебе освічені на твої достатки діти і кидають село у тьмі!.. Хоч. задушіться тут — нема їм діла. Вони чужі нам,# а ми їм. Забрали все, що можна, від землі, виснажили гречкосія і покинули! Ані лікаря, ані ученого, хазяїна, ані доброго адвоката — нікого нема в селі! Тільки вивчився: прощай, батьківська стріха, прощай, село, навіки!» І далі той же Карпо каже: «Немає гірше, як чоловік, зіпсований життям і оточенням, потеряє натуральний розум: в голові макітриться, все ходе вверх ногами, і він сам ходе у тьмі та стукається лобом то об той, то об другий чужий одвірок і до смерті вже не вийде на шлях простої, звичайної людини!»

Завдяки своїм неабияким сценічним якостям, гострій комедійності, разючій сатиричності соціальна комедія «Суєта», за визнанням самого

0 Ф ф ш 9

автора, прославила його, «як ще и досі шодиа.пєса так не славила» .

У «Суєті» І. Карпенко-Карий висловив свої погляди на значення комедійного жанру для суспільного життя. Один з головних персонажів, відставний військовий писар Іван Барильченко, який мріє про сценічну діяльність, заявляє: «В театрі грать повинні тільки справжню літературну драму, де стражданню душі людської тривожить кам’яні серця і, кору льодяну байдужості на них розбивши, проводить в душу слухача жадання правди,-жадання загального добра, а пролитими над чужим горем сльозами убіляють його душу паче снігу! Комедію нам дайте, комедію, що бичує сатирою страшною всіх, і сміхом через сльози сміється над пороками, і заставляє людей, мимо їх волі, соромитись своїх лихих учинків».

Порушена в «Суєті» тільки частково проблема театрального мистецтва стала провідною в другій частині незавершеної трилогії — «Житейському морі», у якій Іван Барильченко стає центральним персонажем. Тепер він — популярний, талановитий актор, якому, однак, бракує справжнього характеру, щоб утриматись від спокуси перед «грошовим мішком», від негатив-

23 Карпенко-Карий /. (Тобілевич /. К). Твори: В 3 т.— Т. З.— С. 263;

ного впливу буржуазної моралі, театральної богеми, яка руйнує творчість і родинне щастя актора. Зневірившись у буржуазному середовищі, головний герой твору прагне краси і правди життя: «Ні, в смерті красоти нема! Красота — життя! І я хочу жить, жить, по правді жить!.. Правда там, де землю поливають кривавим потом праці». Але втілити цю ідею головного героя у* третій частині трилогії, як уже зазначалося, драматургові не довелось.

Обидві останні комедії І. Карпенка-Карого свідчили про те, що письменник шукав нових шляхів у власній творчості, виходив на нові рубежі української драматургії, позначені віяннями початку XX сторіччя. Тема життя інтелігенції, яка до того тільки зрідка з’являлася в українській драматургії, оскільки царська цензура особливо прискіпливо ставилась до цієї тематики,. виводила І. Карпенка-Карого на шлях, який торували далі його молодші наступники.

За життя І. Карпенко-Карий видав усі вісімнадцять сзоіхЪригінальних п’єс у п’ятитомному зібр'анні «Драми і комедії» (1897—1905). Поза межами видання залишились тільки згадані вже вище переробки, здійснені у 1884—

1885 р., та ще одна — «Судженої конем не об’їдеш» (1892), в основі якої лежала комедія Еркмана-Шатріана «Наш друг Фріц». У різний час драматург по-різному.ставився до цих творів. У 1897 р., ображений несправедливим звинуваченням у плагіаті на сторінках газети «Мировые отголоски», І. Карпенко-Карий у листах до Товариства російських драматичних письменників і оперних композиторів просив вилучити комедію «Судженої конем не об’їдеш»

із списку його творів. Відповідно цю, як і інші переробки, він не включив до зібрання своїх творів, але цілком справедливо, що тексти їх вперше опубліковано в додатках до третього тому тритомнрго зібрання творів (1960—1961).

Творчість І. Карпенка-Карого — вершина української драматургії 80—90-х років XIX — перших років XX ст. Драматург продемонстрував глибинність аналізу соціальних конфліктів, справжню, а не показну народ-і/ість, яка полягала не в простих запозиченнях з фольклору й етнографії, а в збагаченні його творів народною мудрістю. Мова його героїв, хоч і позначена поспіль особливостями південноукраїнських говорів, яскраво індивідуалізована, насичена фразеологізмами, приказками і прислів’ями, специфічними термінами, підслуханими в сільській глибинці і в чиновницько-бюрократичному середовищі, у різних суспільних верствах, іноді й у декласованого, елементу. Народна пісня в п’єсах І. Карпенка-Карого не грає ілюстративної ролі, як це часто трапляється в творах драматургів, що культивували так званий етнографічний реалізм, а завжди виконує конкретну функцію у творенні характеру чи руханні дії твору. Всі п’єси І. Карпенка-Карого позначені динамічністю дії, яскравою сценічністю,, що забезпечувало їм успіх у глядача. Майстер діалогу, І. Карпенко-Карий не гребував таким традиційним засобом, як монолог, особливо внутрішній, який, однак, ніколи не порушував загальної динаміки твору. У кращих п’єсах І. Карпенка-Карого завжди спостерігається єдність змісту і форми. Психологізм його героїв розкривається в конкретних подіях, у думках і вчинках, що ріднить його з російськими драматургами О. Островським і Л. Толстим, з творами західноєвропейської психологічної драми.

Як ніхто з українських драматургів другої половини XIX ст., І. Карпенко-Карий розгорнув широку картину життя українського народу, показавши класову диференціацію в його середовищі, опоетизувавши красу духовного світу простих людей і сатирично висміявши звиродніння панівних верхів.

Розвиваючи дві паралельні тенденції в українському театрі — романтичну і реалістичну, які органічно взаємодоповнювались, І. Карпенко-Карий створив свій театр, який, спираючись на традиції, що йшли від І. Котляревського, Г. Квітки-Основ’яненка і Т. Шевченка, сягнув вершин критичного реалізму, цілком відповідаючи духові часу, естетичним потребам тогочасного глядача і глядача наступної епохи.

Драматична творчість І. Карпенка-Карого — це найвище досягнення нашого класичного театру, театру корифеїв, що стало школою для українських радянських драматургів. Ранній Микола Куліш («97», «Комуна в степах»), І. Микитенко, О. Корнійчук генетично пов’язані з драматургією І. Карпенка-Карого.

Письменник протягом усього життя пильно стежив за розвитком російської літератури, перебував у тісних контактах з окремими діячами російської культури, зокрема, був особисто знайомий з Л. Толстим, зазнав на собі конкретного їхнього впливу. Але й драматургія ї. Карпенка-Карого не лишилася без впливу на діячів російської культури. Адже під час гастролей українських труп поза межами України вистави п’єс І. Карпенка-Карого дивилися глядачі російських міст, передусім Петербурга і Москви, а серед них були і згаданий уже Л. Толстой, і А. Чехов, і В. Стасов, і М. Нестеров, і В. Короленко, і М. Горький, який під час свого відпочинку в селі Мануй-лівці на Полтавщині влітку 1897 р. організував аматорський театр, у якому за його настійною вимогою було поставлено «Мартина Борулю».

Після Великої Жовтневої соціалістичної революції драматургія І. Кар-пенка-Карогр збагатила репертуар українських радянських театральних колективів. Ці вистави дивиться глядач не тільки нашої республіки, а й різно-національний глядач під час гастролей наших колективів у різних закутках всієї Радянської країни.

П’єси І. Карпенка-Карого видавались понад двадцять разів у перекладах російською мовою — загальним тиражем більш як сто тисяч примірників, а «Хазяїн», «Мартин Боруля», «Безталанна» неодноразово виходили у перекладах різних авторів. М. Рильський високо оцінив блискучі переклади, здійснені Б. Тургановим.

Були окремі спроби сценічного втілення п’єс І. Карпенка-Карого на російській радянській сцені і на сценах інших братніх республік, але справжні відкриття драматургії Карпенка-Карого ще попереду. Як попереду й справжнє прочитання Карпенка-Карого українським театром.

За драматургією І. Карпенка-Карого — майбутнє, бо це наша класика, яка ніколи не стдне байдужою наступним поколінням читачів і глядачів.

Р. Я. ПИЛИПЧУК

ДРАМАТИЧНІ

ТВОРИ

БУРЛАКА

Драма в 5 діях

ДІЄВІ ЛЮДЕ

Михайло Михайлович — волосний старшина. Омельян Григорович — писар.

Сидір — збірщик, прибічник старшини.

Петро Семен Дід

односельчане.

Микола Павло 1-й 2-й

чоловіки

3-й

4-й

О п а и а с — бурлака.

Олекса — молодий парубок, його племенник.

Галя — Олексина молода.

Олена — сестра Олекси.

П р і с ь к а — жінка Петрова.,

Г е р ш к о — жид.

Поштар.

Громадян е, десятники, парубки і дівчата.

ДІЯ ПЕРША

Волосне правленіє. Стіл. За столом сидять писар, старшина і

Г е р ш к о.

ЯВА І

Старшина. Хто ж то базіка?

Г е р ш к о. Первйй — Петро. Він каже, що замість того* щоб заплатить недоїмку,— я з вами в кумпанії куповав у мужиків на громадські гроші хлі’б будущого урожаю з великою уступкою. Вредний зовсім чоловік! І так все розказує,

наче він там був. Декотрі хазяїни почали забивать йому баки, то він чуть не бив Дмитра. »

Старшина. Нехай собі чешуть язики! Собака бреше, а вітер несе. Що то вони щитать нас будуть, чи як? Я їх пощитаю! А холодна нащо? Поки що ціна підніметься, продамо хліб і бички, то й гроші покладем на своє місце; от їм і дуля, хоч би й до начальства дійшло.

Г е р ш к о. Аби все було гаразд — ви лучче знаєте.

Старшина. То-то. (Сміється.) Ти не рябій, Гершку. Омельяне Григоровичу, що ви там записались так і не слухаєте, що тут Гершко розказує?

Писар. Тут статистіка зовсім голову заморочила.

Старшина. Покиньте, пощитаємо свої діла.

Писар. То їсть, хоч пропади: одно — статистіка, а другое — скопленіє большое отписки.

Старшина. Беріть щоти. Кладіть. Ну, Гершку, кажи.

Гершко. Зараз. Я купив тисячу пуд пшениці на розписки. Скидки з пуда двадцять копійок проти ціни, яка буде восени, та проценту за те, що вперед дав гроші, з кожних трьох рублів — мірка жита або ячменю. Записали?

Писар. Записав.

Гершко. Тепер роздав п’ятсот рублів тим, що не схотіли хліба продавать під розписки, і кожний хазяїн з трьох рублів приніс за процент мірку пшениці або дві ячменю, що у кого було. Окрім того, кожний хазяїн повинен одробить один день за вигоду. ^

Старшина. Ну, це в розділ не піде. Це вже моє щастя, бо тілько ж у мене й буде що робить! Цього ви не записуйте в щот!

Писар. А скілько ж ячменю і пшениці принесли?

Гершко. Це треба подивиться, я з собою записок не брав.

Писар. Ну то так не дощитаєшся, це настояща статистіка!

Гершко. Найкраще ходім до мене, ми там удвох і по-щитаємось.

Старшина. Ай справді.

Писар. Ну, а статистіка? Лежатиме?

Гершко. Полеже, хіба так її зараз .і схопиш?

.Писар. Та вам байдуже, а мене становий знову буде лаять!

Старшина. Пусте діло. А ти, Гершку, все-таки наслухайся, що там горлата голота базіка, хоч вона і не страшна, та все ж лучче, коли знаєш. Тепер, слава богу, страшних нема. Був тут у нас митець бунтовать громаду. О, тоді погано було, а як Панаса не стало, то хоч дехто і дере горло, але на вітер, бо нічого не тямлять!

Г е р ш к о. Що ж то за птиця; той Панас?

Старшина. Не бійся, його тут нема: він десять літ уже в Криму чабанує, навряд чи й прийде!

Гер ш ко (сміючись). Нехай його там вовки з’їдять, коли він страшний.

Писар. Та йди вже — може, хоч горло даси промочити, а то зовсім засохло. (Склада бумаги.) Ну й надоїла мені та статистіка, ви не повірите! Через неї і лишню чарку вип’єш.

Виходять.

ЯВА II

Старшина (один). Ехе-хе! Діла, діла! Коли-то ти їх покінчаєш? І усе є, благодарить бога, а ще мало! Що б то задовольниться. Отже ні, така вже пелька людська несита. Другу тисячу доклав, а хліб та скот продам, то з баришів закладу третю, і всі гроші громадські треба здать у казначейство, щоб не скушали. Ще щоб не пійматься! Хоч і не показуєш виду, що страшно, а на душі якийсь неспокій раз у раз: ну, як начальство довідається,‘що я на громадські гроші баришую, пропаде багато праці! Наче аж легше, як тілько подумаєш, що вернеш гроші — і гріхів ніяких! Поможи боже! Тоді вже не буду зачіпать казенних грошей. Оцей тілько раз коли б благополучно... А тут ще другий неспокій! Ну, що ти будеш робить на світі божому? Запала в око дівка, тут є у бідної вдови — Галею прозивається,— і нудюсь світом! Та вже ж стара Марія не сказилась, щоб не віддала своєї дочки за мене заміж. Та й дівчина ж! Чорт її знає, в кого вона й уродилась така хороша! Там така дівка, що тілько гляне... А!.. Аж тоді вже буду задовольнений, як висватаю Галю. Послав оце Сидора до старої Марії — почуємо, що скаже! Не думав уже й жениться, а от розбагатів — гарної жінки захотілось... Хто його зна, коли вже ті діла покінчаю... Що ж це Сидора так довго нема? (Загляда 'у вікно.) Здається, він іде. Аж тремтю: що то він скаже?

ЯВА III Входить Сидір.

Сидір. А я думав, що ще застану дома, та заходив до вас.

Старшина. Ну що, бачив?

Сидір. Та чи ви знаєте, що Параска провідала якось, що ви сватаєтесь, там репетує — мало не вискочила на хату.

Старшина. А нехай їй біс, тій Парасці,— обридла вже вона мені! Кажи, що Галя, чи согласна?

Сидір. Та де там вам согласна, не хоче: в нього є вже, каже, Параска.

Старшина. Та що ти мені з Параскою лізеш у вічі? Хіба я з нею вінчаний, чи як? Ти діло мені кажи.

Сидір. Не хоче в одну душу: лисий, каже, старий!

Старшина. Тю на її батька! Який же я старий? Адже ж нехай прирівняє до мене якого парубка, чи справиться зо мною?

Сидір. Коли ж, бачите, дівчина вона дуже молода, красива, то де вже їй іти заміж за вас.

Старшина. А чому ж і не йти! Яка ж розумна дівка не піде за багатого хазяїна, хоч би й немолодого?

Сидір. От бачите, а вона каже: яка розумна дівка піде, хоч би й за багатого, та за старого.

Старшина. Чи не брешеш ти?

Сидір. І, єй-богу, правду вам кажу, не хоче: й руками, й ногами брикається. Мати каже, що вона кохається з Олексою Жупаненком, а примусить її, каже, не маю сили: як не схоче, каже, то вона й повіситься, я її знаю.

Старшина. То ти так і кажи! Тепер я бачу, через що я й старий, і сякий, і такий. Це друга річ! Ну, то постривай, я покажу їй Олексу! Постривай... Он що!.. Постривай!.. Еге! Сидоре! Я тебе зробив хазяїном, помагай же мені!

Сидір. Кажіть, я все зроблю. Мені аби отвіту ніякого.

Старшина. Який там отвіт! Візьми ти Олексу зараз під арест, у мене коні на тій неділі покрадені, скажи, що на його пада підозрініє. Галя від нього відкинеться, як від злодія, а там ми ще поміркуємо з писарем, якщо буде стоять На свойому, чи не можна його в москалі запроторить. Після-завтрього якраз прийом в нашому участку. Так, так! А може, ще що видумаю. Іди зараз та гукни Омельяна Григоровича, він тут, у Гершка у шинку.

Сидір виходить.

ЯВА IV

Старшина (один, гука в двері). Мерщій писаря зви! От тобі й раз! Хто ждав, щоб дівчйна, гола як бубон, не Пішла за мене заміж? Але я хочу* щоб вона була моєю жінкою. Хотів я розбагатіть — розбагатів; хотів я почоту — маю; тепер хочу красиву молоду жінку — та й не добуду?! Ні, добуду! Я Олексу того й у Сибір пошлю, як на те піде! Все спродам... Ні, це вже лишнє: цілий вік наживав, та й збуть? Можна й так обійтись!.. Старий, каже, дурна, дурна! А гроші, а худоба!! Хотів би я тепер упирем буть, щоб причарувать її...

Зі

ЯВА V

Входить писар.

Писар. Пощитались. Виходить баришів п’ятсот рублів. Сотняжка й мені перепаде!

Старшина. Дві! Тілько зробіть діло. Омельян Григорович, скажіть мені: чи можемо ми з вами вкупі заправить так, щоб супротивникам нашої волі прийшлося і свербляче, і боляче?

Писар. Як у якому ділі-, а до того ще й як кому, треба знать послідовательно.

Старшина. Ви від мене не обіжені? Еге, ні? Так ви й знайте: помагаєте мені — собі помагаєте.

Писар. Істина. Я всегда так думав і так поступав. Що це ви так збентежені? Яке там діло? Мабуть, круте?

Старшина. Многосложне діло, Омельяне Григоровичу, але як і виграємо, то й могорич буде!..

Писар. Многосложний?

Старшина. Он який!

П и с а р. Кажіть.

Старшина. Я знаю, що вам багато говорить не треба. Ви зразу мене урозумієте. Єсть тут дівчина прехорошая собою — Галя Королівна. Мені захотілось її взять за жінку. Пох:лав сватать, а вона не захотіла.

ГІ и с а р. Це діло трудне*. В душу не залізеш і туди її не навернеш, куди сама не схоче.

Старшина. Не те. Слухайте далі. Вона не хоче за мене через одного парубка — Олексу Жупаненка. От цього-то Олекси треба здихаться — і Галя Королівна моя. Розібрали?

Писар. Тепер розібрав. Здихаться? У городі є у нас один чоловік, Казюкою прозивається, так той тілько й порадить, як здихаться.

Старшина. Як самі не придумаємо, то й до Казюки вдаримося,— я Казюку й сам добре знаю, не одну справу з ним виграв! А поки що самі поміркуємо. Оце зараз я послав Сидора заарештовать Олексу за те, що буцімто він покрав мої коні на тім тижні. Мені здається,, що Галя від нього відцурається, як почує, що він злодій. Та цього мало. Чи не можна його в москалі віддать? Бо з кіньми справи не виграєм. Ну лишень розкиньте розумом!

Писар. А постривайте, справлюсь, яке його посемейство.

Старшина. Мати-вдова і три сестри.

Писар (шукає по списку). Один син — не можна.

Старшина. Мати вийшла заміж за Вербу, і сестри живуть при вітчимові.

Писар (ударив по списку). Ой, постойте*—можна.

Старшина. Чи єсть же таке діло, щоб воно було не-возможне? Хіба ми сьогоднішні? Ну, кажіть, як?

Писар. Мати, значить, Вербенчиха, дочки при ній, а Олекса Жупаненко особо остався — одиночка, значить, а одиночки йдуть! Так і по списку показано.

Старшина (цілує писаря). Голова!

П и с а р. Постривайте, а як по справді окажеться...

Старшина. То друга річ, нехай оказується, а тим часом не буде мішать.

Писар. Та чи так? А як хто заступиться, як мати пожалується?

Старшина. Куди їй к бісу жалуваться! Та ми її в холодну запрем на той час, поки приймуть Олексу; а мені аби Галя побачила, що Олекса в москалі пішов, то вона й моя.

Писар. Як так, то й так! Значить, підженем свою політику. Глядіть же: дві сотні з баришів і могоричі А тим часом бувайте здорові, я піду до Гершка, там ще щоти зоставив, треба кінчать.

Старшина. Я вже знаю, які то щоти, лучче б ви їх не кінчали, бо ще рано, може трапиться яке діло, а як щоти скінчите, то...

Писар. Я свою степень понімаю! От тілько статистіка мені в печінках сидить — та нічого, не ударим в грязь лицем: таку статистіку підведем, що тілько руками становий розведе. (Виходить.)

ЯВА VI

Старшина (один). От і хороший чоловік, тілько торка багато! А голова золота! Ну, здається, діло іде на лад! Коли б мені тілько це діло виграть — годі! Буду в церкві що-празника отаку свічку ставить!.. О, здається, це Сидір іде. Так, він, і Олекса з ним. Ану, попробую ще ласкаво заспівать.

ЯВА VII

Сидір і Олекса.

Сидір. Так, так, голубчику! Нічого тут крутить і сюди і туди, у нас є свідки, що ти коней віддав, злодіям!

Олекса. Та бога ви побійтеся, я вам десять свідків покажу, що в ту ніч, як у старшини коней покрадено, я був аж у Висці \ на весіллі, там і ночував, там і на другий день зостався і тілько в обід третього дня приїхав.

Старшина. Та вже як не вертись, а треба буде признаться, бо з города я получив звістку, що злодій піймався і на тебе показав.

Олекса. А щоб він катові на свого батька показав! Не паскудьте ви мене, ви знаєте, що ми були хазяїни і мій дядько Панас був старшиною-, як і ви, а що тепер зубожіли, то це не порок, може, ще й ми хазяїнами будемо. За що ж ви таку біду накликаєте на мене.

Старшина. Бач, у дядька пішов! Дуже цікавий! Гляди, щоб і тобі, як і дядькові, не втерли носа. Були хазяїни! А тепер твій дядько — бурлака, чабаном десь служить, а все через те, що розумний дуже.

Олекса. Дай боже всім такого розуму.

Сидір. Ти лучче попроси старшину, а то ти все гостро одказуєш.

Старшина. А вийди, Сидоре, в сіни, я з ним побалакаю. То він тебе соромиться!

Сидір виходить.

Чуєш, парубче, я тобі і коні подарую, і діла ніякого не заведу, і ще дам сто карбованців... тілько відсахнись ти від Галі Королівни — я її сватаю! Іди куди в найми, скажи, що кохаєш другу — одкинься від неї! Бо як цього не зробиш, то я тебе і в острог пос.адю, і в москалі віддам — все одно пропадеш.

Олекса. Так ось воно що! Ви б так і казали: .це ви купуєте у мене мою дівчину? Ні, дядьку, бідний я, правда, і сто карбованців гроші, але я повісився б на другий день або й зараз, якби взяв у вас сто рублів для того, щоб розпанахать свою душу, зсушить своє серце разом з чужим серцем! Ні, дядьку, цього не буде! Ви мене не злякаєте тим, що посадите. Посадите — то й випустите. А в москалі піду, то не по вашій волі, а так, значить, слід, тепер усі ідуть. Тілько мені писав дядько Панас, що я вільготний...

Старшина. Я тобі покажу вільготу, коли так! Бач, який завзятий! Я до тебе ласкою, а ти гуком на мене! Е, собачий сину, стривай же, я тебе поки в москалі віддам, то ще й різками випорю, волосним судом. Сидоре! Візьми його в холодну, ми з ним завтра розправимося, ач яке зіллячко!

Сидір. Іди.

Олекса. Гріх вам буде, дядько! Я всім людям розкажу, за віщо ви надо мною ?гнущаєтесь.

Старшина. Посади його та поклич писаря.

Сидір. Та онде й він, і Гершко біжать сюди обидва.

Сидір з Олексою виходять.

ЯВА VIII

Старшина (дивиться у вікно). Диви, й справді, неначе їх хто в потилицю турлить,— біжать. Чи не побився, бува, Гершко зѵ писарем?! Ще мало клопіт — розбирай своїх. Ну, вже той Омельян Григорович, з духовних, а не по-духовному поступа...

ЯВА IX

Гершко і писар разом в двері вскочили і застряли. Гершко виборсався первий, а писар, п’яний, говоре з дверей.

Писар (в дверях). Постой, Гершку, ти не розкажеш, загарчиш тілько, бо ти захакався, як собака.

Гершко. Не журіться за мене, глядіть, щоб самі не впали!

Старшина. Бачите, Омельяне Григоровичу, а казали, що свою степень понімаєте!

Писар (підходе). Всеконечно понімаю! Ето не ваша, а моя печаль!

Старшина. Що ви там натворили?

Писар. Все як слід. Постойте, я вам по порядку. Тілько що я випив гіослідню чарку і закусив хваршированою щукою, у нього славна щука...

Старшина. Та кажіть вже: чи ви побились, чи що?

Писар. Боже сохрани! Вот (цілує жида), значить, мир і любов! А тілько дело важное єсть. Гершку, повествуй!’

Гершко. Пам’ятаєте, як ви сьогодня сказали, що тут у вас був бунтовщик Опанас Бурлака?

Старшина. То бий вас сила божа, які полохливі! Так же ж був, а тепер чорт його знає, де він! Кажіть толком — що там трапилось?

Гершко. Ну, слухайте ж сюда: оцей самий Бурлака сидить у мене в шинку, тілько що прийшов. Там його обступили люде! Розказують, що Олексу заарештували, чули, як Сидір гвалтував, що він коней ваших покрав; і той Панас сюди збирається. Я затим і прибіг, щоб вам сказать.

Старшина. Та ні, то не він! Де йому тут узяться? То тебе лякали.

Гершко. Він! Перелякав мене на смерть: ножем ударив по столу — загнав його по саму колодочку.

Писар. Вєрно, как статистіка!

ЯВА X

Входить Бурлака, в постолах, в свиті, з торбою за плечима і з чабан-ською гирлигою в руках. Писар присіда біля столу, жид задом крадеться

за двері і щеза.-

Бурлака. Здрастуйте вам. Не пізнали?

Старшина (стривожений трохи, але не показує виду). Ба ні, пізнав. Давно прийшов?

Бурлака. Та оце тілько що ввійшов в село! Як же ти поживаєш, Михайло? (Іде до нього, хоче почоломкаться.)

Старшина. Ти знай честь, пам’ятай, з ким говориш! Здається, бачиш, що старшина (показує знак), то треба й говорить якось іначе.

Бурлака (трохи одступа назад). Це так товарища стрічаєш? Ну, вибачайте, господин старшина. А я й чув від людей, що ви стали великий пан, що до вас ні приступу тепер, та і не вірив, аж воно і справді так. Вибачайте ще раз.

Старшина. Яке мені діло до людського пащекування! Всяк повинен знать своє стійло. Чого тобі треба?

Бурлака. Бачите, я йшов дрдому спочивать, на старість надоїло мені між чужими людьми тиняться. Сивіть почав, і ні до кого було голову прихилить! А тут у мене зостався племенник — Олекса Жупаненко,— думав у нього доживать старість. Приходжу сьогодня в село, питаю про свого Олексу, а мені й кажуть, що його тільки що заарештовано. Так я й додому не заходив; розпитав, хто старшина, зараз і сюди — думаю собі: старий приятель Михайло дасть братерську раду. Одначе бачу, що ради не буде. Ну, хоч ^скажіть мені, будь ласка: за віщо ж хлопця посаджено під арешт?

Старшина. А ти що мені? Начальник, чи як, що я тобі буду розказувать, за в;що кого в холодну посадю?!

Бурлака. Ба ні! Ви мені начальник, а всякий начальник повинен заступатися за правду і кожному мирянину давать і пораду, і одповідь на його питання!

Старшина. Та я знаю, що ти дуже розумний, з тобою не збалакаєш! То ти тілько за цим гірийшов? Мені ніколи, іди собі з богом! (

Бурлака. Як же це буде? То ви й не скажете, за віщо мого племенника посадили?

Старшина. Пішов собі геть! Що ти мені молитву прийшов читать?

Бурлака (підходить, старшина одступа). Слухай, Михайло! Я не подивлюсь, що ти старшина, а тілько не заговориш по-людськи, то виволочу тобою всю хату! Кажи,

не дратуй мене: за віщо взяли парубка? Я не одступлю за поріг, поки не довідаюсь! *

Старшина (оглядається.) Омельян Григорович, де ви?

Писар. Я тут — на місці. (Шука наче чого.) Перо десь упало.

Старшина. Пишіть протокол! Чулик що він казав?

Писар (підіймається, витріщив очі і дивиться). Не уро-зумів!

Бурлака. Шкода, пане-брате, твій писар тепер тілько мисліте може писать. Бач, який гарний — мов сова! Ще раз просю тебе, Михайло Михайлович, не дратуй мене, скажи: за віщо ти арештовав Олексу?

Старшина. Твій Олекса — злодій, за то й сидить, чув?

Бурлака. Злодій?! Брехня! Люде зараз казали мені, що Олекса смирний, роботящий і чесний хлопець! Не шут-куйте цим словом, господин старшина! Все моє щастя в цьому парубкові: він мій племенник, він мій хрещений син, я задля нього тілько сюди й вернувся. Коли правда, що Олекса злодій, я від нього відцураюсь і завтра ж вернусь назад, а коли довідаюсь, що ні... Глядіть! У Бурлаки та сама душа зосталась і те саме серце б’ється в грудях, котрі дванадцять літ тому назад водили його скрізь шукать правди. Я і тепер знайду правду!.. (Виходить.)

Старшина (до писаря). Шукай, шукай! Вітра в полі... Ну, а ви — хоч викрути: яка тепер з вас порада?

Писар. К вечеру — как стьоклушко!

Завіса.

ДІЯ ДРУГА

Дворище волосного будинку.

ЯВА І Сидір і писар.

Сидір. Ви ще не знаєте Бурлаки,— він нічого не подарує. Бачите, не вспів у село увійти, вже й колотить миром, а все через кого? Через дівку!

Писар. Михайло Михайлович дуже ласий на баб’ячий рід, нігде правди діть!

Сидір. Наробить йому Галька клопоту! І то ти скажи, на милость божу, заманулось чоловікові! Хіба мало цієї погані?

Писар. Коли ж гарна бісова дівчина: оком поведе — й слабого з постелі зведе.

Сидір. Так засватана ж уже!

П и оа р. Тим вона ще краща: засватана дівка — всім до вподоби!

Сидір. Глядіть, щоб не було біди!

Писар. Пусте діло, ніякої біди не буде. Ми на законном основанії віддамо Олексу у москалі.

Сидір. А як же він витягне далекий жеребок?

Писар. А доктор нащо? Доктору заплатить, то він буде більше бракувать, щоб добраться до Олекси.

Сидір. Хіба! Ну й голова! Сьогодня буде война. Бурлака радив пощитать волость, там така буча вийшла, що страх: одні за Михайла, а другі протів нього!

Писар. Ти б ішов до шинку, там вже зібралися, треба могоричить декого. Утремо носа Бурлаці.

Сидір. Та ми вже радилися з Михайлом Михайловичем. Знаєте, що я вам скажу: єй-богу, страшно іти, ще битимуть. Вчора похвалявся Петро. Що буде, то буде, побачимо,— піду! (Виходить.)

ЯВА II

Писар. Що воно за чоловік цей Бурлака? Може, й справді його послухають і причепляться щитать волость? Та, впрочем, що ж вони зроблять, як не дать їм книг? Одна морока! Піду, поки сход, може, скінчу відомость про заводи. Ну вже мені ця статистіка обісіла, аж нудно робиться, як згадаю про неї! Де ж, одніх хворм дванадцять! Шутка сказать! (Виходить.)

ЯВА III

Старшина (один). Сьогодня треба діло повернуть круто. Як зіб’ю Бурлаці пиху, то знову буду панувать. Держись, Михайло! Коли б мені завтра тілько Олекси здихаться, а там, поки його вернуть, поки що — то ми Галю висватаємо. Не знаю ж, чи писар у волості? Вже й на сход збираються. Сьогодня ще й на весілля треба піти — просили. Може, там і Галя буде? Піду безпремінно — чи не влучу години, щоб побалакать з нею! (Іде у волость.)

ЯВА IV

3-й чоловік. Я ще малий був тоді, як він пішов з села, то і негаразд його знаю. Скажіть мені, чи його так-таки Бурлакою і прозивають, чи це від того, що він бурлакував?

П е т р о. Через те, що бурлакував, через те й Бурлакою звуть. Щоб ти знав, що він за чоловік, то я тобі розкажу. Давно це було, ще за крепацтва,— бодай не верталось! Ми вмісті з Опанасом пасли валахів панських,— літ нам було, може, по п’ятнадцять. Раз надвечір попасом прийшли ми з валахами до ліска,— ось що за Варчиною балкою,— де не взявся, сучої пари, вовк і задавив двох валахів. Біда — битимуть. А Панас такий був, що не доведи боже, якби його вибили — підпалив би двір, сердитий та завзятий! Ото Панас й надумав тікать на Басарабію 2, а ми сиротами були. Пригнали ми валахів додому,— ввечері їх не лічать. Повечеряли, вкрали хліба та й подались. Де та Басарабія — ні він, ні я не знаємо! Йшли навпростець, куди Панас вів. Він був цікавий і чув, що Басарабія в той бік, де сонце стоїть в обідню пору. То так і йшли на сонце. Не стало у нас хліба, я зовсім підбився, почав плакать і лаяться. Опанас довів мене до якогось села і сказав: іди, каже, в село і признайся, звідкіля ти, то тебе назад пошлють, бо не тобі, каже, бурлакувать! Попрощався зо мною та й пішов. Так Опанас пропадав літ двадцять, а може, й більше. Як же настала воля, він і прийшов додому. Розказував, був аж коло Дунаю, а послі попав до якогось німця в Крим, там чабанував, та й грамоти добре вивчився.

3-й чоловік. От чоловік — світа побачив!

Петро. Еге! Та й недурно ходив. Скоро прийшов, зараз хазяйство почав заводити,— грошенята були. Тоді ще якраз уставні грамоти 3 робили, от ми його й вибрали старшиною.

3-й чоловік. Так він і старшиною був? Тепер пам’ятаю, пригадав! Коло його хати раз у раз народ збирався, і він їм розказував. Через що ж він знову подався бурлакувать? Тоді ж воля вже була.

Підходять люди: 1-й і 2-й чоловіки іще дехто.

Петро. А був у нас посередник, чоловік нічого собі, тілько все гроші позичав, через те і промотався. Один раз причепився до Панаса, щоб той, позичив йому з громадських грошей тисячу рублів. Опанас не дав. Ну, і завелися. 'Посередник його змінив і настановив Михайла Михайловича, що й досі хазяйнує, а Михайло зараз і позичив грошей посередникові, значить. Ото тут і пішло. Опанас почав правди дошукуваться і таки добився, що губернатор посередника змінив, але ж і сам, їздючи то сюди, то туди, спустив всі гроші, які привіз з Криму. Тоді і каже: я свого добився, гроші громадські вернув і посередника вигнав, а тепер знову піду зароблять собі гроші,— та й пішов до прежнього хазяїна в Крим. І оце вже, мабуть, літ більше десятка, як його не було в селі, тілько іноді гроші присилав сестріТорпині.

1-й чоловік. Так він, мабуть, знову грошей приніс. І я його добре пам’ятаю, він же наш сусіда і з покійним батьком був приятель, то я часто слухав, як він, бувало, в неділю почне розказувать про божественне і про всякі землі. Батько казали, що він усю Библію прочитав.

2-й ч о‘л о в і к. Як же то він ще й досі’ з ума не зійшов, бо, кажуть, як Библію всю прочитаєш, то безпременно з ума зійдеш! Я чув, як баба Ярина казала, що Бурлаків дід був запорожець і накладав, каже, з чортами. Може, й він через те такий тямущий вийшов.

1-й чоловік. Отак ушквар! Хіба чорти стали б його вчить святому письму?

Всі сміються.

Ну й вигадав!

2-й чоловік. Чого ти зуби скалиш? Пюслухав би, що Ярина каже!..

1-й чоловік. Сидів три дні — та й висидів злидні!

Сміються.

ЯВА V Приходить Семен.

Семен. Здрастуйте вам! А хто то висидів злидні?

1-й чоловік. Та тут комедія: він каже, що чорти вивчили Панаса Бурлаку святому письму. (Регоче.)

2-й чоловік. Брешеш! (Сердито передразнюе.) Ге-ге-ге! Якого бісового батька смієшся?

1-й чоловік. Не кажи нічого, не подумавши, то й сміяться не будуть.

2-й чоловік. Тьфу! (Виходить.)

1-й чоловік. Не дай бог, який гарячий, плюнь у друге місце.

Петро. Та годі вже вам!

Всі. Ба й справді, завелися, наче малі діти!

3-й чоловік. Он Бурлака іде, і люде з ним.

Петро. Може, хоч трохи приборкає крила нашому Михайлові Михайловичу. І що тілько вони виробляють, то й сказать не можна.

ЯВА VI

Приходять О п а н а с, Микола, дід, Павло і ще л ю д и.

Бурлака. Таке-то, люде добрі, робиться у вас: взяв парубка і ні за віщо посадив у холодну та й держить. Тепера він один син у матері, а старшина ставить його без вільготи по списках! Захотілось йому, бач, молоду Олексину собі висватать, а та йому гарбуза піднесла, і то' він так метиться. Він вас усіх заставе робить на нього, як ви будете мовчать!

Д і д. Бодай не казать. Роблять, що хотять: Сидір Кавун та писар орудують всім. Котрі багатшенькі, тягнуть за ними. От хоч би й з наділами: хто не мав сили — поприбирали наділи до себе, а тепер ніяк не відтягаємо. Поки діти були малі, то й я свої наділи віддав,— аби виплачували; а тепер діти підросли, став требувать назад,— кажуть, ніби я продав, ще й документи якісь показують.

Бурлака. То це, виходить, підлоги.

Д і д. А підлоги.

Бурлака. Так чого ж ви дивитеся? Сход має право повертать усі наділи тим, кому вони належать.

Дід. А так, так!

Бурлака. От сьогодні виберемо щотчиків, пощитаємо його. Як я розібрав діло, то він багато грошей замотав, а ви мовчите, кожний про себе дбає, а за громадське байдуже. А там і до наділів доберемось.

Дід. Та це правда.

Петро. Ні, братці, не так нам Михайло допік, щоб і тепер йому мовчать! Аби був чоловік, щоб шлях показав, то ми його приструнчим! Звісно, ми люде темні, а він з писарем і робе, що схоче.

Микола. А що ти йому зробиш? Базікаєш тілько!

Д і д. Він скрізь руку має, а ми що?

Петро. Одсохне йому та рука, як Опанас візьметься.

Микола. Там уже побачимо.

Петро. Та й побачимо! Треба, братці, тілько за Панасом тягти, а як підемо урозтіч,— нічого не вийде.

Павло. А хто ж то руку буде тягти? Старшина як вийде, то й ти язика прикусиш.

Микола. Бо й прикусе!

Петро. Аби ти не прикусив, а я не з тих.

Микола. Та то ти сміливий оце зараз, а як у холодну посадять, то не те заспіваєш.

Петро. У холодну! Дзуски! Короткі руки! Хто ж поведе? Хіба ти, може?

Микола. Як звелять, то й я поведу.

Петро. Знаєш, що я тобі скажу?

Микола. А що?

Петро. Та то...

Микола. Кажи ж, що?

Бурлака. Постойте, братці. За ві’що ви сваритеся? Ви старшину вибрали, ви його й змінить можете. Тілько ж як ви будете свариться, то нічого не вдієте. Це йому буде ковінька на руку.

Павло. Хто ж тобі казав, що всі хочуть старшину скинуть.

Сидір. Як його скинем, то тебе виберем, чи як?

Павло. І ти будеш такий самий.

Бурлака. От бач, уже й знайшлися ті, що з однії миски сьорбають! Нехай і тебе виберуть, нехай і цей самий буде, але ж подумайте: де він того добра набрав? Хіба не чули, що вчора балакали, як старшина на громадські гроші купує хліб через жида? Силою хоче від парубка дівчину взять, згнущається над усіма,— це гірше султана!

3-й чоловік. Та не гомоніть-бо так голосно, он старшина стоїть у вікні, ще почує.

Петро. Нехай слуха, коли вуха має! Вони замотали більше двох тисяч оброчних, а з нас шкуру деруть!

3-й чоловік. Та цитьте, бо почує.

ЯВА VII

Громада стає купками, купками іде і розмова.

На однім місці сцени.

Д і д (балака до тих людей, з котрими виходить). Та вже ти мені що хочеш кажи, а наділи треба повертати тим, що в уставну грамоту записані!

З гурту. Так це так: сьогодня я не можу оплачувать і віддам вам наділ, а через яке врем’я знову вертай.

Павло (підходить). Дід через те так кажуть, що їх син покинув наділ та й пішов з села; мені той наділ накинули, як ще земля була дешева, і я за нього платив літ сім, а тепер син вернувся, земля подорожчала — вертай йому наділ!

Дід. Не тілько мій син, багато є таких! Що ж їм, без землі зоставаться, по-твойому, чи що?

Павло. Про мене, нехай їм дають землю, а я наділа не віддам.

Дід. Як присудять, то віддаси!

На другім місці сцени.

2-й чоловік (до 3-го, котрий одійиіов від Петра і підійшов до 2-го чоловіка). Воно, я тобі скажу, як придивиться гарненько, то виходить Петрова правда. Аби б тілько Опанас взявся.

3-й чоловік. Тайя так кажу, тілько на бісового батька так репетувать, почує ще, то поки там що, а в холодну запре, от тобі й справа.

4-й чоловік. Як вовка бояться, то й в ліс не ходить!

З гурту. Та ти сміливий Іось 4!

Ті, що слухають, регочуть.

На переді кону.

Петро (до 3-го чоловіка). Чого ти боїшся? Ну, почує, так що? Адже ми по закону!

Чоловік розводить руками і йде до чоловіків 1-го, 2-го і 4-го.

Микола (до Петра). Терпіть не можу, як воно розпустить пащеку! Хоч би від себе, а то, мабуть, Опанас навчив. Випив та й верзеш.

Петр‘0. Брешеш! Я стілько ж випив, як і ти! А по-тво-йому як? Лучче мовчать? Нехай мотають, нехай обдирають — еге?

Микола. А чим же ти докажеш?

Петро. Чим? Як чим? Та тим...

Микола. От бач, що й сам не тямиш, що балакаєш.

Петр о. Опанас докаже!

Микола. Що ти мені Опанасом тикаєш! Опанас позавчора тілько прийшов і вже він розумніший за всіх став.

На ганку показуються старшина з писарем і слухають.

Петро. Бо й розумніший, де ж тобі до нього! От почуєш, то тоді і язика прикусиш.

Микола. Почуєм!

Петро. Забрали громадські гроші, поклали у кишені, а ми мовчи?! Ти, мабуть, поділився з ними, що мої речі не до душі тобі?

Микола. Я знаю, що ти в холодній сьогодня посидиш, і Опанас тобі не поможе.

Петро. Не діждуть! Вони мошенники, а я нічого не замотав, та ще й у холодну!

ЯВА VIII

Старшина (з, писарем виступаючи вперед). Здрастуйте, з празником будьте здорові!

Всі затихли і повертаються до волосного будинку. Дехто одказує: «Спасибі!

Будьте й ви здорові!»

Сьогодня,, мабуть, сходу не буде, бо багато п’яних. От зараз первого Петра візьміть і посадіть у холодну, йому дуже жарко!

Бурлака (виступаючи вперед). А за віщо ж то його і в холодну брать?

Старшина. А тобі яке діло? Ти чого сюда прийшов?

Бурлака. На сход.

Старшина. Яке ти право маєш мішаться не в своє діло? Знай свою отару!

Бурлака. Я свою отару знаю, і доглядаю, і обороняю, а ви свою ні за що маєте!

Старшина. Не смій зо мною так балакать!

Бурлака. Вибачайте, господин старшина, що я вам скажу: і ви не смієте зо мною так балакать! Хіба це я погане що-небудь кажу. Я питаю вас, за що чоловіка в холодну садовить?

Старшина. А ти що таке? Ти прийшов сюди мене вчить? Ти не маєш права на сході бути, який ти хазяїн, ти чабан!

Бурлака. Ви не кричіть, бо й я вмію кричать. Ви не лякайте мене — я ляканий! Я знаю, що вам не хотілось би мене отут бачить!

Старшину Нам не треба пройдисвітів. Ходив цілий вік біля овець, то й ходи, а на сході зась!

Бурлака. Михайло Михайлович, глядіть, щоб я вам чого-небудь не сказав!

Старшина. Іди, кажу, звідціль!

Бурлака. Наше одно село волость составля, то на сході всякий хазяїн має право голосу.

Старшина. О! Ти дуже розумний! Грамотій. Жалуйся на мене, що я тебе вигнав з сходу, а тим часом геть звідціля!

Бурлака. Знаєте, що я вам посовітую: ви всіх їх повиганяйте та вдвох з писарем і рішайте діла. А поки вони будуть, буду і я. Я такий же хазяїн, як і вони.

Старшина. Такий, та не такий!..

Бурлака. Через що ж то так? В мене є і хата, і наділ є, і оплати я всі віддав.

Старшина. І оплати всі віддав, та й іди тепер, звідкіля прийшов. От що! (До писаря.) Прочитайте йому той закон, що ви мені показували.

т-Л

Писар хутко іде в волость.

А тим часом візьміть Петра у холодну, щоб п’яну пащеку не розпускав!

Микола. Ходім, Петре, я вже бачу, що ти доказав!

П е т р о. Не гавкай, щоб і ти не завив.

Писар (виносить книгу і дає Бурлаці). Прочитай 71-ю

о волосних сходах.

Бурлака (бере книгу і, розгорнувши, віддає назад). Подивись сам у цю книгу! Мабуть, ви всі діла рішаєте по цій книзі?

Писар (хапа книгу і читає ніби про себе). «Собрание отборных песен.» 5. (Ні в тих ні в сих, вертить книгу в руках.) Чи не штука! Оддав дякові, вмісто цієї книги, закон. Одина-ковий перепльот!

Старшина. Що це?

Писар (виходить). Статистіка зовсім голову заморочила.

Старшина (кричить йому вслід). Давайте цинкуляр!

Бурлака. От бачите, у вас і закона нема при волості.

Старшина (сердито). Іди звідціля, кажу тобі! А то ти договоришся, що я тебе по 38-й!

Бурлака. Ні, не піду. Вам би хотілось, щоб і я, як другі, мовчав? Та цього не буде! (До громади.) От, люде добрі, яка річ: у нас по волосних книгах є гроші, а в налич-ності їх нема! Я це докажу! Господин старшина знає, де гроші, та тілько не хоче, щоб ви знали.

Старшина. Так ти мене злодієм робиш?

Бурлака. Ні, не я вас роблю злодієм, ви уже самі зробили себе злодієм. Зберіть щотчиків, нехай пощитають волость!

Старшина (до громади). Хто дума, що я злодій?

Петро (підніми руку вгору). Я!

Старшина. Хто сказав «я»? Петро! (Сердито.) Візьміть його у холодну зараз,— він п’яний!

Петра тягнуть у холодну, він опинається.

Петро. Беріть, беріть, нехай з вас дух вибере!

Бурлака. Люде добрі, за віщо ж ви чоловіка тягнете? Це ж все одно, що ви себе тягнете! Ну, а як старшина скаже, взять тих, що тягнуть тепер Петра, то другі й тих посадовлять у холодну? Та так, не розбираючи за що будете садовить один одного, поки всі не будете в холодній сидіть?!

Петро (кричить). Усім те буде, усім! Він вас всіх у холодну запре!

Петра силою потягли.

Старшина (до Бурлаки). Що ти людей бунтуєш? (До громади.) Чуєте, чому він науча! Посадіть Петра, та й його візьміть, щоб не бунтовав людей!

Чуть голос Петра: -«Всім їе буде, всім!»

Бурлака. Оцього вже не діждеш, щоб і мене посадить, я тобі не вівця! Не думай, що зо всяким можна одна» ково розправляться! Я й на тебе суд знайду!

Старшина. Мовчать! Не смій мені тикать!

Бурлака (з запалом). Не заслужуй! Коли з тобою по-чеськи, то й ти не будь тим, що моркву риє! Бач, яка правда! Позабирали гроші грогладські в свої кишені та й багатіють, а як знайшовся чоловік, що хоче знать, де ті гроші, так він його зараз в холодну. Не любищ правди!

Старшина. От я тебе провчу! (До громади.) Хто сміє щитать мене, хто дума, що я гроші покрав?! (До Бурлаки.) До станового його зараз одіслать. Я тобі покажу, як такі слова говорить на сході. (До волості.) Омельяне Григоровичу, ідіть сюди!

З гурту голос 1-й: «Бо таки не мішало б пощитать»; 2-й: «Може, й справді

грошей нема!»

Старшина. Хто там обзивається? Чи не хоче у холодну?

Бурлака. Так їх, так їх, овець! Щоб не балакали! Всіх у холодну, вони один другого посадять!

Старшина. Взять його!

Два чоловіка підходять до Бурлаки. З холодної чути голос Петра: «Усім

це буде!»

Бурлака (до чоловіків). Пішли геть, вівці!

Писар виходить.

Старшина (до писаря). Чого ви там сидите? Тут Панас Зінченко оскорбленіє мені наніс! Пишіть протокол! Він бунтує громаду,.. Злодієм мене робить. Єсть цин-куляр...

Бурлака. Злодіїв ніхто не робить, вони самі привчаються красти.

Старшина. Чуєте, що каже? Зараз його в стан! Нехай коней мені запрягають, я сам поїду. (До громади). Сьогодня сходу не буде! Ху! (Береться за голову). Він арештований, не пускайте його. (Виходить у волость, взявшись за голову.)

Писар (чухає потилицю). От тобі і статистіка!

Дехто з громади розходиться.

Бурлака (до писаря). Чого ж стоїш? Пиши бумагу! (До громади). А вам скажу, що як ви не пощитаєте волость, то багато своєї худоби не дощитаєтесь! Ач злодюга, куди поверта! Сходу не буде, бо п’яних багато! Оскорбили його, що пощитать хотять! Не сховаєшся, голубчику, від мене! Побачимо, як ти Олексу у москалі віддаси, я й до справника, і до губернатора доступлюсь. А ви мовчіть, поки він поїсть вас всіх! (Іде.)

Старшина (вискакує на ганок і кричить). Що ви його пустили, візьміть його, він арештований!

Бурлака (обертається). Чорта пухлого візьмеш! ГІисар. Неожиданний хвинал!

Завіса.

ДІЯ ТРЕТЯ

Улиця. Вправо волосний будинок — з того боку, де холодна. В холодній виламано вікно. Здалеку чуть весільну музику.

ЯВА І

Бурлака. Боже мій, боже! Як то важко жить на світі. А через що воно й важко, як не через самих людей. Замість того, щоб любить одному другого, як братам слід, вони один протів другого ворогують і готові в ложці води утопить того, хто стане урікать їх за неправедне життя! (Мовчить.) От, думав, доживу віка спокійно, а тепер приходиться знову воювать! Не можна ж, не можна схиляться перед таким супостатом, як Михайло. До якого страху довів людей: ніхто не хоче везти мене в город, знаючи, що я поїду жалуваться начальству на старшину! Шукав Петра, може, цей чи не повезе: він сміливіщий від других; сказали,-що пішов на весілля. Піду і я туди. А як і Петро побоїться? Тоді пішки махну. Треба поспішать, бо запакують хлопця,— тоді вертать з москалів трудніще буде. Я ж тобі, Михайло, покажу, як згнущаться! Достав у п’яного Тараса два приговора фальшивих. На обох приговорах померших хазяїнів записано більше, ніж живих. Що там за гомін? Вікно виламано у холодній! Може, Олекса втік? Добре б було — і його візьму з собою. (Виходить.)

ЯВА II

Старшина, Сидір і чотири десятники виходять з холодної

і оглядають виламане вікно.

Старшина. От тобі якраз і встерегли Олексу! Сидір. Чорти його батька знає, як він виламав це вікно! Десятник. Здорова, бісова тінь, напер, то воно й вилізло.

Старшина. Ти завжди так глядиш. Аж досадно, їй-богу! Тепер він з Бурлакою, певно, уже поїхав в город! От тобі й пропала справа, а!..

Сидір. Та хто ж його знав* що таке скоїться.

Старшина. Хто знав, хто знав!.. Треба було знать. Ти ж знав, що Петро сидів у холодній, то вже ж він розказав Олексі про Бурлаку, а племенник такий, як і дядько, розбишака подухалий, от і втік! Що ж тепер робить?

С и д і р. Та що робить?.. А дивіться — он маячить: то ж Бурлака потяг на весілля!

Старшина (приглядається). Так, він. (Так, щоб десятники не чули). А Галя на весіллі?

Сидір. Там і вона, танцює з парубками; я оце звідтіля прийшов. Панас їй духу надає, щоб не журилась; він усім розказує, що Олекса не піде у москалі.

Старшина (зітхнувши). Ну, то ще побачимо. Поки хвалько нахвалиться, то будько набудеться! І чого ти не заарештував його на сході? Тепер мудруй.

Сидір. Еге, чого? Добре вам казать — чого! Хіба ви не знаєте? Він так розпалився, що до нього страшно було й приступить.

Старшина. Отож-то бо й біда, що ти сміливий тілько, як треба Петра або кого ще смирніщого взять, а як при-йшлося Бурлаку, то й тпру.

Сидір. Ну й чудно ви розказуєте! А якби тьопнув кілком чи каменем по голові? У мене ж діти є!

Старшина. Мабуть, мені самому треба прийняться за нього, бо ти нічого не зробиш, тілько хвалиться умієш та совіти давать! Розбери діло: як тілько ми сьогодня не заарештуємо Бурлакуѵ то він завтра буде у воїнському при-сутствію,— тоді за Олексу спечемо рака, бо його не приймуть, він докаже, що вільготний. А тілько він вигра цю справу, тоді пиши усе пропало. От тобі одно, а друге — писар совітує держать його під арештом, поки приговора не зробимо вислать Бурлаку зовсім з села. Тепер він не по^ кине нас, поки свого не доб’ється. То й нехай посидить, а приговор,— і гайда! Бач, харпак, волость щитать захотів, Скрізь йрму діло!

Сидір. А так, так! Його треба десь діть, він не тілько щитать волость, а підбивав громаду, щоб другого старшину вибрали, я сам чув!

Старшина. Та ти мені не кажи, я його знаю добре,— збірщиком при ньому був,— як собака на сіні: сам не їсть і другому не дає. Вредний ірод, а як удариться оце до начальства, то й Казюка не поможе. Казюку, кажуть, чорт підкинув його матері замість настоящої дитини, котру баба забула перехрестить, як воно родилось, а дитину взяв до себе; ну, а Бурлака з діда-гірадіда наклада з чортами, то ще хто його зна, котрий переваже.

Сидір. На бісового ж батька зачіпали? Зразу треба було з ним замирить. А все через кого? Через дівку...

Старшина. Сидоре, знай же честь. Тобі тілько дозволь за стіл, то ти й на стіл... Щоб я, начальник, та дивився в руки Бурлаці, а не діжде! Який би я тоді був старшина, хто б мене боявся, всі б знали: що Бурлака скаже, так і буде.

Сидір. Робіть, як знаєте, ви — голова.

Старшина. Отже, слухай сюди: Бурлака на тім боці, на весіллі, то він неминуче буде йти цією вулицею назад-

Сидір. Я вже догадуюсь: ви хочете тут Панаса злапать? Єй-богу, Михайло Михайловичу, страшно до нього підступать,— смертоубійство буде!

Старшина. Тай дурний же ти, а ще хвалишся розумом!

Сидір. Ну, то кажіть ви, що придумали, бо, виходить, я не догадуюсь.

Старшина. Він піде спать п’яненький, а ми назирці за ним та сонного його зв’яжемо — і у холодну, нехай посидить, поки Олексу здамо у москалі; а там — відер десять горілки, побалакаємо з громадою, зробимо приговор і пошлемо Бурлаку подальш відціля,— нехай там волость щита чи, про мене, хоч і старшиною буде! Тямиш? Де тобі! А ми всяку резолюцію вже з писарем поклали.

Сидір. От, голова, так голова! Ну, нехай хто другий муд-ріще пригадає, нехай, мовляли, посидить! Так точно, нехай посидить!

Тим часом десятники залаштували вікно.

Десятник. Готово!

Старшина (огляда). Так добре! Тепер два чоловіка ідіть шукать Олексу і хоч з-під землі викопайте, а щоб на ранок був, а ми вчотирьох посідаймо отам біля рову. Надворі темно, ніхто не примітить.

Розходяться.

Сидір. Стривайте; чуєте — хтось співа.

Старшина. Еге. Ходім! Я тебе провчу, я тобі покажу — щитать волость, бунтовать громаду! Будеш мене згадувать! О, ти не знаєш ще Михайла Михайловича, то будеш знать! ( Виходить ).

ЯВА III

Семен (п’яний, співа).

Добра горілка, краща від меду'6,

Вип’ємо, куме, ще й у середу!

Продаймо, куме, рябу телицю,

Вип’ємо, куме, ще й у п’ятницю!

Крутився, крутився і не попав на той бік! Чи втраплю ж я хоч додому? Це ж, здається, моя клуня! (Приглядується до куща). Моя!.. Га? (Оглядається навкруги). Хтось звав, а нікого не видко... Так, так! (Приглядається). Клуня, іменно клуня! Он і чорногуз! Тут і ляжу... (Стає на коліна і хоче скинуть свиту). О, хтось гомонить, мабуть, жінка вийшла! (Надіва свиту). Піду у хату! (Хоче підняться і сіда).

ЯВА IV

Бурлака (за лаштунками співає).

Ой наступила та чорная хмара^7,

Став дощ накрапать,

Ой там збиралась бідна голота До корчми гулять.

Ой нумо, хлопці, та по півкварти,

Та будемо пить.

А хто з нас, братці, буде сміяться,

Того будем бить.

Ой іде багач, о'й іде дукач,

Насміхається:

Ой за що, за що вража голота Напивається?

Ой один устав, за чуба достав,

Другий в шию б’є:

Ой не йди туди, превражий сину,

Де голота п’є!

Еге, іменно — не йди! Мабуть, старшина догадався, що не прийшов на весілля, бо пом’яв би боки. Кудою ж це Петро пішов? Чи не зайшов він до Дмитра? Випив і забув, що удосвіта треба їхать в город. (Натикається на Семена.) О, чи не Петро?

С е м е н. Це ти, Ярино? Одведи мене в хату, бо в клуні холодно.

Бурлака. Семен! Чи тобі ж пить горілку? Гай-гай! Вже й не тямить, де він.

Семен. Та не бреши, не бреши, Ярино! Це ти мене лякаєш, перемінила голос... Ач, яка хитра, ну, не вража баба... (Сміється). Яка!.. Диви, ще й пустує. Веди мене у хату.

Бурлака (сміється). Бач, як розпатякався! Треба одвести до хати, бо надворі темно, ще хто-небудь наїде. (Підходить і підводить Семена). Ходім, ходім, овечко, додому!

Семен (цілує Панаса). Жінко моя, голубко, Ярино, спасибі, спасибі!

Бурлака. О мій баранчик дурненький! Ти б лучче воду пив, ніж горілку,— бач, як намок, насилу підніму. (Бере на руки, як дитину, і вцходить з ним.)

ЯВА V

Старшина, Сидір і два десятники крадуться з другого

боку.

Старшина (показує). Бачили, хлопці? Ходімо ж назирці за ним. Як тілько засне, то ми його тоді насядемо, зв’яжемо і в холодну відтарабанимо. Нехай там .посидить зв’язаний до ранку, а вранці ми йому хлосту дамо. Ходім!

Пішли. Яка хвиля — тиша, здалеку чуть знову — скрипка і бубон грають.

ЯВА VI

Олекса (крадеться). Скрізь тихо! Здається, нікого нема! Був дома і не застав дядька, пішов підводу шукать у город. От напасть! Утік з холодної, щоб хоч побачиться з Галею. Пішов би на весілля — страшно: чого доброго, там здибають, як кинуться шукать. Та вже скоро повинні дівчата йти з того боку, так я тут і побачу Галю. Ач, стара собака! Чого заманулось? Молодої дівчини, та ще найкращої! Думав, як бідна, то й поквапиться. Не в ті взувся! Ще... бог змилувався, хоч дядько Панас надійшли, то не дадуть пропасти, а то прямо хоч живий у землю лізь, та й годі. Сьогодня Петро в холодній розказував, що дядько завтра поїдуть до справника. Постривай, лисий, коли б мені тілько відбуть цю оказію, я тобі бебехи надсаджу, піймаю я тебе у дячихи! .

ЯВА VII

Дівчата (співають весільну пісню і переходять кон).

«На добраніч, подружино,

Бо вже ми йдемо,

Уже ж твоє дівовання Собі беремо».

«Ой беріте, подруженьки,

Та діліться,

Та за мое дівовання Не сваріться!»

Як дівчата переходять кон,'Олекса підбіга до Галі і.придержує її.

Галя. Хто це?

Олекса. Голубко моя, це я.

Галя. Ти, Олексо?* Тебе випустили? Ну, слава богу! Що, угамовався старшина?

Олекса. Де там тобі угамовався! Я втік, щоб з тобою побачиться та побалакать, бо завтра треба їхать у прийом.

Галя (обнімає його). Бідненький!

Олекса (обнявши Галю одною рукою). Ні, моя зоре! Я багатіший далеко від старшини, бо ти мене любиш!

Галя (тулиться до нього). Бач, який багач! А що ж я буду робить, як тебе приймуть у москалі?

Олекса. Дядько переказували через Петра, щоб не боявся. Старшина хоче підлогом віддать мене, щоб. тебе висватать. Я вільготний, кажуть.

Галя. А щоб він не діждав, щоб я піціла за нього заміж! Що собі в голову забрав! Аби ти мене не забув, а я буду і з москалів тебе дожидаться, орле мій!

Олекса. Моя лебідонько!

Цілуються.

Галя. Серце!

Мовчать.

Олекса. І чого їм треба, пекельним душам? Та нехай вони тямляться, тепер я щасливий. Я не вмію тобі сказать, як мені' гарно! А вимучився за ці два дні, що тебе не бачив, страх, здалось — год сидю. Тепер мов і біди ніякої не було.

Галя. А мені зараз і думки ніякі в голову не йдуть. Мовчала б отак цілу ніч! Так би й заснула!

Олекса. Ходім до вас на город, там посидимо.

Здалеку чуть голос Панаса: «Бодай тебе завійна взяла!»

Галя. Чуєш?

Прислухаються.

Голос Бурлаки: «Спалю, всю худобу поріжу!»

Олекса. Хтось б’ється чи в холодну когось ведуть, тікаймо!

Виходять. Голос Бурлаки: «Сонного зв’язав та й знущаєшся! Бодай вам руки покорчило! Луципір!» Голос старшини: «Ходім, ходім, голубчику,

у холодну!»

ЯВА VIII

Виводять Панаса зв’язаного.

Бурлака. Я тобі цього в вік вічний не подарую! Унукам закажеш! Не будеш же ти мене держать у холодній до смерті.

Старшина. Добре, добре! От як завтра дамо хлосту, то посмирніщаєш, о, посмирнішаєш!

Бурлака. А щоб ти своїх дітей не побачив, коли це станеться! (Силкується розірвать вірьовки.) У!!

Старшина. Ха-ха-ха! Не розірвеш! Вірьовка нова!

Бурлака. Караул, розбійники!

Сидір (б'є Бурлаку по шиї). От тобі розбійники! (Пхає його в двері, звідкіль чуть стогін. Сидір замика двері.) Сиди там! Ач, укусив за пальця, чиста собака!

Старшина. Тепер тілько Олексу знайти — і діло наше гуде!

С й Д і р. А де ж він дінеться? Знайдемо, може, вже й ведуть.

Старшина. Ходім, хлопці, до мене, по трудах, я дам вам по чарці. Натомились добре. Я вже думав — випручається. Здоровий страшенно. Де ж, одвірок вирвав рукою! Влгулявся коло овець. Нехай тепер попостить. Ти, Сидоре, його доглядай, поки я приїду з прийому, а там ми йому дорбгу найдемо.

Сид*ір. Та вже будьте певні!

Виходять. Парубки переходять кон І співають: «Ой чумаче, чумаче...»

ЯВА IX

П р і с ь к а штовхає Петра, а той опинається.

Пріська. Іди, іди! Посидів у холодній, то ще хочеш посидіть.

Петро. Та мені треба було Панаса знайти.

Пріська. Знаю я, якого Панаса! Чого ти витріщав очі на Іваниху?

Петро (сміється добродушно). Ну, та й дурна ти, вража баба! Сказано — баба, та й годі! Тобі раз у раз на думці пусте! От хіба... Пусти, мені треба безпремінно Панаса найти, він мене шукав!

Пріська. Говори кому інчому, а я знаю тебе, здорова собака! Тобі однієї жінки мало!

Петро (обніма Пріську). Ох ти, моя голубко!

Пріська (штовхає Петра). Та відчепись, марюко!

Петро. От напасть! Удень старшина, а вночі жінка під арештом держать.

Щезають.

ЯВА X

Тріщить вікно в холодній. Потім випадають дошки, і Панас вилазить.

Панас. О господи милосердний! Зроду такого сорому не переживав, як оце прийшлось на старість! О, тепер же або жив не буду, або тебе доконаю! Землею, небом і богом заприсягаюсь, що мав би згнить в острозі, а це тобі, Михайло, не пройде даремно!

Завіса.

ДІЯ ЧЕТВЕРТА

Волосне правленіє.

ЯВА І

Писар (сидить на землі сонний, протирає очі і оглядається кругом). Оце так, у волості і заснув. (Стогне, піднімаючись з землі, і береться за голову.) А у голові гуде, то, єй-богу, неначе вітер у димарі! Учора передав куті меду. Добре, хоч рано прокинувся,— ніхто не бачив, що я тут валявся* Аж за серце смокче, так погано! (Позіхає і потягається.) А тут ще й роботи до біса... Послали в город бумагу, щоб Бурлаку арештували і як безпашпортного привели. Оце. сьогодня повинен зібраться сход і підписать приговор, щоб як Бурлаку приведуть, то ми його назад. Треба писать приговор, поки що. Я так думаю, що Бурлака, як насидиться в острозі, то укоськається і, хоч його і вернуть, перестане лізти у вічі. Тоді вп’ять кури!.. Погано буде, як він там успів набрехать справникові! Тілько ж Казюка не повинен допустить, распо-ряженіє зделано акуратно!

ЯВА II

Сидір (входить). А ви вже тут? Раненько!

Писар. Бо тут і спав.

Сидір. Невже!

Писар. Єй-богу! Не тямлю, як і розійшлися!

Сидір. Добре смикнули!

Писар. А ви хіба менше за мене?

Сидір. Так хоч додому дотяг. Учора старшина казав, щоб виготовили приговор за Бурлаку, до схода. Скоро люди почнуть збираться на сход. Я оце знову декого похмеляв.

Писар (сіда за стіл). Руки так тремтять, неначе пропасниця трусить! (Бере перо.) Еге, й пера не вдержиш! Ні, мабуть, треба пропустить, бо такого тут нашкрябаю, що її сам опісля не розберу. (Чистить ножичком перо.) З тією ще статистікою одно нещастя; треба мерщій кінчать. (Кривиться і береться за голову). Чи вас чортики не хапають?

Сидір. Хапали, та я вже похмелився.

Писар. Так ідіть принесіть мерщій, бо мені треба писать, а тут руки не стоять! Добре, що вчора написав за Петра до учителів. А йому загадували, щоб прийшов?

Сидір. Аякже, він повинен скоро прийти.

Писар. Треба до схода його вислать, щоб не мішав, бо як бін є, то багато за ним тягне руку. (Передивляється бумаги.) Не сьогодня-завтра буде подтвержденіє від станового. Чого ж ви мнетесь? Ідіть мерщій!

Сидір. Зараз, зараз! Тілько покиньте ви ту статистіку, а пишіть, що нужніще. (Виходить.)

ЯВА III

Писар (сам). Ну, коли ти тут будеш робить? Раз поз раз оказія! Олексу у москалі здали, то вдвох з старшиною чотири дні і чотири ночі пили. (Крутить цигарку.) Нехай старшина на радощах: він, старий дурень, і досі дума, що Галя піде за нього заміж, як Олекси не стане в селі, а вже я з якої речі пив — сам не знаю. «Пий,— каже,— за те, що розумно придумав і зробив так, що Олекса, маючи вільготу, пішов у москалі». І пили донське^9, аж у город їздили! Та так був опух від перепою, що як глянув дома у дзеркало — перелякався: дивлюсь у дзеркало, а звідтіль визира собака. Єй! Оглянувся кругом — собаки й у хаті нема. Коли я гарненько придивлюся, аж то мій вид на собачий перевівся. Після того, мабуть, днів п’ять не пив, поки одтух, і принявся був за статистіку, а тут гіова оказія. Тепер, чого доброго, знову до собаки доп’єшся! (Бере бумаги і чита то одну, то другу, показує вид, що не розбира. Одкашлюється і знову чита. Далі бере щоти.) Озимої пшениці посіяно двісті десятин. (Кладе на щотах двісті.) Ні, поставимо сто п’ятдесят... А як скажуть — мало! Нехай двісті. (Щита.) Не виходить ітог, хоть сказися! (Одклада лист і бере другий.) З цією хвормою підождемо — на свіжу пам’ять зроблю. (Бере знову лист і б'є по бумазі.) Оця мені хворма трудна! Позавчора мудровав, мудровав про фабрики — на превелику силу склав. Та ще бог його зна, як воно буде: олійниці не щитав, може, і вони хвабрики? Головоломне діло, а навіщо воно — і сам не знаю. Торік становий лаяв мене, що й опізнився, і напутав багато, і як його й не на-путаєш, коли каждодневно в голові чмелі гудуть. (Щита: скида те, що поклав, знову щита.) Чого той Сидір бариться,— уже аж за печінку тягне! Як похмелишся, наче трохи порозумнішаєш. (Щита.) Мужська пола дворян... Скілько їх? (Кладе на щотах.) Тридцять п’ять! Ну, а як більше або менше? (Сміється.) Та нехай ідуть та самі полічать. Тридцять п’ять — так і буде! Женська пола...

ЯВА IV

Петро (входить).. Здрастуйте вам та боже поможи^

Писар (здригнувся). Тьфу! Злякав! Не мішай, зділай милость! Женська пола... Де ж вона, та цифра? А бодай тебе... Мішають раз у раз... Загубив... Женська пОЛа... женська пола... Чого тобі треба?

Петро. Хіба я знаю, чого покликали.

Писар. От ти й роби тут статистіку! (Підніма голову.) А, це ти, Петре?

Петро. Я. Що тут за діло таке?

Писар. На тебе учитель жалівся, казав, що ти требу-вав вивчить твою собаку в школі, тоді будеш платить гроші на школу.

Петро. Ну так що ж, що казав? Велике цабе ваш учитель! А за віщо я буду даремно гроші платить? Може, це й не на школу,— почім я знаю? Хіба ви книги нам показуєте.

Писар. Ти, Петре, не вчись у Панаса, бо й тобі те буде, що йому.

Петро. За віщо? От яку обіду зробив учителеві! Я ж і не йому казав, а Сидорові! Та де ж — лізе та й лізе в вічі: давай гроші на школу! А я йому й кажу: не дам, бо в мене дітей немає в школі, нехай, кажу, той дає, чиї діти в школі вчаться, а як хочете, кажу, з мене гроші править, то нехай учитель вивчить мого собаку Гарапа читать і писать, однаково у мене дітей нема. Ото тільки всього й казав, для шутки. Який великий гріх!

Писар. Бо й великий! Як ти міг сказать, щоб учитель вчив твою собаку там, де християнські діти вчаться? Тепер он яка тобі покута: візьмеш оцю бумагу і підеш з нею до всіх учителів. Нехай прочитають її і розпишуться, що ти в них був.

Петро. Що ж то за бумага? Може, ще всякий учитель штовхана мені дасть, як прочита її!

Писар (бере бумагу і чита). Слухай: «Господам учителям и учительницам. Волостное правление просыть покорнейше вас, гг. учытеля и учытельныци, розъясиыть посылаемому при сем крестьянину Петру Червоненку, как должно обращаться крестьянину к народным учителям, и учительницам, и школам, ибо дозволительно ли выражение его,

Червоненка, против учителя в том, что сельския власти понуждали его, Червоненка, к платежу на школу оклада по разверстке общества, то Червоненко выражался против чести народных учителей, как не имеет детей, то говорит: пусть учитель выучит мою собаку читать и писать в той* школе, где обучаются крестьянски диты, и тогда только он согласится платить повинности на сельскую школу, как не имеет детей, не имевши детей, то волостное правление предполагает лучше идти ему самому в школу и учиться грамоте, а не оскорблять тем народных учителей, ибо хотя собак и обучают, но не такие учителя и не в народных школах, и более того, что собаки грамоте писать и читать выучить нельзя, то разъясните ему, гг. учителя и учительницы, суть дела, как он должен обращаться к учителям и народным школам, не оскорбляя таковых своими выражениями». (Дае бумагу Петрові.) На та іди здоров, бо мені ніколи.

Петро. Що ж воно таке, я нічого не розберу! То це волость хоче мене в школу оддать, чи що?

Писар. Та ні. Підеш до учителів, вони з тебе поглузують трохи,— тямиш?

Петро. А як не піти?

Писар. То в холодну за>премо.

Петро. А бодай тебе! І так гірко жить, а тут ще паничів учителями понадавали! Бійся за нього і поза очі що-небудь казать! (Взяв бумагу.) Треба повісить, бісової пари, Гарапа, а то через нього ходи тедер, а все Сидір, це вже Сидір, це вже його масло!

ЯВА V

Сидір (з пляшкою). А цей чого тут?

Петро. Хотів був тобі ребра полічить, та ніколи — піду до учителів, може, порозумніщаю. Прощайте! (Ідучи.) А ти,-Сидоре, за брехні своєю смертю не вмреш. (Вийшов.)

Сидір. Ти не дуже...

Писар. Годі вам, давайте! (Потира руки, слину ковта, а далі,' сплюнувши, каже.) Та давайте-бо вже, а то неначе хто крючками тягне за печінку!

Сидір (налива). Нате, нате!

Писар п’є помалу, смакуючи. Сидір виймає кусочок хліба і подає; писар спльовує, нюхає хліб і віддає назад.

П й с а р. Ну, більше сьогодня не треба. Тепер покурю та й за статистіку! (Робить цигарку.)

Сидір п’є. Чути дзвінок поштарський. Сидір торопко ховає пляшку і чарку, а писар підбігає до вікна.

Тьфу! Думав — становий!

Сидір. А то ж хто?

Писар. Земська’пошта... Мабуть, вже є що-небудь за статистіку! Коли б мерщій її здихаться — здається, аж поздоровшаю.

ЯВА VI

Поштар (з сумкою через плече). Здрастуйте!

Писар. А, моє вам почтеніе, Полікарп Данилович! А що новенького?

Поштар. От вам письмо від Казюки, а от вам пошта, може, тут і є що нове. Я вже третій день з города. Поспішаю оце, щоб хоч сьогодня на ніч вернуться,— просрочив трохи. А у вас пошти нема?

Писар. Та єсть тут срочні бумаги про статистіку, та не готово, а через неї й другі бумаги лежать...

Поштар. Ну, бувайте здорові! Ніколи^мені... Ще діло є до попа. (Чоломкається і виходить.)

Писар. Ану, зараз прочитаємо письмо Казюки... (Чита.) Бач, ірод !

Сидір (тривожно). А що там?

Писар. Панас наш у городі, подав донос, що гроші оброчні розтрачено, представив приговори підложні; і де він, чорт, достав їх?

Сидір (тривожно). Що ж воно буде тепер?

Писар. Побачимо^

Сидір. Покиньте ви оцю статистіку та робіть, що нам нужніще: пишіть приговор за Панаса, щоб його зараз у острог, тоді й доносові його не так поймуть віри.

Писар (невдоволено). Де ще те теля, а ви з довбнею бігаєте!

Сидір. Як де? Та я завтра сам поїду у город, заарештую Панаса і приведу.

Писар (сердито). Постривайте, ще ж не все прочитав. (Чита.) Бач!

Сидір (тривожно). А що?

Писар. Не мішайте! (Чита.) Он як! Олексу випустять. Панас знайшов у городі нашого попа, і той дав бумагу, що в нього є і мати і що він один син в сем’ї, та ще Петро являвся і дав показаніє, що Олекса один син у матері.

Сидір. Я ж казав старшині: не сваріться з попом, бо пригодиться,— не послухав!..

Писар (розпечатує пакети і чита). От тобі й за Олексу требують об’яснєніє. І статистіку требують! А, бодай тебе в жито головою! Не знаєш, за віщо й браться!

Сидір. Нам найперше треба Бурлаки здихаться. Він всьому причина!

Писар (розпечатавши послідню бумагу, радісно). Попався, попався!

Сидір. Хто? Хто?

Писар (потирає руки). Панаса арештовано в городі. Постривайте. Еге, вже п’ять день, як його заарештували. Що ж воно за знак, що й досі не привели? Може, втік? Ну, причепилась сатана! Як було гарно, поки не було в селі цього пройдисвіта, а тепер хоч тікай. Наробить він клопоту!

Сидір. Приведуть, а ми його з приговором назад, у острог!

Писар. А оброчні гроші де? Хіба не знаєте! Як присікаються зараз, що тоді буде, де їх'візьмеш?

Сидір. Та не лякайте, ну вас к бісу! Неначе маленькі, хіба первина! Коли б тілько старшина сьогодня вернувся, щоб назавтра в город до Казюки поїхать, а там вже діло повернуть...

Писар. А де ж старшина?

Сидір. Казав учора, що раненько поїде на базар у Ма-зурівку. Піду лишень я оце довідаюсь, чи не приїхав старшина. (Виходить.)

ЯВА VII

Писар (один). Ні, скінчу статистіку та й в одставку! Цей Бурлака — чоловік непевний. Олексу вже вернув. Тепера, як громада дізнається, що він Олексу вернув, зараз на його сторону повернеться, побаче, що можна воювать, а тут ще й оброчних грошей нема!! Що Казюка зробе? Хіба діло до весни затягне, побачимо! Черкнем приговор! (Бере бумагу й пише, написавши трохи, чита, перше тихо, а потім голосно.) «Односелець наш Афанасий Зинченко, возвратившись з бродяжничества, де пробыв более двадцати годов, постоянно предается пьянству и разврату, а з такового поводу бунтует общество, линит обиды старшим, невзирая на звание...» Здається, добре. (Знову пише.)

ЯВА VIII

Входить прово жатий з палицею і бумагою в руках.

Провожатий. Здрастуйте.

Писар (не слуха його і не бачить. Чита). «По таковым прычынам, а равно принимая во внимание неисправимость Зинченка, приговорили: вышеупомянутого Афанасия Зинчен-ка, как испорченного, неисправимого, развратного и порочного члена общества нашего, бывшего однажды под следствием, который может иметь пагубное влияние на своих односельчан,— выселить в Сибирь, для каковой надобности и передать его в распоряжение правительства, приняв все издержки на общественный счет. Приговор сей представить на утверждение в крестьянское присутствие, а до того оного Афанасия Зинченка, по приводе его из бродяжества, в котором он вновь состоит, дабы он не скрылся, содержать под арестом при волостном правлении». Ну, слава богу, одною роботою менше! (Глянувши на провожатого.) А тобі чого треба?

Провожатий подає бумагу.

(Прочитавши бумагу.) Якраз поспів: приговор готов, і Бурлаку привели! От радий буде старшина! Де ж арештант?

Провожатий. Нема.

П и с а р. Як нема? Це ж бумага, що він препровождає-ться за строгим караулом? (Чита.) «Препровождать и наблюдать, дабы арестант в пути следования или во время ночлега не мог учинить побега».

Провожатий. Та він і не біг, а так пішов собі, та й годі.

Писар. Так ти кого пустив?

ЯВА IX

Сидір (входить). Ну, слава богу, приїхав Михайло Михайлович! Якось не так страшно, як він дома, а то ви мене зовсім перелякали тими гаспидськими бумагами. Зараз і старшина іде за мною.

Писар. От вам нова закуска!

Сидір (тривожно). А що там таке?

Писар. Ось, бачите що! (Показує бумагу.)

Сидір. Та бога ви бійтесь, кажіть мерщій, що там таке, хіба я грамотний, що ви мені бумагу тикаєте!

Писар. Панас з дороги втік! Оце й провожатий.

Сидір. О!? Так ти такий, голубчику, сторож? Як же ти смів пустить арештанта?

Провожатий. Хіба я його пускав?

Сидір. А хто ж його пустив?

ЯВА X

Старшина (входить). Кого пустив?

Сидір. Панаса.

Старшина. Хто?

Писар. Оцей чоловік.

Старшина. Га?.. Що?.. Він пустив Панаса?! Закувать його в кандали! Перебрить голову йому! Мало... Убить його як собаку! Бач, як служать обществу! Ти знаєш, кого пустив? Знаєш? Розбійника випустив, він у гіас в Сибір при-говорений. (До писаря.) Пишіть протокол.

Писар сіда писать.

Сидір. Пишіть, Омельян Григорович!

Писар. Та відчепіться!

Провожатий. А навіщо ж розбійника посилають з одним чоловіком? На такого арештанта і п’ятьох мало! Що я йому зроблю, коли він якби загилив мене по потилиці, то, мабуть, би і до завтрього не дожив.

Старшина. Хоч би він і убив тебе, то ти не смів його пускать; куди він, туди й ти!

Сидір. Куди він, туди і ти!

Провожатий. Я йому кажу: ходім, дядюшка, у волость,— а він і не слуха. «Іди,— каже,— коли тобі треба, я там нічого не забув»,— та й пішов собі другою дорогою убік.

Старшина. Нехай іде, а ти повинен назирці за ним.

Сидір. За ним назирці.

Старшина (до Сидора). Не мішайся!

Провожатий. Я за ним. Він каже:-«Покинь лучче мене, я додому шлях знаю і сам прийду. А щоб мене водили як арештанта — не привик!»

Старшина. А ти злякався та мерщій навтьоки!

Провожатий. Злякалися б і ви такого чоловіка. Він оглянувся та й каже: «Іди ж, іди, чоловіче, прямо у волость, і я туди прийду!» Та так ції слова сказав, що, мені здається, і ви б послухали!

Старшина (до писаря). Пишіть все оце в протокол! А ти, Сидоре, біжи, позви сюди десяцьких та ще візьми чоловіка п’ять з добрими кілками. Тепер я бачу, що він не хотів безчестя, щоб його, такого хороброго лицаря, привели, а незабаром і сам буде! Певно, що він піде зараз до Галі з звісткою, що Олексу випустять; а ми його там і зв’яжемо зараз та в арештантську, а завтра з приговором в острог. Нехай не гвалтує, іродів син! Отут він мені сидить! Та ззивай людей на сход. (Загляда до писаря в бумагу.) А приговор готов?

Писар (не підніма голови). Готовий.

Старшина (показує на провожатого). Він вам не нужен?

Писар (пише). Ні.

Старшина (до Сидора). Одведи його в холодну, а сам біжи ззивай десяцьких і понятих, та людей на сход, що вони баряться?!

Сидір. Зараз. Знаєте що? Я зайду з людьми в шинок та дам їм по добрій чарці, так вони будуть сміливіщі, як прийдеться з тим іродом воювать, бо він же так не здасться, хіба ви його не знаєте?

Старшина. Добре, добре! Розумно пригадав. Веди ж оцього дурня в холодну.

Сидір (до провожатого). Ходім!

Провожатий. Змилуйтесь, господин старшина! За віщо ж ви хочете занапастить мене? Хіба ж я винен, що мене одного послали провожатим з розбійником?

ЯВА XI

Панас тихо входить і стоїть біля дверей.

Старшина. От ми змилуємся! Пустив арештанта, тепер сам будеш арештант і замість його в Сибір підеш!

П рчо в о ж а т и й. Помилуйте, за віщо ж?

Старшина (до Сидора). Веди його! Не пускай арештантів!

Бурлака. Він арештанта не впустив, ось тобі і арештант!

На хвилину картина: старшина, почувши Панасів голос, повертається до нього і мов онімів; писар скочив з стільця, звалив щоти, а Сидір, одхилив-шись, неначе на нього хто замахнувся, хутко виходить.

Полякались, нечестиві! За віщо ти хочеш чоловіка садовить? Від злості, що не по-твойому вийшло? Бачиш, прийшов са'м, без провожатого.

Старшина. Прийшов без провожатого, а підеш звідціля з провожатим! Громада приговорила вислать тебе в Сибір! Сьогодня і приговор підпишуть, уже готов он. А прочитайте йому.

Писар одкашлюється і встає.

Бурлака. Не треба!

Писар сідає.

Мовчав би ти лучче! Я знаю, що підлогом можна зробить усе! Але побачимо, як воно дальше буде! Може, ще замість мене ти підеш у Сибір, воряга! Прийде незабаром і на тебе твоя! Ти думаєш, що так тобі пройде? Ні, я тобі кісткою у горлі стану, подавишся! Не справдяться твої гидкі заміри,— не справдяться! Подивись ти в свою душу: хіба тобі видко" других виноватить, коли ти сам замазаний, як та ганчірка, що каглу затикають? У вічі не глянеш сміливо!

Старшина. Не смій розказувать у волості, я тобі тут рот заткну!

Бурлака. Ні, я тобі заткну! Украв громадські гроші та й баришуєш з жидом; підлогом хотів парубка віддать у москалі, щоб жениться на його дівчині; підлогом наділи у людей поодбирав; підлогом хочеш і мене запакувать, та ще й рота затикаєш? А не діждеш ти, фойднику всесвітній, щоб я мовчав!

Старшина (до провожатого). Бери його, це твій арештант, і веди в холодну, а то я тебе запру!

Провожатий хоче брать.

Бурлака. Не зачіпай, дурню! Вій бреше. Ти бачиш, я осьде у волості стою і не втікаю ні від тебе, ні від нього, нехай сам бере, як йому треба! (Підступа до старшини, а той відходить до писарського стола.)

Писар ні в сих ні в тих.

-5

Чого ж ти тікаєш від мене? Я хочу тобі подякувати за твій приговор!

Старшина (перелякано). Чого тобі треба?.. Не лізь! Омельян Григорович, де ви у бісового батька? Він тут задавить мене!.. Пишіть протокол!

Писар. Де два б’ються, третій не мішайся.

- Бурлака (припер старшину до столу). Злодюга, де твоя честь? У!! (Неначе хотів кинуться на нього, та опам’ятався.) Тьфу!. Смердючий, рук паскудить не хочу! (Відходить.) В Сибір! За що ж? Я не вкрав, не вбив, кривди нікому не зробив; хотів озець оборонить від вовка, а вони самі йому в зуби лізуть! Пропадайте ж, коли так! (До старшини.) Пам’ятай, Михайло, що буде каяття — не буде вороття,

і з Сибіру є сюди шлях!.. (Виходить.)

Завіса.

ДІЯ П’ЯТА

У Галі в хаті.

ЯВА І

Галя (сидить за столом замислившись). Нещасна моя доля! От уже друга неділя, як Олексу приняли у москалі, а дядько Панас пішов з села і вістки не подає. Мати сердяться, щодня силують, щоб ішла за противного, осоружного старшину. Що його робить у світі божому, і сама не знаю.

Зеленая ліщинонько,

Чом не гориш, та все куришся п,

Гей, молодая та дівчинонько,

Чого плачеш, чого журишся?

•Ой якби я суха була,

Я б гор-іла — не курилася,

Ой коли б знала, що за ним буду,

То не плакала й не журилася.

І не плакала б, і не журилася. А як його не вернуть, а мене присилують вийти за старого Михайла, я сама собі смерть заподію.

ЯВА II

Олена (входить). Добривечір, сестричко!

Галя (сполохнувшись). Ох, як ти мене злякала! Ну тебе!

Олена. Ото, яка-бо ти стала полохлива! А все через те, що журишся. Ти вже й на себе не похожа. Не журися, сестро, бог милостивий, Олекса вернеться: мати казали, що якусь бумагу дядько Панас подав, і началник обіщав відпустить Олексу зовсім.

Галя. А мати коли бачили дядька Панаса?

Олена. Та вже, мабуть, днів п’ять, як вони приїхали з города.

Галя. Чом же й досі ти не забігла до мене? Розкажи ж, сестро, що мати казали, чи бачили Олексу?

Олена. Та я за тим же й забігала, щоб розказать. Я сама тілько вчора прийшла від Шуляка — була коло машини. Оце зараз іду до Палажки, щоб віддала хліб,— вона у нас позичала,— а мати ждуть сьогодня Олексу кажуть, що безпремінно буде. Вони, ненько, цілий сувій полотна віддали якомусь писареві, щоб скоріще Олексу пустили. Обіщав, що в п’ятницю, цебто сьогодня, Олекса вернеться.

Галя. Дай боже! Ти йе чула, сестро, що то вчора про дядька Панаса всі громадяне судили у волості!

Олена. Ох, чула! Бодай не казать! Вітчим казали, що дядька Панаса засудять кудись далеко.

Галя. За віщо ж?

Олена. Не знаю.

Галя. І ні один не заступився?

Олена. Заступався, кажуть, Петро, боже; як заступався, і ще дехто; так Петра кудись послали, а ‘сьогодня сход; оце зараз пішов вітчим туди. Прощай, сестро, мені ніколи.

Галя. Посидь трошки, матері нема, пішли до Савчука на той бік, а мені важко одній сидіть, аж плакать хочеться.

„ Олена. З радістю посиділа б, та нема часу. Якщо Олекса прийде сьогодня, то я дам тобі звістку.

Галя. Скажеш йому, щоб до мене зайшов, мені якось ніяково іти до вас.

Олена. Добре. Він тебе визве, як перше викликав! Прощай! (Виходить.)

ЯВА III

Галя (одна). Бідний дядько Панас! Вони за всіма оступаються, а всі проти них! А може, єсть такі, що жаліють, але що з того: тут він тебе жаліє, а тут же біда трапилась, не посміє голосу одвести, щоб зарятувать чим! (Мовчить.) Ох, як важко -на душі! Дядько Панас був мені і Олексі замість рідного батька, а скілько він помагав і другим?! От тобі дяка яка! Коли б йому звістку подать про те, що тут без нього сталось, може б, він сюди не вертався?:. (Мовчить.) Яке тепер мені з Олексою щастя буде, коли такого чоловіка? що замість рідного батька був, запакують... і запакують, певне, через мене!.. Господи! Не допусти дядькові Панасові попастись в руки ворогам його! Тілько подумаю про це, то зараз за серце вхопить, мов гадина коло нього обів’ється! Нудно ж мені тепер отут в селі сидіть, покинула б все і пішла б світ за очі, якби не мати!

Ой глибокий колодязю,

Золотиї ключі, 12 А вже ж мені докучило,

В світі горюючи.

ЯВА IV

Входить Бурлака і слуха послідні слова пісні.

Бурлака. Чого тобі, дочко, горювать? Твоя доля ще не вмерла!

Галя (здригнувши, обертається). Дядько! (Кидається йому на шию і цілує.) Батьку мій ріднесенький!

Бурлака. Годі, дочко, годі, заспокойся!

Галя (усміхається і сльози утира). ,Як мені радісно і як мені тяжко, що ви прийшли!

Бурлака. Чого ж так: і радісно, і тяжко?

Галя. Ви ще не знаете, що тут...

Бурлака. Знаю вже. Я давненько прийшов в село, та декуди заходив і* де про що довідався. Старшина хоче здихатися мене. Вже скілько днів поїть громаду, щоб зробили приговор вислать мене в Сибір. Сьогодня й я його бачив у волості, він хотів арештувать мене, та побоявся силою лізти, бо нікого у волості, як на те, не було. У мене в голові миттю пронеслась думка там же задавить його, анафему, і вже підступив до нього, всередині аж трусилось, і в голові почало шуміть. Якби ще одна хвилина, одна ураза — і закипіло б отут. (Показує на груди.) І зробив би те, що тілько думкою пронеслось в голові; але він так злякався і таким гидким мені здався, що- я тілько плюнув йому межи очі та й пішов. Там сход збирається. Заходив оце до Петра,— дома нема, кажуть, кудись послали. Тепер не буде кому і заступиться. Важко мені, дочко, на. душі, гріха боюся, а без гріха не обійдеться, бо мене всього вогнем палить, як я подумаю, яку неправду хочуть дурні вівці зробить! Просив Семена, щоб прийшов сказать, що там громада зробе. Якщо приговорять,— то, щоб не лізти гріхові в вічі, я зараз-таки вп’ять змандрую. Поїду знов у город, там найшов доброго чоловічка, він порадить, як і що робить. І зайшов тілько для того, щоб тебе побачить і розказать тобі-, що Олексу не сьогодні-завтра вернуть. Я доказав, що його підлогом одрізнено від матері і показано одинцем. Недовго воювать старшині, скоро повинен приїхать на слідство непремінний член.

Галя. Тяжко бачить, що ви нам щастя готуєте, а собі напасть накликаєте. Не радісно мені тепер і Олексу бачить, коли вас на старість зашлють в чужий далекий край.

Бурлака. Не кажи так, дочко, бо ти мене розсердиш! Що б ти сказала, якби чоловік топився, а я кинувся рятувать його та й сам потонув? «Божа воля»,— сказала б. Отже, й тут так. Я потону, а ти і Олекса будете жить. На безталанні одного виростає щастя другого! Все од бога! Та ще поборемося, може, ще й не потону. Не журися, будь розумн-а, люби Олексу по-прежньому, то й будете щасливі, а я свій вік прожив горюючи — мені однаково. А мати де?

Галя. Та пішли на той бік, вже скоро повинні б і прийти. Може, ви, дядечку, чого-небудь попоїли б?

Бурлака. Хотілось дуже їсти, та й перехотілось спересердя.

Семен входить.

Бурлака. Ну що?

Семен. І не розбереш, такий гвалт. Більша половина так іде, щоб підписать приговор, і вже пішли у волость.

Бурлака. Продають! (До Галі.) Якщо є лишній хліб, то дай мені на дорогу) та знайди мої сакви і пояс, що я зоставив у вас, як їхав у Ѵород.

Галя. Зараз, дядечку, сакви й пояс, здається, в комору мати поклали. (Виходить).

Бурлака. А ти, Семене, біжи зараз запрягай коней та повезеш мене у город. Я зараз до тебе зайду.

Семен. Я скоро справлюся, а ти не барись. (Виходить.)

ЯВА VI

Бурлака (один, довго мовчить). От тобі й дожив віка меж своїми людьми! Ріс€ у степу, старіти став у степу, в степу й помру!. Важко на серці! Один, скрізь один! Чудно склалась моя доля! Чи воно без талану чоловік уродиться, чи талану у бога не заробить?.. Голово, вже стара голово, де прихилишся? У Крим... Знов перекопські степи... Там всякий кущ і камінець буде нагадувать молодість, що марно, ма[)но пройшла!.. Ох! ИІДде я? Ще роакисну чого доброго! Якось так гйдко на душі, і ніби аж плакать хочеться, цього £це ніколи не було.

ЯВА VII

Входить Галя, несе сакви і пояс, на которому в піхві ніж чабанський

прив’язаний.

Галя. Нате, дядечку, сакви — тут я поклала кусок сала і хліб.

Бурлака. Спасибі тобі. Що ж це матері нема так довго? (Зніма з пояса ніж і підперізується, надіва через плече сакви.) Нехай ніж зостанеться, бо по городу недобре якось З ножем ходить. (Кладе ніж на стіл.)

Г а л я. А хіба ви зараз-таки й підете?

Бурлака. Мені нічого тут ждать, дочко, бо вони знущаться будуть надо мною. Поїду в город, і якщо по закону не можна буде дулі піднести громаді, то подамся знову в степи — там Легше жить з вовками-сіроманцями, ніж

тут з темними ілюдьми, ще дурніщі від овець, а лукаві, як сам сатана.

Галя. Дядечку, голубчику! Я>покину все, прийду до вас і буду доглядать вашу старість!

Бурлака. Золоте в тебе серце! І я рад, що воно достанеться. моєму племеннику. Живіть тут, як вам бог дасть; про себе ж дам тілько тоді звістку, коли можна буде обох вас біля себе поселить і хазяїнами зробить. Не журись, дитино моя. Одно вже те, що я буду знать про ваше з Олексою щастя, надасть мені сил легше перенести все те, що зо мною може бути. Ви молоді, ваша доля попереду, а моя що? Мені не страшне ніяке горе! Досада тілько їсть мою душу, як згадаю овець,-котрих поїдом їсть Михайло, а вони ще й прислужують йому. Та що маєш робить? Ет, тілько розвередиш болячку, як почнеш про це балакать! Прощай, мабуть, я матері не діждуся, а мені не хочеться з Михайлом знову побачиться.

Галя (обніма його). Мій батько, наша оборона, не здолаю свого горя! Я день і ніч буду молить бога, щоб він послав вам луччий талан на старість. О, якби ви знали, як у мене серце болить! Я рада лучче зараз умерти, ніж роз’єднаться з вами, та Іде, може, й навіки!

ЯВА.VIII

Ті ж і Олекса, входить хутко і весело.

Олекса. Здрастуйте! О, й дядько;-тут! (Обніма Панаса і цілує. До Галі.) Зоре моя, чого ж ти така смутна, не ясна? Мене зовсім пустили, тепер ми будемо щасливі! Ти мовчиш? А ви, дядьку, що це, в дорогу» наче налагодилися? Я ума не приложу, що тут скоїлось?

Бурлака. Яв дорогу, а зоря твоя пояснішає, як хмара, що трошки затягнула її, одійде далі. Галю, не сумуй! От твоє щастя! (Показує на Олексу.) Живіть любенько, і мені в далекій стороні буде радісно згадать про вас. Прощайте ж! Де буду — дам звістку.

Олекса. Що ж це таке, дядьку?

Бурлака. Старшина підвів громаду зробить приговор, щоб заслать мене на Сибір, так я оце піду шукать правди, а не знайду — утечу туди, де людей нема! Мені ніколи балакать. От вам мій заповіт: поберіться на цім же тижні — я*вас благословляю. (Обнімає Олексу, а потім Галю.) Е! Ще розплачусь. (Іде до дверей.)

Двері одчиняються, і в хату входять Михайло і чоловіка п’ять з дрючками; Панас одступа трохи.

Шукають моєї погибелі! Серце чуло лихо, недурно воно щеміло!

Старшина. Тепер, голубе, тобі нікуди тікать більш! (Показує на людей з дрючками.) Й ще надворі стілько ж.

Бурлака (до старшини). Диявол ти лютий — гірш диявола! (До понятих.) Ви куди лізете? Чого вам треба? Нехай він зна, чого шука, а ви хіба знаєте? Кожний з вас і рідної дитини своєї не захистить, як оцей диявол захоче її з’їсти. Він кров вашу п’є, а вам дасть чвертку горілки, купленої на ваші ж гроші, то ви раді помагать його диявольським замірам!

Старшина. Що ви на нього дивитесь? Він всіх вас у вічі лає! Беріть його, йому найкраще місце в острозі. Накладай на. нього заліза, щоб знов не втік,

Сидір. Ось і путо.

Бур л а к а. Бідні, бідні ви люде! Темні! Хто більш усього вас любе,— того ви женете від себе. Що ж я вам зробив? Чим против вас провинився? За що ви таким соромом покриваєте мою голову на старість? За те, що вам хотів послужить? Іуди І3, іуди! Продаєте вашу душу і совість!

Галя (падає на шию Бурлаці і ридає). Дядечку, голубчику, сиротами нас покидаєш...

Старшина. Що ви слухаєте його теревені! Сидоре, накладай на нього заліза!

Бурлака (здригнув, мов гадина полізла за пазуху, а потім до старшини). Згнущайся, згнущайся! Тепер твоя сила!

Сидір наклада заліза.

(До понятих.) Будьте ж ви тричі прокляті! Весь гріх на ваші голови ляже!

Старшина (придивляється, як путо надіто). Поверни замок у той бік ■— ногу буде мулять.

Олекса. Дядьку, Михайло Михайловичу, господин старшина! Змилуйтесь, не згнущайтесь над дядьком. Пустіть його; він не втіче! Що хочете, зроблю для вас: два годи буду наймитом без жодної заплати.

Бурлака. Олексо, не проси його, смердючбго, розбійника! Не варт він того, щоб до нього й балакать, а не то просить таку гадину!

Старшина. То ти ще й тепер будеш лаяться? Безштанько, голодранець! На ж тобі! (Б’є Бурлаку в лице.)

Бурлака. О-о-о! (Хвата з столу ніж.) Так здихай же, пекельна душа! (Кидається на старшину.)

Галя (переступа йому дорогу). Дядьку, не занапастіть себе!

Старшина. Візьміть його, розбійника!

Бурлака хвата його за барки.

Рятуйте!

Писар (вбігає торопко). Михайло Михайлович! Приїхав ісправник і непремєнний член, волость запечатали...

Бурлака (випускає старшину, кида ніж). Впору приїхали! Не допустив мене господь многомилостивий до великого гріха!

Старшина стоїть як громом прибитий.

Завіса.

1883.

Єлисаветград

РОЗУМНИЙ І ДУРЕНЬ

Комедія в 5 діях

ДІЄВІ ЛЮДЕ

Каленик Окунь — багатий чоловік, 65 літ.

Горпина — його жінка, 55 літ.

Михайло, ЗО літ ^

Данило, 22 літ > діти їх.

П а л а ж к а, 18 літ )

Одарка Гайдабуриха — удова.

Мар’яна — її дочка, 24 год.

Аблакат сільс ьк и й, рябий, товстий, червоний.

Федір — селянин.

Л е й б а — шинкар.

Хлопець — літ 15, наймит Окунів.

З і н ь ко — чорноморець, багатий хазяїн, рибалка.

Марта — його дочка, молода дівчина.

1-й ^

2-й > рибалки

3-й )

Рибалки.

Перша, друга, третя і п’ята дії в Новоросії четверта — в Чорноморії^2. Між третьою і четвертою діями проходить рік; між четвертою і п’ятою — шість день.

ДІЯ ПЕРША

Багата крестьянська хата.

ЯВА І

Данило (один, сидить за столом, читає). Глибока дуже книга, мало що й розберу, а ні до кого вдариться, щоб розказав... Боже, як хочеться все знать... (Зітхає.) Все б віддав... Поки у нас був учителем Олександр Федорович, то, спасибі йому, багато від нього я навчився: Євангелію і Биб-лію умісті прочитали. Чудесні книги давав читать, а чого не зрозумієш — розкаже, як у рот покладе. Тепер у нас новий учитель, та якийсь гордий, і приступить до нього страшно.

Входить наймит.

Наймит. Там Микола прийшов.

Данило. Чого?

На й мит. Просить, щоб випустили бика.

Данило. Якого бика?

Найм'ит. В спашу зайняли.

Данило. В спашу!.. Який же спаш його бик зробив? Тепер глибока осінь; здаеться> вже й трави нема.

Наймит. Та воно, звісно, спашу тепер не зробиш. А сказано, скотина зайшла на наш степ; Михайло побачили та й звеліли занять, щоб не тинялась.

Данило. То скажи Михайлові або батькові, я не знаю.

Най м*и т. їх нема дома.

Данило. А де ж?

Наймит. Михайло пішли у волость — аблакат приїхав, а батько — у церкву.

Данило (про себе). Хто його знає, що й робить! (До наймита). Мюже, біля скирт зайняли бика?

Н а й м и т.. Та ні! Я ж кажу — йшов степом, біля левади.

Данило. То віддай йому бика, бог з ним!

Наймит виходе.

ЯВА III

Данило (один). Скоро через брата так люде зненавидять, що й на улицю не можна буде показаться! Бик полем пройшов — шкода, а яка шкода, спитай його, то й сам не скаже; аби на кому-небудь злість зірвать! Сердиться, що громада не оддала шинка в оренду. А нащо йому шинок: чи наше ж діло шинкувать? Батько йому ввірились: що він скаже, те й роблять, а я у них дурний! Тепер знову, з жидами водиться та з аблакатом'— якісь шинки хоче забрать. І в кого він такий ненажерливий удався? Все йому мало!

ЯВА IV

Входить Федір.

Федір. Здрастуй, з неділею будь здоров.

Данило. Спасибі, дядьку, будьте й ви здорові. Федір. Житіє читаєш?

Данило. Ні, гражданська книга.

Ф е ді р. А я думав — житіє. Люблю слухать божественні книги. Що ж, хоч хлопець і почав там трохи шупить у книжці, коли ж взяв у дяка житіє, та не втне. Свою книгу добре чита, а житіє не втне. А в його книжці, вибачай, таке, що й слухать неохота: про козлика, про котика та півника — нісенітниця, одно слово!

Данило. Повчиться більше, то й житіє тоді розбиратиме.

Федір. Та воно, може, й навчилося б, мовляли, коли ж біда моя — неспроможність далі вчить, бо, коли буде у школу ходить, то помочі від нього не жди; а тут скрут: така біда мені трапилась, що и сказать не можна.

Данило. А що там?

Ф,едір. Спрягся я, знаєш, з Микитою, і виїхали ото ми орать. Тілько що загнали десятину, а тут — на тобі: коняка моя заслабла — бирса, чи що, напала,— і на скотину є усякі хвороби! Било її, било, до вечора й здохла. Тепер з одною конячкою ніхто в супрягу не приймає, хоч сядь та й плач!.. У пана просив — не дає: каже, що вже хазяйнувать не буде; жид дає, але не інакше, як за порукою. Просив твого брата, щоб позичив на одробіток. Найми, каже, хлопця в год, а так, каже, не дам. От тобі й наука!

Данило. То вже краще позичить, ніж хлопця одривать від школи.

Федір. Та воно так, коли ж жид без поруки не дає... Багатий не поручиться, а бідного в поруку не візьме.

Данило (замислившись). Правда, правда.

Федір (помовчав). По правді тобі сказать, то я оце, побачивши, що Михайло пішов до волості, а батько в церкву, прийшов тебе просить, щоб ти поміг, бо більш ні на кого не маю надії-.

Данило. Рад би душею помогти, коли ж не маю сили.

Федір. Всі люде тебе хвалять за добре серце,— поможи! Бог тебе не оставить, ти ж Семенові й Дем’яиові поміг!

Данило. Отож і горе! Я їм поміг, а вони й досі не віддають, та ще й сміються — дурним звуть...

Федір. От бач! Поміг таким луципірам, що, мовляв, ще й сміються, а через них і стоющому чоловікові не поможеш. Я не такий, як другі, спитай кого хочеш...-Поможи, будь ласкав, бо прийдеться знову не тільки хлопця взять із* школи і у найми віддать, а і самому нахватать роботи чужої на шию.

Данило. Не можу, дядьку. Батько довідались за гроші, що я дав Де'м’янові й Семенові, дуже гнівалися на мене, і тепер я ні до чого не мішаюсь; все хазяйство у брата Михайла на руках.

Федір. Так ти підпйшись за мене поручителем у жида! Ніхто не буде знать, а я тобі повік цієї помочі не забуду і всі гроші на Петра 3 віддам, будь певен! У мене є парка бичків, на ту осінь їх можна буде запрягать; коней на Петра продам і гроші віддам.

Данило. Та жид моєї поруки не візьме, бо він сердиться іа те, що я одговорював людей не пить горілки.

Федір. Хіба ж він без вигоди дасть?.. Процент злупе, який схоче..ч А жид твою поруку з радістю прийме, аби твоя ласка поручиться...,

Данило. Не знаю, що й робить з вами.

Федір. Зділай милость! Завтра ярмарка у Павлівськім, то я б на ніч і поїхав; купив би шкапу, то, може, хоч з десятину ще виорю.

Данило (подумав). Ну, добре — я поручусь. Тілько ви, дядьку, нікому не кажіть, щоб батько не довідались.

Федір. Хіба я не знаю! Спасибі тобі. Ходім же мерщій, бо жид збирається за горілкою у город їхать.

Данило. Ходім.

Ідуть; назустріч їм Михайло і аблакат.

Федір виходить.

ЯВА V

Данило, Михайло і аблакат.

Михайло (до Данила). Коли ти порозумнішаєш, дурний книгар? Тільки з хати вийду, зараз і нашкодиш. Сказано тобі: не'мішайся не в своє діло! Сидів би на печі у попелі.

Данило. А ти чого кричиш? Що там таке сталося?

Михайло. Нащо ти звелів випустить бика Миколиного? Га?

Данило. А яку ж він тобі шкоду зробив?

Михайло. Чи шкода, чи не шкода, а зайняли на своїм чужу скотину; нехай плате штрап, коли не глядить, бо тілько попусти їм, то й на голову вилізуть!

Данило. За віщо ж штрап? Що пройшла скотина десять ступнів по землі; хіба ж вона знає межі? Бога ти не боїшся!

Михайло. Капустяна твоя голова!-Іди в ченці, коли такий богобоязливий! Я на твоїм місці давно б уже постригся.

Данило. Залив сліпи зранку, то вже і не тямиш, що верзеш.

Михайло. Брешеш, дурню! Та хоч би й випив, то яке тобі діло?.. Я вас усіх годую, а ти тілько роздаєш.

Данило. І балакать з тобою противно! (Хутко виходить.)

Аблакат і Михайло, самі.

Михайло. Отак як бачиш! Що ти будеш з ним робить? (У двері.) Палажко, а принеси хліба та огірків! (Вийма з кишені пляшку, бере з шкафи чарку і ставе на стіл.) От одна нас мати породила, та не однаково розумом обділила! Зовсім парубок дурний! Прийде неділя, то він тобі ні за холодну воду по хазяйству: візьме книжку й цілий день з нею провозиться! Чорт його знає, який він смак найшов у тих книгах? Я ж і сам грамотний, а книжки, про мене, нехай хоч і всі погорять! По-мойому, грамота потрібна, щоб вексель або розписку прочитать чи підписать договор, повістку від, мирового, окладний лист, квитанцію прочитать, щоб, виходить, не общитали, а далі — це дурна примха.

Палажка вносить на тарілці хліб і огірки. Ставе на стіл і виходе.

Михайло налива.

Аблакат (спльовує). Це правда! Я читаю устави

0 гражданськім судопроізводстві, о наказаніях, налагаємих мировими суддями, та каліндар, коли нужно справку навести, а другі книги — іменно примха, казки!

Михайло. Вип’ємо!

Аблакат. Розумне слово!

П’ють. Аблакат від одної чарки до другої їсти не перестає, їсть не хапаючись.

Михайло. Закуси. Тепера сам посуди: батько старий, Данило нестаткує, виходить, я один роблю й хазяйство держу, я один стараюсь; з якої ж речі мені' побиваться і день

1 ніч, коли це не моє, не власне хазяйство?

Аблакат. Це правда.

Михайло. Пора мені подумать і про себе. Що ж, я цілий вік на других робитиму, чи як?

Аблакат. Резон.

Михайло. От і тепер: жидам не можна держать шинків по селах, і я взяв п’ять шинків. Жиди вернуть всі розходи, дадуть добру рату, посадять там баб шинкарками, а самі, ніби мої повірені, будуть одбирать бариші. Нехай торгують.

Аблакат. Розумно придумано, розумно!

Михайло. Мені вже Лейба дає за два таких шинки в Конотопівці двісті карбованців, а дасть двісті п’ятдесят, бо там п’яниця на п’яниці. Хіба батько або Данило

придумають таку комерцію? Зроду не придумають,, а "бариші треба класти вмісті! Виходить, що я своєю головою чужі кишені набиватиму. Вип’ємо. (Налива.)

Аблакат. Комерчеська голова.

П’ють.

Михайло. Так, бач, задумав я хазяйство все перевести на себе!

Аблакат. Геніяльно!

Михайло. На всяке діло сміливіще йдем, коли поміч є!.. Та таки у мене така натура: у важному ділі совіту-ваться, знаєш, як то кажуть: свій розум май, людей питай!

Аблакат. Предусмотрительно!

Михайло. Так будеш ти мені совітувать і‘помагать?

Аблакат. А гонорарій, значить, плата?

Михайло. Не журись, заплатю.

Аблакат. Одначе?

Михайло. Півсотні дам.

Аблакат. Скупо... Сто!

Михайло. А ще й приятель! І не гріх же тобі так дерти?

Аблакат (перестає їсти і довго дивиться). Гріх?!

Михайло. Атож.

Аблакат. Що ж то я у бога теля з’їв, чи як, що мені гріх за труди взять? (їсть.)

Михайло. Який же це труд?

Аблакат. Тим живу.

Михайло. Дам три четвертних.

Аблакат. Почнеш торгуваться — буду оборонять від твоїх замірів Данила.

Михайло. Чи ти не здурів? Ну, згода! Дам, як ти кажеш. (Налива.) Тепер могорич!

Аблакат. Розумне слово!

П’ють, аблакат їсть.

Михайло. Тепер слухай: шинки візьму на батькове ім’я; батько буде бачить, як я побиваюсь за його хазяйством, як заробляю скрізь і, мов бджола в улик, все несу сюди, до нього в скриню; тим часом... Я вже знаю, що робить, а ти помагай... Приміром: почну що-небудь я казати про Данила, а ти додай від себе; я скажу от стільки, а ти от стільки!.. А далі... зробиться само... Тямиш?

Аблакат. Обстоятельно!

Михайло. Одному не так зручно, удвох же...

Входить Калении.

Кал е ни к. А, слихом слихати! Здрастуйте, П*патон Ка-лістратович!

Аблакат. Здоровенькі були! З неділею вас!

К а л е н и к. Спасибі. (До Михайла.) Куди ти, сину, зібрався їхать? Мені Онисько сказав, що ти велів коні запрягать, так я оставив стару у попа, а сам прийшов оце додому.

Михайло. У Гапонову хочу їхать. Там сьогодня оплатки йдуть, так можна буде задешево людей найнять на десятини.

Кале ник. Хазяїн ти у мене, сину: за все пам’ятаєш!

Аблакат. На всю округу хазяїн! Завидують вам люде, та й є-чому! Щасливий батько, у котрого такий син!

Кале ник. Слава богу, що діждався таких дітей! Тепер сидю собі на печі, а хазяйство йде своїм шляхом.

Михайло. Небагато, тдту, нахазяйнуємо, коли я один буду глядіть хазяйство.

Кале ник. Колись, сину, і я глядів і приобрітав, а тепер несила моя — старий став; кому ж за хазяйством глядіть, коли не вам?

Михайло. Та я не про вас, тату, кажу. Данило нічого не глядить, а тілько розоряє.

Аблакат. Чув, чув, Мота, кажуть?

К а л е н и к. Біда моя! Не знаю, що й робить з ним.

Михайло (до аблаката). Хотів шинк взять у свого общества, вмішався Данило, одговорив громаду — сто рублів у воду ляснуло... Там, знову, їздив у город, продав хліб, а тут підлабузнились до нього Семен і Дем’ян — перві мошенники,— вимантачили п’ятдесят карбованців без розписки. Так небагато нахазяйнуєм: я буду зароблять, а Данило роздавать!

Аблакат. Це погибель. Банкротство!

Михайло. Краще буде, коли ви мене одділите.

Аблакат. Що ти?.. Та він без тебе батька з торбами пусте.

К а л е н и к. Господь з тобою, куди я тебе одділю! Що ж без тебе буде в хазяйстві? Розореніє. Ні, сину, ти вже не кидай мене — орудуй всім. Данилові ж я наказав, щоб він і тріски з двору не брав без тебе, не то що!

Михайло. Так вій і послухає! Сьогодні я звелів занять Миколиного бика, що раз у раз вештається, як приблудний, та скирти обдирає, а сам пішов у волость. Прийшов Микола, знищився, а Данило звелів віддать йому бика без штрапу.

Кал єни к. Наказаніє боже з тим дурнем! Де ж він?

Михайло. Повіявся кудись з Федором. Знову яку-не-будь штуку викине, побачите, бо Федір вже у мене грошей позичав.

Кале ник. Нехай же він із дому вже тоді тікає!

Аблакат. Коли Данило не статкує, то, на мене, я б одного Михайла зробив хазяїном, а то вся праця пропаде.

Кале ник. Та так же воно й є. Михайло один у мене хазяїн, все у нього в руках.

Аблакат. Та воно так! Тілько знаєте, що я вам скажу: Данило не перестане щитать себе таким самим хазяїном, як і Михайло, аж поки ви формально, по купчій, не віддасте всього Михайлові, щоб він знав і бачив, що йому треба робить, а не надіяться на готовеньке... Цим тілько способом ісправите заблудшого.

Кале ник. Це правду ви сказали: щоб він бачив, що йому треба робить, а не надіяться на готовеньке... Може б, одумався. Іменно прийдеться так і зробить. Спасибі за совіт...

Михайло. Та бог там з ним... Нам пора вже їхать. Подивіться, тату, чи готові коні, а ми вип’ємо на дорогу. (На-лива.)

Кале ник. То підвезете й мене до попа. (Пішов.)

ЯВА VIII

Аблакат і М и х а й л о, самі.

Михайло (озирається). Голова! Спасибі...

П’ють.

Діло почалось добре!

Аблакат. Чого, ж ти зараз не вчепився, коли клює*?

Михайло. Так не можна. Ти мене не вчи, а посовітуеш, як я спитаю. На задаток.

Аблакат (хова бумажку). Не в зачот.

Михайло. Як?

Аблакат. Та так: спасибі — мало!

Михайло. За віщо ж? Нічого ще ти не зробив!

Аблакат. Отак! А сказав добре слово! Я дурно нічого доброго не говорю.

Михайло (чухається). Крюк!.. Нехай так! Вип’ємо ж. (Налива.) Тепер же ти зо мною не поїдеш, а зайдеш з батьком до попа і там — тихенько тілько — підлий в це діло масла ще.

Аблакат. А роздувать вже будеш ти?

П’ють.

Михайло. Щоб не потухло, те, що вже розжеврілось.

Аблакат. Не вчить тебе, а в тебе вчиться: як по книзі робиш!

Михайло. Помагай тілько! Ходім!

Аблакат вперед вийшов, а з других дверей виходить Мар’яна, а потім П а л а ж к а. Побачивши їх, Михайло остається.

ЯВА IX

Мар’яна, Палажка і Михайло.

Михайло. Недурно ж кажуть: на охотника звір іде.

Мар’яна. Хто ж тут звір, а хто охотник?

Михайло. Хто піймає — той охотник, а хто піймається — той звір.

Мар’яна. Інший звір хоч і піймається, а коли тенета гнилі, то й вирветься так скоро, що охотник тілько рота роз-зяве.

Михайло. Може, й правда твоя. Поприбирай, Па-лажко, з столу; часом хто прийде, то негаразд.

Палажка збирає з столу і виносе.

Чого ти, Мар’яно, так сердито мені одказала? Хіба я чим тебе вразив?

Мар’яна. Співай кому іншому лазаря! 4 Що то за звір? Ти мене щитаеш звірем, а себе охотником! Гнилі твої тенета, не вдержать такого звіра, як я.

Михайло. Та ну-бо, не сердься, я пошуткував.

Мар’яна. Коли ти шуткуєш, то й я шуткую.

Михайло (набік). Гостра бісова дівка, як коса. (До Мар'яни.) До тебе з голими руками не підступай.

Мар’яна. Авжеж, не підступай, бо опечешся!

Михайло (хоче обнять). Ох, ти ж, моя цікава!

Мар’яна (одхиляється). А може, й не твоя! Чорт каже, що його.

Михайло. Ніколи мені тепер, а то б ми зараз помирились! Ну, та дарма. Я на цих днях навідаюсь до тебе: можна?

Мар’яна. Не ждатиму, бо обманеш, а прийдеш — рада буду!

Михайло. О?? Рада! Ти мені до вподоби, Мар’яно.

Мар’яна. Не вперве чую! Слова такі мене не гріють.

М и х а й л о.'Діла прокляті мішають, а то й погріть би можна!

Голос знадвору: «Михайле! А йди-бо, коні не стоять».

Бач, мішають! Не гнівайся ж на мене, серденько! (Хоче обнять.)

П а л а ж к а увійшла.

Мар’яна (одпиха). Одчепись!

Михайло (кашлянувши, щоб замнять свій замір). Прощай, коні не стоять. (Хутко виходить.)

ЯВА X Мар’яна і П а л а ж к а.

П а л а ж к а. Що він тобі тут казав? Здається, хотів обнять?

Мар’яна. Ет! Аби зуби скалить... Чіпляється. Випитував мене, чи й справді я люблю Данила. Коли весілля наше буде.

Палажка. Недурно він мене із хати вислав. А ти ж йому що сказала?

Мар’яна. Сказала, що він дурний.

Палажка. Ох, не дурний! Він сам, давно я примічаю, зиркає на тебе неситим оком; а як довідається, що ви з Данилом любитесь, будь певна, підведе яку-небудь машину.

Мар’яна. Хіба такий?

Палажка. Заздрісний! Раз у раз копа протів Данила і батька так настроює, що і вони все гримають на бідного Данила!.. Ну що ж ми забалакались? Чим би тебе попошту-вать? Стривай! Я зараз меду принесу, а ти посидь. (Виходе.)

ЯВА XI Мар’яна одна.

Мар’яна. Попалась добре я, не знаю, що й робить!.. Михайло справді липне до мене... А тим часом я боюся, щоб не довідався Данило... От напасть!.. Котрий же з двох?.. Данило любить, а Михайло, здається, хоче в тенета упіймати!.. Та не діждеш! Не на таку наскочив! Сватай, коли до вподоби!

ЯВА XII Входить Данило.

Данило (ще на порозі). О! Й Мар’яна тут;

Мар’яна. Чого ж ти так перелякався?

Данило. Зрадів, скажи скоріще.

Мар’яна. Якби так радісно тобі було бачить мене, то давно б забіг провідать! Мабуть, не в серці, а на язиці тілько радість.

Данило. А сама добра: попереду виходила до нашого млина щовечора, а тепер я підряд три дні просиджував там до півночі, а ти неначе відцуралася від мене. Свирид мені сказав, що ти з Михайлом, братом...

Мар’яна. Бреше він, клишоногий чорт: мати були слабі!

Данило. А мене острах взяв, і я подумав, що ти мене не любиш вже...

Мар’яна. Тебе я не люблю?.. Добре ти знаєш сам... Вже люде почали шептаться про мене, бо хтось бачив нас з тобою біля млина кілько раз і пустив поговір. Звісно, людям заздро: багатирський син і я! Що ж їм сказать?.. Любовниця! Бач, яке ім’я вже заслужила, а ти слухаєш дурного Свирида, думаєш та збираєшся, поки й пилипівка^5 не настане!

Данило. Я перший раз це чую!.. Лукаві люде!.. Не сумуй же, моє серце! Бачить бог, як вірно я тебе люблю, й не цопустю, щоб злії язики потішалися над нами... Старостів пришлю... І в ту неділю — весілля безпременно!

Мар’яна (обніма його). Мій ти милий, мій коханий Данилочку! Ти думаєш, що я ці три дні за тобою не скучала? Скучала, господи! Сама світом нуджу, а сердюсь на тебе, думаю: що ж це він дурить мене, чи що? Аж плачу, що не бачу тебе, та й кажу собі нишком: нехай же жде, щоб вийшла! Хоч здурію від досади, а не піду... (Зі-тще.) Та й не видержала, бачиш, прийшла! (Обніма й цілує його.)

ЯВА XIII

Двері одчиня наймит. Палажка несе в одній руці мед, а в другій хліб.

Палажка. Еге! Як я бачу, то й меду вам не треба! Данило (держить Мар’яну за руку). Не треба!! Усі перекази — брехня! Увіривсь я, Палазю: Мар’яна мене любить. У цю неділю весілля наше буде безпременно! Палажка. Нехай господь вам помагає.

Ма'р’яна (обніма її). Як весело нам буде, сестро, вмісті.

Завіса.

ДІЯ ДРУГА

Та сама хата.

ЯВА І

Михайлоінаймит.

Наймит. Єй-богу, я сам бачив і чув.

Михайло. Як же це було?

Н а й м и т. А так: Палажка пішли за медом, а вони остались удвох. А Палажка взяли мед в одну руку, а в другій хліб несли, та й позвали мене одчинить двері. Я одчинив, і бачив, і чув, що іменно цілувались Данило з Мар’яною, і у цю неділю весілля у нас буде.

Михайло. Виходить, погуляєм на весіллі. Ну, біжи ж до жида й скажи йому, що я жду його.

Наймит виходить.

ЯВА II

Михайло (сам). Що це зо мною робиться? Ніколи й не думав, щоб справді жениться на Мар’яні, а тепер так погано на душі, наче хто одняв у ме;не великий бариш. Та й не бісової пари тобі дівка, як піддурила мене! І ластиться, й губу копилить, як до кого забалакаю, наче справді закохана... Я, дурний, радію собі, що така красива дівка біля мене в’ється, і думкою вже налигав її без шлюбу, а вона тим часом догадалась: найшла дурніщого і вже скрутила! От зілля! Виходить, наскочила коса на камень! Ні, братіку, стривай! Мар’яна не для тебе! Такої жінки мені треба — вона поможе погнуздать усіх жидів, коли мене вже провела!..

ЯВА III Наймит входить.

Михайло. Чого ти хутко так вернувся? Мабуть, скажеш: нема жида, а сам, вражий син, і не ходив?

Наймит. Ну вже, господи! Ніколи нікому не вірите,— і не думаю обманювать. Жид іде сам сюди — вже на греблі, я його побачив та й вернувся.

Михайло. Ну, гаразд! Ти у мене права рукаї Слухай, Захарку, піди до Мар’яни й скажи їй на самоті, та не перебреши гляди: Михайло нові міцні тенета плетуть і сьогодня увечері тобі принесуть. Чуєш?

Наймит. Чую.

Михайло. Ну, скажи мені, як ти будеш говорить?

Наймит. Увечері... міцні... Михайло... стривайте...

Михайло. Дурень!

Наймит. Стривайте! Михайло нові міцні тенета плетуть і сьогодня увечері тобі принесуть...

Михайло. Так!.. Гляди ж не збреши, і щоб ніхто не знав про ці перекази! Як роздзвониш — вижену і грошей ні копійки не дам; а справиш діло — куплю гарну шапку й червоний пояс. Чув?

Наймит. Чув.

Михайло. Ну, гайда!

Наймит. Купіть на неділю шапку й пояс, щоб на весілля можна було надіть.

Михайло. Добре.

Надворі собаки сердито гавкають, а жид кричить: «Гвулт, гвулт!»

Мабуть, Лейбу собаки тягають! Біжи мерщій, оборони.

Наймит одчиня двері, а Лей ба прожогом вскакує, і, обернувшись до дверей, махає перед собою ярмулкою і дрига ногами, ніби від собак одбивається. Довгополий сюртук на ньому ззаду від проріхи до самого коміра розірваний. Наймит і Михайло сміються.

ЯВА IV

Лейб а, Михайло і наймит. Наймит регоче, виходячи.

Лей ба. Чого ти смієшся, свиня? Гарні смішки! Подивіться! (Показує спину.) Новий ластиковий сертук! (За-хльобується.) Я думав, вони мене з’їдять.

Михайло (насилу здержує сміх). От іродові собаки. Ти, мабуть, утікав від них?

Лей ба. Утікав!.. Ви б не втікали? Жвесно, утікав, а то вони умєсто сертука меня б надвоє перервалі! Хорошево бил би' гендель! Я такіх собак ще не видав — настоящі звері... Я собі відмахуюсь ярмулкою, вони без вніманія лєзуть под ногами; я пустілся утікать, што єсть духу, вони схватілі меня за поли... Тольки услишіл: дир-р-р... Ой!.. Пропал новий сертук.

Михайло. Воно не по цілому попоролось, можна зашить.

Л е й б а. Ай вей мір![18] З мєня уся душа вискочила! Так серце штучиться, наче хто в ступкє перец товче... Ох!

Михайло. Сядь, заспокойся.

Л е й б а. Ох!.. А как теперечка через деревня йтіть? Од-ново шкандал! Ох! (Сіда.)

Михайло. Ну, як же наше діло: береш щинки чи ні?

Л е й б а. Отчего не взять — возьму, только ви дорого хочітє. Нехай буде ровно двєсті.

Михайло. Я тобі вчора посліднє слово сказав — двісті п’ятдесят.

Л е й б а. І для чого вам стілько грошей? Ви заробляєте, а Данило роздає п’яницям.

Михайло. Тепер не буде роздавать.

Л е й б а. Як не буде? Учора у Янкеля поручителем за Федора підписався на векселі.

Михайло. О?!

Л е й б а. Пабєй меня бог, правда.

Михайло. То чорта ж пухлого буде бачить Янкель ті гроші; хіба Хведір заплате.

Лейба. Ну, пущай сібє! Уступіте мінє, Михайло Кале-никович, єй, невигодно!

М и х а й л о. Як невигодно, то не бери,— хіба я тебе силую?

Л е й б а. А чим будеш хліб зароблять? Ох! Уступіте!..

Михайло. Ні з місця! Мені хоч завтра Гершко дасть ці гроші, він ще вчора просив!

Л е й б а. Крутой ви чалавєк!.. Нєчєго дєлать, нехай буде по-вашому. Дай боже заробить. (Вийма гроші.)

Михайло. Заробиш: там п’яниця на п’яниці!

Л е й б а. Ох... Там трезвость заводиться; хотят приговор зробить — водку не пить.

Михайло. Е, знаєш, як кажуть: «Зарікалась...»

Лей б а (сміється). Та не видержала? Дай бог, штоб з етого приговору нічого не вийшло. Нате завдаток сто рублей, а решту — як усе буде готово.

Михайло. Добре.

Л е й б а. Я сьогодня поєду на мєсто, роздивлюсь ще раз, може, там прийдеться заплатить, щоб трезвость не заводили... Проводіте мєня, бо я тепер боюся за собак. Ви не шмєй-тесь, єй-богу, можна вмереть од страха, поки шіні перейдеш! Проведіте мєня на дворє, бо, може, там в шінях сидить ета сєрая большущая собака...

Михайло (сміється). Іди, іди...

Лей б а (держить ззаду розірвані поли). Ви шмієтесь, а у меня знову серце колотиться.

Михайло (хвата Л'ейбу за ногу). Гав, гав, гав.

Л е й б а (кричить). Ой вей! Рятуйте, хто в бога вірує!..

Михайло (сміється). Ну й не стидно тобі так бояться? Де ж би тут собака взявся?

Л е й б а. А чорт єво знає, може, вона под столом сідє-ла?.. Михайло Каленикович! Оставте шутки, не лякайте мене,

сделайте милость, а то, єй-богу, зо мною будет чего-нібудь похуже.

М и х а й л о. Ну тебе, не буду! (Іде вперед, за нього держиться Лейба ззаду.)

Вийшли. Згодом М и х а й л о вертається.

ЯВА V

Михайло (один). Ну та й насмішив же бісової пари жид! І то ти подумай: іде дурна шелепа без палиці, собаки напали, а він ярмулкою одганяє!.. Трохи Лейба розігнав мою досаду. Треба тепер подумать, як діло далі повернуть!

ЯВА VI Входить К а л е н и к.

К а л е н и к. Що там, Лейбу, чи що, собаки порвали?

Михайло. Еге. Лапцардак ззаду розпанахали до самої потилиці.

Сміються.

Нехай ходе з палицею, а то ярмулкою обороняється!

К а л е н и к. Ну вже ці жиди собак бояться, то не приведи господи!.. Що ж, сину, зійшовся з ним?

Михайло. А'якже! їм, бачите, двом ці шинки потрібні: Лейбі і Гершкові. Так я вчора Гершка лякав Лейбою, а сьогодня вже Лейбу Гершком лякав. Не хочеш, кажу,— не треба: Гершко аж за поли хватав вчора і задаток давав! Крутивсь, вертівсь і дав двісті п’ятдесят рублів.

К а л е н и к (сміється). Кажуть, що з нашого брата нема комерчеських людей, та тебе хоч зараз у купці записуй!

Михайло. Ого, ще й як би торгував!

К а л е н и к. Слава богу, слава богу! Ну, а я й не питаюсь тебе, як ти справився у Гапоновій?

Михайло. Там би була чудасія! Приїхали, знаєте, найнять людей: Софрон, Чумак, Омельченко і Лисиця. Так я бачу, що помішають дешево нанять, давай їх поштувать. Сам удав з себе п’яного, а їх так загалуиив, що вони й поснули. Тим часом я діло обробив: наняв людей на п’ятдесят десятин по два. карбованці з десятини.

К а л е н и к. Як то господь дає! Я чумачкою заробив все, що маємо. Тепер чумачка нікуди не годиться. Ну, не дай мені

бог такого розумного сина, як ти, що б я робив з дурним Данилом! Усе б пропало, бо до нових звичаїв треба інших, нових людей!.. Благословеніє боже, сказано!

Михайло. Нате ж, тату, задаток за шинки, а оце контракти з десятинщиками.

К а л е н и к. Нехай воно, сину, все у тебе зостається, я ні до чого не буду мішаться; хазяйнуй, як знаєш,— пройшла вже моя пора! Я тепер тільки в церкву ходитиму та буду богу молиться, щоб послав тобі здоров’я та хорошу жінку. Женися, сину, пора вже, тобі тридцять літ, порадуй нас на старість!

Михайло. Двом разом жениться важко. Нехай уже Данилове весілля одгуляємо, а тоді і я вже женюся.

Каленик. А тобі чого^ дожидаться Данила? Він ще молодий.

Михайло. Та у цю ж неділю у нього весілля, хіба ви не знаєте?

К а л е н' и к. Перший раз це чую,!

Михайло. Ая думав, він вас йитав.

Каленик. Та ти не шуткуєш?

Михайло.. Єй-богу, жениться!

Каленик. На кому?

Михайло. На Мар’яні Гайдабурівні... Там така пройда...

Каленик. Та я його так оженю палицею, що він і не стямиться! Та я його дрючком з двору вижену! Диви, молокосос! Старший брат працює, заробляє, а він з книжками в.озиться, і вже жениться забажалося! Нехай навчиться хліб перше зароблять!

Михайло. Поки навчиться зароблять, а роздавать не перестає.

Каленик. Знов що-небудь зробив?

Михайло. Лейба мені зараз казав, що він успів уже поручиться на векселі у Янкеля, за Федора, здається. Тепер хоч і грошей в руках не матиме, то роздавать ніхто не за-бороне, бо як його ти вбережеш, почім дознаєшся, що він ручився? Тілько тоді довідаємось, як прийдуть з ісполнитель-ним листом!..

Каленик. Цього ще недоставало, щоб на документах ручився! Промота усе...

Михайло. Він-на тисячі документів підпише, побачите!

Каленик. Розореніє, розореніє з ним!

Михайло. З молотка все продадуть; на волах, та на коровах, і на всій движимості не написано, чия вона.

Каленик. Ні... Годі, годі! Поки ще я живий, треба рятувать свою працю!

Михайло. Ви, тату, одділіть мене зарані...

К а л е н и к. Не так воно буде!.. Ні! Данилові тепер скіль-ко не дай, однаково на старість буде в наймах. Так краще нехай змолоду побачить, як то важко зароблять,— може, навчиться зберігать зароблену копійку. Як порозумніщає, тоді його хазяїном зробимо, а я тобі усе дощенту по купчій передам,— і завтра ж в город їду.

Михайло. У мене самого душа болить за нього... Часом, дивлячись на нього, аж заплачеш. Нехай бог милує, а- мені здається, що він таки трохи дурний! Де ж, про себе не дбає ані кришки! Може, постаріє, то розуму Набереться!

К а Л е н и к. Дякую милосердному богові, що він мене не обідив під старість... Ти моя надія! Тілько женися, синку.

Михайло. Добре, тату.

ЯВА VII

Входить Данило, бере книгу з полиці.

К а л е н и к. Знову до книжки?

Данило. Хіба я кому заважаю тим, що в зайвий час...

К а л е н и к. Ні, ти мені скажи: що ти цікавого найшов у своїх книгах? Поки читав святе письмо, житіє святих, то воно, звісно, для душі спасеніє; а тепер якісь такі книжки почав читать, що зовсім одурів! По-твоєму, вже не сонце кругом землі ходе, а земля кругом сонця? Ну, то й не дурний же ти?

Данило. Чого ж я, тату, дурний, коли тепер мені це ясно, як божий день, що іменно земля ходе кругом сонця! Від того й зима, весна, літо, осінь, від...

К а л е н и к. Буде вже, буде!.. Сумно й слухать! Зовсім збожеволів. Та'Ки б подумали ті дурні, що книжки пишуть: ну як-таки можна очевидячки людей туманить! Земля крутиться! Та якби вона крутилась, то у нас би й голови позакручувались. Посадив би я того мудрія, що оце видумав, на вирло біля машини, "нехай би він покрутився на однім місці, тоді б побачив!

Данило. Одно біля машини крутиться на однім місті, а друге, така величина, як земля...

К а л е н и к. Годі, годі, годі! Не хочу слухать! Покинь ті книжки та візьмись за діло — може, порозумніщаєш, а то у тебе так закрутилось в голові, що ти скоро й себе самого продаси! Скажи на милость божу, нащо ти знову поручився за Федора?

Данило. У нього п’ятеро дітей, тату.

Каленик. Чим же він віддасть? В яку надію ти роздаєш усе, за всіх ручишся? Що в тебе є? Чим ти одвітиш?

Данило. Федір віддасть.

Каленик. Чим, чим? Дітей попродає! Він так думає про те, щоб віддать, як ти про хазяйство! Федір рад, що дурня знайшов поручителя.-Нехай же жид тепер з тебе править, а я не віддам, годі вже! Через тебе всі в старці підемо... Завтра все імущество передам по купчій -на Михайла, а ти служи, заробляй у нього; порозумніщаєш — тоді тобі він дасть що слід...

Данило. Михайлові я не робітник!.. Поставте на своє хазяйство; багато я не хочу — аби кусок хліба, та женіть мене.

Каленик. Я тебе женю! Робить не вмієш — і вже жениться! Старший брат нехай попереду ожениться, а ти навчися зароблять, бо якби не Михайло, то давно б усе прахом пішло через твоє недбальство!

Данило. Одділіть мене, тату, менше гріха буде. Я так не можу хазяйнувати, як Михайло!..

К а л е н и к. Бо дурний!

Данило (палко). Не великого ж розуму треба для гого, щоб користуватись людським горем і нуждою! Тут треба знать одну свою пельку і, щоб її напхать, не жаліть нікого, забуть совість, бога... усе!.. Нанять за півціни людёй, котрі нуждаються,— хіба це розум? З жидами шинки держать, обпоювать народ і обманювать закон,—■ хіба це розум? Мошенство розумом звете; помилка невелика!.. Немає такого розуму в м^не — то правда ваша!

Михайло. Сам ти мошенник!* Дурн'а твоя голова! Комерцію мошенством звеш! Що ти тямиш, лежачи на печі?

Данило. Плювать мені на твої речі! Не слухайте його, тату, бо він і вас підведе!

Каленик. Не смій мені так говорить на старшого!! По-твойому виходить, щоб усім було добре, а тілько нам щоб було погано! Я з чесності буду пухнуть від голоду, а другі будуть набивати кишені?!

Данило. Нащо ж нам ще кишені набивать? Ми, слава богу, не нуждаємось — у нас доволі є всього! Я хочу жить, як бог велів. Не хочу набивать свої кишені, н'е хочу у других однімать кусок хліба усякими неправдами, бо хто ганяється за багатством, той теряє для нього свою совість!

Каленик. То, по-твойому, і я вже совість потеряв?

Данило. І ви, тату, потеряете її, як слухать станете Михайла.

Михайло. Ти йому образи, а він тобі луб’я!

К а л е н и к. Тьфу! Скілько з тобою не балакай, усе даремно! Бачу, що ти розумний на один бік і чесний через верх, то и живи ж своїм’ розумом! І от моє посліднє слово: не будеш робить, як усі, то ні тріски не давай йому, Михайло! Нехай попробує гіркої!

Данило. То ви думаєте, я буду на нього робить? Не діжде він цього!.. Як не одділите мене та не ожените, то я найду собі дорогу і до чужих людей!

К а л е н и к. Іди, іди! Зділай милость! Світ широкий! Потрусиш злиднями, то й вернешся додому... Як я сказав, то так і буде! Женися собі на кому хочеш, про мене, хоч на московці, що юрбу парубків за собою водить... Мені однаково... Тілько від мене не жди пом'очі!.. Серце моє кровію Обливається, як я подумаю, що з тебе нічого путнього не буде!.. Одумайся! А все книжки наробили... Зовсім одурів парубок!.. Викинь дур з голови, живи, як люде живуть, візьми примір з брата, бо пропадеш, як собака в ярмарку!

Данило. Не пропаду, тату! Гріх вам так гніваться на мене за те, що я по-божому жити хочу.

Михайло. Так ти у монастир ішов би, тобі в ченці прямий шлях!

Данило (палко й сердито). А!!- Знаю я, що ти готов запакувать мене кудд-небудь подальше, хоч би на той світ,— аби самому загарбать власність всю!.. Ти настроїв батька протів мене, тй під.вів усю машину! Хіба не знаю я? За те, що обікрав мене,— розумним всі тебе прославлять, а ти ще й зуби скалить будеш надо мною, щитаючи дурним!.. Мошенник, злодій ти!..

К а л е н и к. Ах ти ж, чортів сину! То ти так старших поважаєш? (Хоче піймать Данила >за чуба.)

Данило (хвата батька за руки). Тату, тату! Не доводьте до гріха!..

К а л е н и к. Геть'з очей моїх! Геть з двору зараз! Щоб я тебе не бачив!..

Михайло (одводить батька). Не гнівайтеся, тату, бо ви заслабнете ще через нього!.. Ходімо відціля, заспокойтесь, тату! (Веде його.)

,К а л е н и к (дуже зворушений)*. Супостат!.. На батька руки підіймаєш! Вигодував па горе собі... Іди з двору, щоб і дух твій тут не пах!.. Іди!

Вийшли.

Данило (один). Як грім упало все на голову мою відразу! А!! Мов залізним обручем хто голову здавив! Немає думки ніякої... Куди ж тепер?.. Усі надії, усі заміри розбилися!.. Я дурний за те, що грабить других не умію... Невже ж мене обманює моє серце?.. Невже правда записана тілько в Євангелії, а між людйми її нема?!

Завіса.

ДІЯ ТРЕТЯ

Убога, але чистенька хата Гайдабурпхн.

ЯВА І

Одарка (загляда у вікно). Одним одну дочку маю, та й та не така, як людські діти. Не слуха, все робе по-св’ойо-му, а з того свого нічого путнього не виходе. Лихо, та й Годі, з нею! Парубки за нею сліпма упадають, а їй тілько б жартувать!.. Отак доковерзуєтьс'я, що після ніхто й не гляне... Аж серце у мене болить, як подумаю, що вона добігається до чого-небудь... І кліпай тоді очим^і перед людьми! Не видко й досі! І куди повіялася — сама не знаю, а вже пора й проти череди йти!.. Пастуха такого ірода найняли, що як прижене череду до села, то вже й не глядить, куди скотина лізе; вигін попід самою Окунівською левадою, у полі чорно — звісно осінь, а в леваді зеленіє ще; тілько не вийдеш проти череди, то гляди й.ускочить худоба в шкоду; а вже Михайло Окунь і батька рідного не помилує — плати штрап! Ні, мабуть, не діждусь, треба замкнуть хату! (Бере замок.) Посидить під призьбою, як прийде.

ЯВА II

Хутко входе М а р’ я її а; біла свита надіта на один рукав.

Скида свиту й кладе на піл.

Одарка. Насилу! І де ти вієшся?

М а р’ я н а. Де була, мамо, там нема! А ви куди зібрались? Дайте мені лишень ключі від комори.

Одарка. Нащо тобі?

Мар’яна. Гість, мамо, прийде!.. Треба хоч сала та огірків дать на закуску! Чого ви дивитесь? Мерщій!

Одарка. Диви, яка багатирка! Вже гостей почала скликать!.. Який там гість?

М а р’ я н а. Михайло Окунь.

Одарка. Ой Мар’яно, Мар’яно! Не по тій дорозі скачеш ти; гляди, щоб часом не спіткнулась!

М а р’ я н а. Мамо, не вигадуйте! Чого не знаєте — то краще мовчіть.

Одарка. Нащо тобі Михайло Окунь здався?.. Ти казала, що Данило буде сватать.

М а р’ я н а. Не журіться! Я знаю, що зн^ю!

Одарка. Гляди, щоб тії Окуні не покололи рук тобі!

Мар’яна. Яв рукавицях,— не. поколють!

Одарка. Здається, двох ти ловиш — не піймаєш ні одного!!

М а р’ я н а. Я не ловлю ні одного, самі під сітку йдуть, як перепели!

Одарка (здвигує плечима). З тобою не зговориш! І в кого ти така вродилась?

Мар’яна. Сама не знаю! Родилась, як усі, а жить навчилась від людей.,.’Та годі вам, мамо: ви спізнитесь до череди!... Давайте лиш ключі.

Одарка (дає ключі). Тьфу! (Виходячи.) Роби як знаєш!'

ЯВА III

Мар’яна (сама). Отак краще: «Роби як знаєш!» Не плюйте,* мамо, не плюйте, бо ви н§ знаєте моїх замірів, а в мене голова кругом іде!.. Михайло хлопця прислав сказать, що він нові плете тенета і ввечері сьогодня принесе... Які ж тенета? Не можу розгадать! Мабуть, дознавсь, що сватать думає мене Данило... Чого ж він хоче? Невже заздрість узяла його?.. Звідкіль же заздрість та? Виходить, сам мене він любить... О, ще не зав’яла моя краса, ще і очі мої блищать і манять парубків — я знаю. Хоч до Данила більш лежить моя душа, та байдуже! Любощі — дурощі! Обійдеться і без любові: кохала я доволі без пуття!.. Тепер мені той буде любий, котрий посвата. Цікаво дуже, які тенета принесе Михайло? Тепер піду в комору, закуску принесу. (Виходить.)

Пусто.

ЯВА IV Входить Данило.

Данило. Нема нікого! Боже, як серце б’ється! Все моє щастя, всі надії тут, у Мар’яни! Одна, на всім світі одна з щирим серцем прихилилася до мене!.. Ти моя утіха, ти моя

й порада. Усміхнешся — і тяжкі думи, що гнітять душу, злетять, мов пташки легкокрилі, і радісно Мені, і ясно стане на душі! Де ж вона?

ЯВА V

Входить Мар’яна, з хлібом і з мискою в руках.

М а р’ я н а. Данило?!!

Данило. Я> чого так крикнула? Не ждала?

Мар’яна. Не ждала, серденько моє! (Набік.) Коли б Михайло зараз не прийшов!

Данило. Я несподівано прийшов і несподіване приніс горе!

М а р’ я н а. Що трапилось таке, Данилочку мій милий?

Данило. Найшлися злії вороги, хотять нас розлучить...

Мар’яна. Які ж там вороги у нас?

Данило. Брат Михайло.

Мар’яна. О, чуло ж моє серце, чуло! Неначе жду чого сьогодня цілий день!.. Що ж він зробив?

Данило. Давно на мене вже він точиїь зуби і так настроїв батька проти мене, що все йому віддать вони рішили, а я повинен стать робітником Михайла!-За це назвав я злодієм його і з батьком посварився... Вони мене прогнали з двору... як стою!

Мар’я н а. Що ж маєш ти робить, мій голубе?

Данило. Мене нічого дома не держить, огидло все! Без тебе ж я не можу жити, моя єдиная утіхо!’Порадь же ти мене.

Мар’яна. Не знаю, що й сказать!.. Мені так тяжко стало на душі, що краще утопиться!

Данило (обніма її). ХУТ> біля тебе, я забуваю горе, і коли слово подаси, що ждать мене ти будеш, я все перенесу: піду у найми, добуду грошей — і через рік найбільш ми поберемся!.. Скажи ж мені, голубонько: чи щиро любиш ти мене, чи будеш ждать? Утіш же хворе мре серце!

Мар’яна (зітхнувши). Ох!! А як забудеш ти мене за рік?

Данило. Ніколи в світі, присягаюсь!

Мар’яна. Вони тобі нічого не дадуть і потім, а ти привик в достатку жить, то й будеш послі нарікать, що через мене нужду терпиш.

Данило. Виходить, мало знаєш ти мене, коли так кажеш?:. Доброї душі, щирого серця, дружини вірної, а не багатства я шукаю! Де кохання, там згода є, там щастя!

Хто задовольняється малим, у кого душа спокійна,— той щасливий, той багатий!.. Хто ж крутиться, як та в окропі муха, і раз у раз турбується, щоб більше де зірвать, ні-* коли той щасливим не буває... Такому чоловікові скілько не дай, йому все мало, він все голоДний!.. Де ж тут щастя?

Мар’яна. О серденько моє!.. Дурна я, мабуть, бо серцем чую, що так би добре жить було, а розумом не вмію розгадать: чи добре буде так, як кажеш.ти!

Данил'о. Слухай, Мар’яно, серце! Чисте серце — найкращий поводар, а розум часто блудить!

Мар’яна. До тебе тягне мене серце, його я слухать буду, і от тобі моя рука, що ждатиму тебе!

Д ани'л о. Тепер щасливий я! Не то, щоб вигнали мене з батьківської хати, нехай би жили з мене тягли, аби моя була Мар’яна, то й під ножем би усміхався! О, як люблю тебе я! (Обніма її.) Серце!

Довгенько стоять обнявшись.

Мар’яна. Куди ж ти підеш?

Данило. На линію піду, у Чорноморію. Там,— я читав і чув від нашого учителя,— багато земель є, і дешево земля, а тілько робітник дорогий. Прийду сюди, поберемось та й вернемося знов туди вже вдвох! І як ми там заживемо чудово!

Мар’я и а. Дай боже! Нехай тобі господь поможе! Коли ж ти йдеш?

Данило. Завтра вранці.

Мар’яна. О, як же скоро! Хоч би ще день пождав! Мені б так хотілося з тобою довше побалакать, посидіть на самоті, а сюди повинні мати прийти скоро,— помішають... Я до тебе, Данилочку, вийду, як мата заснуть... Пожди мене біля млина...

Данило. І справді! Бач, як я забалакавсь... Тепер вже мені легше на душі: розважила мене ти! (Цілує її.) Бувай здорова! Виходь же, зіронько моя!

'Мар’яна. Вийду, вийду!

Данило. Я ждатиму хоч і до світа!

Виходять, Мар’яна його проводжа і зараз вертається; задумується і довго

стоїть мовчки.

ЯВА VI

Мар’яна' (одна). Здавалося мені, що все байдуже, що я Данила не люблю, а тілько так пустую; тепер же бачу,

що не чужий моєму серцю він! Ох!.. Він поїде відціля... І сумно так, і пусто скрізь зробилося, наче зразу всі чужими стали. Здавалося, у серці все вже перетліло і жить йому не доведеться більш... Що ж це? Чудно і радісно прислухаться, як мертве серце ожива! (Задумується і після короткої паузи, стрепенувшись, ніби злякалась.) А Михайло прийде!! Я й забула!.. Не хочу бачить я його, піду куди-небудь... Данило, серце моє! Нащо ж ти покидаєш бідну Мар’яну?.. Заворушилось серце, б’ється дужче!.. До тебе б’ється, а ти йдеш на цілий рік від мене! Що ж це ти, Мар’яно? Знов серця слухаєш?.. Схаменися! Хіба мало воно тебе дурило, водило? Нащо тобі огонь той роздувать, що вже потух? Тепера знову муки хочеш!.. Дурна! Дурна!! Не вір нікому і серцеві не потурай!.. Серце поводар? Сліпий це поводар! Данило серця слуха — куди ж веде його те серце золоте? За тридев’ять земель, у Чорноморію, шукати хліба, а в батька тік тріщить!.. Чудний ти, мій коханий, а ще чудніща я!!! До тебе лину, серцем лину, а жду другого! Так треба, мабуть, коли так робиться!.. О, чому не встрілись раньше ми з тобою, коли ще молода була, коли у серці у моєму не тлів огонь, а полум’я палало, і розум спав, і жить хотілось тілько серцем? Не перетліло б так воно даремне, бо вміло так колись любить, як ти тепер!.. А зараз Михайло прийде... Не знаю, що зроблю... Що зробиться, те й буде...

ЯВА VII Входить Одарка.

Одарка (ще з порога лається). Чи не сто чортів його матері з чередником! Бодай його взяла завійна!

М а р’ я н а. Чого ви, мамо, лаєтесь так дуже?

Одарка. Іди під три чорти! Через тебе пропустила череду, телиця ряба вскочила до Окунів, слинявий Семен заняв в загін, тепер хоче зцупить штрап!

М а р’ я н а. Не сердьтесь, мамо, телицю віддадуть і так.

Одарка. Тепер у полі чорно; настоїться голодна там, в загороді, бідна скотина!

Мар’я н а. Та я зараз піду сама у двір до Окунів і телицю прижену,— заспокойтесь.

Одарка. Тебе пошли, то там і сйдеш! Ходім умісті, а хату замкнем.

М а р’ я н а. Ходім.

Входить Михайло.

Михайло. Добривечір! Чого ви так гукаєте, паніматко, що аж на улиці чуть?

Одарка. Гукав би і ти! Телицю твій слинявий Семен заняв мою.

Михайло. Нехай не ходе на чуже! Тепер платіть карбованця.

Одарка (сердито). Де я тобі у біса його візьму?

Михайло. Про мене, де. хочете. А котру телицю: рябу чи полову?

Одарка. Рябу, щоб тому Семенові в очах рябіло!

Михайло. Гарна теличка, жалко, а прийдеться продать, як не дасте карбованця.

Одарка. За віщо карбованця? Що вона за шкоду тобі зробила?

Михайло. За те, що дуже вибрикує і осовує рови.

Одарка. Який там у чорта рів, коли скотина перелізе?

М а р’ я н а. Та годі, мамо, хіба не бачите, що він дратує вас?

Одарка. Що ж я йому, собака, чи що?

Михайло. Та не сердьтесь! Нате шапку, покажете Семенові, то він віддасть телицю вам, а я у вас поки посидю. Тілько не забудьте там шапку, назад принесіть, а то прийдеться без шапки йти по вулиці, то ще подумають, що в куми звав...

М а р* я н а. Забалакав!.. Та не баріться, мамо!

Михайло. А чого ж спішить? Там у мене Семен такий молодець, а мати ще не Стара... Чого доброго... Ха-ха!

Одарка. Ну вже твій Семен! Стара собака, а такий лайливий та безецний, що з ним і балакать противно. (Виходить.).

М а р’ я н а. Чи не в хазяїна удався?

ЯВА IX

Мар’яна і Михайло.

Михайло. Хіба безецний я? До так здається! З пісними я пісний, з скоромними — скоромний; хто що любить, любить же, звісно, не закажеш! Жиди не люблять сала, і дурні дражнять їх свинячим ухом! А я і сам тоді не їм вже сала, коли приходиться з жидами гендлювать.

М а р’ я н а. То ти, виходить, хилишся, куди віє вітер?

Михайло. То так здається! А я цим способом хилю других, куди мені потрібно.

Мар’яна. То ти хвастаєш тілько, а 9т мене то й не нагнеш! Горілки хочеш?

Михайло. Давай, як є.

Мар’яна подає й палива.

Нащо ж я буду гнуть тебе? Ти і сама нагнешся.

Мар’яна. Ой, ой! Який же подухалий ти! Пий!

Михайло. А ти?

Мар’яна. Ну, будь здоров! (Пригублює, доливає і дає Михайлові.)

Михайло. Хіба ж так п’ють? Диви, ти чарку зноровила.

Мар’яна. Я більш ніколи не пила.

Михайло (п’є). Чого вона така тепла?

Мар’яна. Не знаю.

Михайло. Губами тілько доторкнулась — і степліла горілка. Ну й дівчина! (Хоче обнять її.)

М а р’ я н а (одвертається). Куди?

Михайло. Погріться хочу, бо щось морозить наче!

М а р’ я н а. Як хочеш гріться (налива), то пий ще і сиди смирно, бо я із хати вийду!.. Не по душі мені, що ти до мене бридкі заміри завше маєш.

Михайло. Ой, яка сердита! Недоторка! Мабуть, Данило заказав, щоб піст держала?

Мар’яна. І без Данила я така. Язик не кістка, вертіть ним можна як завгодно, а далі тпр-р-р! Пий!

Михайло. Не хочу, бо ти сердишся.

Мар’яна. Не сердюсь я, єй-богу! Я тілько не люблю, що ти й розмови іншої не маєш: пустуєш, жартуєш і залицяєшся так бридко, неначе я... Ну, годі! ВиПий!

Михайло. Не хочу!

М а р’ я н а. Вольному воля! Кажи: чого прийшов? Які приніс тенета?

Михайло. Ага! Цікаво, не бійсь, знати?

Мар’яна. Байдуже! Обійдеться і так, коли не скажеш... Ти ж хлопця присилав лякать, що ввечері тенета нові принесеш? Покажи свої тенета!

Михайло (набік). Чорт — не дівка! (До Мар’яни.) Ну, годі шуткувать... Будем прямо говорить. Тілько ж не хитруй і ти зо мною, бо я примітю зразу і. пропаде охота сказать про те, за чим прийшов... Ти подала Данилові вже слово?

М а р’ я н а. Подала.

Михайло. А знаєш, що його батько вигнали?

М а р’ я н а. Знаю.

Михайло. І що на мене все імінгє переводять?

М а р’ я н а. Знаю.

Михайло. І тобі все це нічого?

Мар’яна. Байдуже!

Михайло. Тебе нічим вже на злякаєш!.. А що ж ви будете робить?

М а р’ я н а. Данило піде в найми, я буду зароблять і ждатиму його.

Михайло. Довго прийдеться ждать.

М а р’ я н а. А тобі що?

Михайло. Жалко, що ти посивієш в дівках.

М а р’ я н а. Не журись! І рік не пройде, як ми поберемось з Данилом.

Михайло. Дурна!.. А я розумніщою тебе лічив... Чи не краще ж не ждать, не горювать, а хоч завтра йти до мене панувать.

Мар’яна. Татові скажи! Яке велике щастя жить з тобою і буть посміхом для усього села!

Михайло. Хто ж посміє сміятися з моєї жінки?..

Мар’яна. Жінки?..

Обоє мовчать.

Михайло. Кажи: покинеш Данила, підеш за мене?

Мар’яна (лукаво). Гум!.. Побачимо... Сватай!

Михайло. А ти гарбуз даси, щоб посміятися!

Мар’яна. Побачимо!

Михайло (палко). Що ж ти у дурнЯ грать зо мною хочеш, чи як? Коли на те пішло, щоб щиро побалакать, то годі мудрувать! Чи так, чи ні — кажи мені все прямо... Мені вже обридло ходить з зав’язаними очима, пора їх розв’язать, бо в мене й другого немало діла є! Сама подумай,— ти, слава богу, не дурна,— яка користь тобі Данила ждать? Ну, прийде він, і ви поберетесь, та й станете старців плодити, бо я йому не дам нічого,— не задля нього працював! А в мене ти, як пані, будеш жить,— робити є кому!

М а р’ я н а. Ой, душу ж ти виймаєш з мене! Чом раньше не казав* так щиро?

Михайло. Так склалось. Не дурій, бо будеш жалку-. ,вать.

М а р’ я н а. Я слово подала...

Михайло. Слово — дим, контракта в вас немає.

М а р’ я н а. Не серцем ти говориш.

Михайло. Ти думаєш, нема у мене серця? Є! І загорілось більш до тебе, ніж я того хотів!.. Не туши ж його холодними речами, бо прохолоне... Іди, коли я кличу.

Мар’яна. Не можу зараз я сказать нічого... Данило й ти!.. Рідні брати... Данило!.. Ох!.. Голова горить! Дай подумать наодинці... Бо сеоце заболіло зараз, наче міцно хто його перев’язав!..

Михайло. Серце, серце!.. А розум нащо?.. Загнуздай його розумом і поверну туди, де більш користі. Ти не ма" ленька, щоб серцем тілько жить. Дивись на мене: серце до тёбе, а розум звелить йому — поверне в другий бік!.. Повір! Плювать на серце!..

Одарка (кидає у двері шапку). На шапку, бо мені ще треба видоїть корову.

Михайло (у двері). А що, нажартувалися з Семеном?

Одарка (з сіней). Нехай він тобі сказиться!

Михайло (сміється). Удовиці, як молфді дівчата, до жартів ласі!.. Ну, прощай! До завтра. Ждатиму. Чого ж ти голову повісила? Хто найшов, той не сумує. (Обніма Мар'яну за стан.)

Мар’яна (одводить його руку„ тихо). Послі... Послі... Іди, іди, іди!

Михайло. Так завтра? Ну, до завтра! (Виходить.)

ЯВА X

М а р’ я н а (одна). «У мене уи, як пані, будеш жить,— робити є кому!» Здається, так сказав Михайло? І після цього рік ждать Данила!.. Рік!..* Довгий, довгий, як вік! Ох, який довгий,— чого за рік не перебуде?!..А діждусь — роби не розгинаючись... Змарнієш скоро, забудеш любощі; а милий, змучений роботою, вже не пригорне палко, не, обвіє гарячим полум’ям кохання! Усе пройде... Й серце в горі та нужді., умре само зарані, як все вмирає. Для чого ж мучиться тепер я маю?.. Е!.. Дурна голова — засумовала! Об землю всі думки такі! Данило тут ще... Я вільна,... Серце його бажає — лечу до нього, нехай душа попразникує! А там?.. Що буде там, об тім я завтра поміркую. (Хватає свиту і йде; назустріч їй Одарка.)

ЯВА XI

Одарка (в дверях). Куди?

М а р’ я н а. Ніколи, послі скажу! (Вибіга.)

Одарка. Тьфу! І в кого вона така вродилася?!

Завіса.

ДІЯ ЧЕТВЕРТА

Великий курінь над берегом Чорного моря. Рибацький човен; на ньому невід, кодоли. Біля куреня великий казан висить на триногах. Стоять бочки, діжки і перерізи. Шматок невода на палицях сушиться і кінцем своїм з-за куреня виходить наперед кону.

ЯВА І

Як піднімається завіса, десь далеко, чуть, тихесенько співають пісню: «Ой по горі, по горі чабан вівці зганяє». Після першого куплета гурт зачина другий, так само ледве чутно, а за коном поблизу співа жіночий голос

без музики.

Несу воду, несу вод^,

Коромисло гнеться.

Стоїть козак коло воріт, } п Як барвінок, в'ється. ) Два рази

Входить Марта, замислившись, і стає біля куреня, схиливши голову. Тим часом музика приграє до пісні прелюдію.

Марта (співає).

Мету хату, мету сіни Та й задумалася.

Вийшла мати води брати , д

Та и догадалася. / м н

І мати догадалися, і батько догадалися, а Данило не догадується!.. Милий мій, чорнобривий Данилочку, чом же ти не

догадуєшся?

Тече річка невеличка,

Схочу — перескочу.

Віддай мене, моя мати, і п За кого я схочу... ) Два Рази

Віддали б, якби Данило хоч слово сказав. Батько в ньому душі не чує. Що ж мені робить? Невже самій признаться Данилові, що люблю його? Ох, сором який... Самій сказать парубкові: «Я люблю тебе, Данилочку!» Ні, ні, не скажу!.. А чом би й не сказать! Може, й він любить, та соромиться... І я соромлюсь... та так і розійдемось?! Ой, як тяжко розійтись з милим і не знать, чи він любе тебе? Все одно, що в домовину лягти... Соснові дошки тісної домовини не так давлять, не так тяжко в могилі під сирою землею лежати,

як тяжко у серці одинокім носить кохання!.. Сказать йому?’.. Легше буде, хоч і дізнаюсь, що не любить. Скажу, хоч на ухо скажу, щоб і самій не чуть своєї речі, а потім все одно, що буде! Прийшла з хутора иарошне, щоб з ним побачиться, а його нема!.. Рибалки десь далеко співають... Там він, там, мій милий! Завидую його товаришам, що дивляться на нього, що розмовляють з ним!.. Хотіла б вітром буть, щоб обвівать його, щоб подихать йому в лице ласкаво!.. Прийди ж мерщій, Данилочку, сюди, щоб глянула на тебе я і побалакала на самоті... Сьогодня послідній день. Рибалки розійдуться, і він піде... А я? Бідна, бідна я! (Плаче.)

ЯВА II

Входить 3 і н ь к о з ціпом у руках. Побачивши Марту, що плаче, підходить до неї і бере її за руку.

З і н ь к о. Не плач, моя голубко, не плач, дочко!

Марта. Ох, тату! Татку, не гнівайтесь на мене, простіть мені!

З і н ь к о. Бог з тобою, що ж ти зробила такого, що просиш прощенія у мене?.. Догадуюсь я, і стара мати казала мёні, що ти любиш Данила.

Марта. Не кажіть, тату, мені соромно.

З і н ь к о. Чого ж соромиться, моя єдиная? Давно було б тобі сказать. Твоє щастя — наше щастя. Ти в нас одна, не бідні ми, а такого парубка, як Данило, хоч і наймит він, не знайдеш скоро. Чого ж тут думать довго? Я сам його посватаю. Як бог благословить, то й будете щасливі.

Марта (обніма батька і плаче). Тату!

З і н ь к о. Чого, чого ж, дитино моя?.. Ну годі ж, не плач! Чого ж плачеш?

Марта. Не знаю. Мені легко, гарно і ясно на душі зробилось від ваших слів, а сльози Самі ллються. Тату, я побіжу додому, скажу мамі про нашу розмову, розкажу їй, як я люблю дуже Данила, бо мені соромно вам про. це казать.

З і н ь к о. Голубко моя! (Цілує її в голову.) Іди ж додому, та нехай там вечерю варять, щоб, усього було доволі. Сьогодня рибалки розщитуються, то всі будуть вечерять у нас на хуторі.

Марта. Добре* тату! (Хутко виходить.)

ЯВА III

З і н ь к о (один, дивиться довгенько вслід Марті). Дитино моя рідна, дитино моя дорога! Все для твого щастя є у мене: табун коцей, повен загін товару, хліба, дякувать господа милосердного, ке переводиться і в току, і в коморі, не доставало дружини тобі! І сам бог віта над моєю сім’єю! З далекого краю привів до нас парубка, бідного, наймита, з душею і серцем янгола!.. Дякую тобі, милосердний! (Приглядається.) Що вони там, роблять? Здається, ідуть сюди.

За коном співають і наближаються

Та туман яром 7,

Та туман яром,

Мороз долиною,

Та мороз долиною.

Та не по правді Та козаченько Живе з дівчиною,

Та живе з дівчиною!

Що пізно ходить,

Рано виходить,

Важить на другую,

Та важить на другую!

За річкою За бистрою Цигани стоялу,

Та цигани стояли.

А між тими Та циганами Циганка-воріжка,

Та циганка-воріжка.

А до тії Та воріженьки Втоптана доріжка,

Та втоптана доріжка.

ЯВА IV

З посліднім куплетом входять рибалки, молоді і середніх літ. Одягнені всяко: хто в свиті, хто в куртці, хто в чумарці, хто в червоній сорочці навипуск, а зверху демікотоновий піджак, коротший сорочки. Всі веселі.

Всі. А! І хазяїн наш тут, здрастуйте!

1-й рибалка (п'яний, лізе до Зінька цілуваться). Такого хазяїна нема... нема!.. Нігде нема! Я сім літ рибалка, а такого нема... Єй, нема! Дайте я вас поцілую! У руку, у руку! Ви, Зіновій Тарасович... Одно слово... Чого ви смієтесь? Молокососи! Я не то що! Бачить бог! Одно слово... Ех!

Рибалки. Та йди, ляж у курінь, засни!

1-й рибалка. Хіба як? Хіба я п’яний?

Рибалки. Ні, тверезий, тілько спать лягай!

1-й рибалка. Ш-ш!.. Йе ваше діло! )^азяїн, п’яний я?

З і н ь к о. Не то що п’яний, а коли всі кажуть лягать спать, то ляж, Трохиме, послухай товаришів!

1-й рибалка. їх я не послухаю, а вас!.. Вас послухаю... Ви отець!.. (Через сльози.) Дайте руку, я хочу вас у руку поцілувать!.. Сім літ рибалка!..

З і н ь к о. Поцілуємся так,— і лягай спать,,

Цілуються.

1-й рибалка. Я ляжу!.. Мені що? Я ляжу... (Іде в курінь.) Я сім літ рибалка... (Голос зникає у курені.)

З і н ь к о. Де це так?

2-й рибалка. Та були у Вакули в курені: і там сього-' дня рощот.

З і н ь к о. А Данило ж де?

2-й рибалка. Тут земляк його є з Херсонщини, так, либонь, пішов у курінь до Свирида.

З і н ь к о. Так от же що, хлопці: ідіть ви на хутір, там сьогодня попрощаємся, повечеряємо, а завтра й рощот. Слава богу, заробили добре.

Рибалки. Слава богу!

З і н ь к о. А хто сьогодня на варту біля снасті?

2-й рибалка. Данило.

Зінько. Так ми пришлем сюди робітника із хутора на варту, бо без Данила ж не можна — він главний ро-щотчик!

Рибалки. Правда, правда!

Зінько. Ідіть же ви на хутір, а я піду знайду Данила. ( Виходить.)

Рибалки (починають пісню).

Ой із-за гори Та буйний вітер віє^8.

Ой там удівонька } Два ц Та пшениченьку сіє. / г

Ой посіявши,

Стала волочити,

А заволочивши, | Дт Стала бога просити. / ґ

Ой уроди, боже,

Та пшениченьку яру

На вдовиних діток | д

Та и на вдовину славу. ) ^ ґ

З послідиім куплетом виходять.

Входить, Данило.

Данило. Слава богу, скінчили риболовлю, і грошей заробив доволі... Рік пройшов, як я з дому. Довго і тяжко минали дні; здавалось, і сонце ставало оддихать на небі, щоб довший день зробить, щоб важче було жить. Довгий рік минув, наблизився день повороту до тебе, моя горличко, і .муки всі, що душу так гнітили, порвались, як гнилі нитки; десь потонули — нема вже їх!.. Душа горить одним бажанням — обнять тебе!.. Серце б’ється від думки одної, коли ж тебе до нього пригорну я, почую, як і твоє заб’ється серце, замру від щастя! Що рік, що два пекельних мук перед тим щастям, перед тією радістю, яку знайду я біля тебе?.. А побравшись, сюди з тобою я вернуся знову, і тут укупці заживем ми тихо, славлячи бога, що нам поміг він пережить всі муки!.. А тут яке роздолля: степ, море і гори синіють оддаля,— мов у намітку, закутані у дим! Чудово! Очей не одірвав би! Здається, Марта сюди йде. Хороша дівчина. Вірною дружиною буде комусь.

ЯВА VI

Входить Марта. Побачивши одного Данила, трохи засоромилась і ніби хотіла зупиниться, а далі, наче з одвагою, підходить.

Данило. Здрастуйте, Марто!

Марта. Чом ти не скажеш мені «здрастуй», а «здрастуйте?»

Данило (усміхається). Ну, здрастуй!

Марта. Будь здоров, з неділею! Чого ж ти зостався — всі. пішли на хутір?

Д.а нило. Сьогодня я на варті. Не можна так покинуть, поки всього ще не прибрали.

Марта. А батька ти не бачив?

Д а н и л о. Ні.

Марта. Вони тебе шукали. (Набік.) Ох! Як серце б’ється! (Помовчавши.) І ти підеш від нас, Данило?

Данило. Піду, а потім я сюди вернуся знову і тут зовсім зостанусь.

Марта (радісно). Вернешся? І тут зостанешся?

Данило. Ти рада! Спасибі тобі, Марто, за твою прихильність до мене. Ти рада, що я зостанусь тут; і я не менше радий! Коли б тілько господь привів, щоб все так сталось, як того моя душа бажає.

Марта. Чого ж твоя душа бажа, скажи мені, Данилочку?

Данило. Ти щира єсть людина; тобі я як сестрі одкрию душу всю свою.

Марта. Як сестрі...

Ля нило. По Христу ми всі брати! У мене дівчина є...

Марта хватається за серце.

її люблю я, душі я в ній не чую, за нею мучусь тут, пропадаю, всі мої думки... Що з тобою, Марто? Боже мій, що з нею?

Марта. Боже мій, він другу любить!..

ЯВА VII Входить 3 і н ь к о.

З і н ь к о. Що з тобою, дитино?

Марта. Тату, тату, він другу любить...

З і н ь к о. Бідна моя дитина, я сам хотів тебе сватать, а вона раньше дозналась про своє горе. Заспокойся, моя дитино, бог милостивий, і ти знайдеш собі пару. Не благословив господь з’єднать з Данилом вас, то його святая воля, я І сам люблю Данила як рідного сина і думав...

Данило. Простіть мене, панотче, я люблю вас як батька і Марту як сестру, а серцю не закажеш...

З і н ь к о. Ходім, дочко, ходім, заспокойся.

Виходять.

Данило (сам). Де ж моє щастя: чи тут, чи там? Там, там, біля Мар’яни!

Завіса.

ДІЯ П’ЯТА

Хата та, що і в першій дії.

ЯВА І

Аблакат і Михайло.

Аблакат. Нічого не можна було, подіять! Вже я і так, і так вертів — не помогло, прийдеться заплатить штрап. Ну, прощай, бо мені ще треба до Харка заїхать. Вони побились з Митрофаном, так іск хоче пред’явить. Спасибі людям, що хоч розквасюють один одному морди,— все ж нашому брату заробіток, а без цього хоч кулаки гризи, таке настало! Бувай здоров! (Вийшов.)

Михайло (сам). Бодай ти вдавився! Тілько десять рублів вимотав, а двісті п’ятдесят все ж^5 таки плати! І договор з жидами анахтема такий написала, що тепер нічим жидів не дошкулиш. От тобі й шинки! І так все гарно ішло, поки становий не довідався, а довідався — зараз протокол. Уже ті протоколи у печінках мені сидять. І жиди ж, каторжні, не обійдуться, щоб усе було законно, а безпремінно де-небудь щілину зоставе, а в ту щілину і всунуть зараз протокола — сказано, біля того ходять. Тепер плати. А бодай ти маци не розжував на той рік!

ЯВА III

Входить Мар’яна, одягнена по-празниковому,

Михайло. Куди це ти налагодилася?

М а р’ я н а.. Піду до писарші.

Михайло. Іди ж ти до писарші, та не моргай, зді-лай милость, на писаря.

М а р’ я н а. На таку халеру й глянуть бридко.

Михайло. Еге, халера! Він дума, що ти моргаєш. А на покрову^9 як був у нас, то так на тебе задивився, що замість шапки кухоль з водою надів на/голову.

Обоє регочуть.

Мар’яна. Давно такий він роздодора. На тій неділі, як була у них, цигарку в рот вогнем поклав, ігеть чисто спік язик! Все про щось дума.

Смікш>ся.

Михайло. Мар’яно! Поморгай на нього гарненько! Єй-богу, він, замість чорнила, перо вмочатиме в горілку.

М а р’ я н а (регоче і б’є шуткома Михайла в спину). Тебе послухай, то ще справді чоловіка на той світ зажену. (Виходить.)

ЯВА IV

Михайло (один). їй хоч і не наказуй, то моргати буде. А мені байдуже!.. Зате у мене писар у руках. Як треба що,— пошлю Мар’яну, і писар, мов на*вісний, висолопивши язика, летить, куди пошлю. Помага мені багато Мар’яна. З такою жінкою не пропадеш.

Входить Каленик.

Каленик. Там Янкель овес купує. Я казав, як дасть по п’ятдесят копійок за пуд, то продамо.

Михайло. Скілько я вас просив, тату, щоб не мішалися не в своє діло.

Каленик. Та я ж нічого...

Михайло. Нічого! Тепер овес п’ятдесят сім копійок за пуд, а ви он п’ятдесят просили! Де ж Янкель? Каленик. На току.

Михайло. Не мішайтесь! Сидіть собі та їжте готовеньке! (Виходить.)

К а л е и и к. Т^ я ж нічого... І слухать неохоче. Ні за віщо мене має... І жінку підібрав таку, як сам. ОХ, ох, ох!... Отак на старість вскоч!

ЯВА VI

Входить Г о р п и н а.

Г о р п и н а. Ключі позабирала і десь повіялась! їсти хочеться, хоч би кислого молока попоїсти, усе заперто! (Сіда.) Ох!

К а л е н и к, І я їсти хочу...

Мовчать.

Чи нема тут хоч хліба? (Іде до шкапа.) Заперто. (Сіда.) Охо-хо-хо!

Мовчать.

Г о р п и н а. Оце тебе господь наказує за Данила! Каленик. Та хоч мовчи вже, не гризи!

Мовчать.

Постой, стара, ти не сумуй: нехай Данило вернеться, ми знов захазяїнуємо.

Г о р п и н а. Чим же ти будеш хазяїиувать?

Каленик. Як чим?.. Тим...

ЯВА VII

Входить стар ш и н а.

Каленик. А, Митрофан Івановичі Здрастуйте! Чи ще живенькі?

Старшина (хрипло). Та до якого часу...

К а л е н и к. Давно вас я не бачив!.. Зовсім постарів, то вже нікуди й не виходжу, а ви й не йровідаєте нас. Стара, чи нема там чого закусити?

Горпина здвигує плечим.а.

Еге!.. Я й забув, що невістка ключі занесла... Та вона скоро прийде... Сідайте, «що нового?

Старшина. Нема доброго нічого! Там прислали бумагу, щоб з зас зиска.ть за шинки штрапу двісті п’ятдесят карбованців.

К а л е н и к. Отака ловись! За віщо?

Старшина. А ви хіба не знаєте? Це діло тягнеться давно.

К а л е н и к. Уперше чую. Тепер Михаило всі діла веде, то вже до нього й це належить.

Старшина. А він мене послав до вас, казав: шинки ті ваші.

К а л е н и к. Що він, здурів? Я ж усе йому віддав, нема нічого в мене... Оце увесь, як бачите.

Старшина. І в бумазі стоїть іменно з вас штрап.

К а л е н и к. Це диво! Мабуть, помилка.

Старшина. Не знаю.

К а л е н и к. Підождіть, нехай Михайло прийде. Що він вигадує?

Старшина. У бумазі стоїть, що, каже, як не заплате, так у острог на три місяці посадить.

Горпина. Боже ж мій милосердний! То це тебе, старий, ще і в острог засадять! Діждалися честі на старість!.. (Плаче.)

К а л е н и к. Стривай! Не плач! Як-таки можна, щоб я в острог пішов! Коли вже присудили, то заплатимо. Є, слава богу, чим заплатить і більше!

ЯВА VIII Входить Михайло.

К а л е н и к. Бач, що твої шинки наробили!

Михайло. Що ж робить? Тепер уже не поможе — усі станції пройшло, скрізь присудили...

Каленик. А звісно,, нічого більш не зробиш, треба платить! Любиш, каже, кататься — люби і санки возить! Так-то...

Михайло. Де ж його, тату* таку суму візьмеш? Я й так здержався: то на аблаката — тощо!

К а л е н и к. Як де візьмеш? Слава богу, є чим заплатить.

Михайло. Послухайте, тату, мене, що я вам скажу

Каленик. Кажи, ти хазяїн і всьому голова...

Михайло. Будемо так говорить: двісті п’ятдесят карбованців — великі гроші?

Каленик. А звісно, немалі — сума!

Михайло. їх не то в три місяці, а й за три роки, при вашій старості, не заробиш...

Каленик. Де вже там мені заробить?

Михайло. От бачите! (Ласкаво.) Посидьте, таточку, три місяці в острозі — і гроші будуть цілі, це все одно що заробите.

Каленик. Як?! На старість літ в острозі... Чи ти не одурів?!

Старшина. Це так!..

Г о р п и н а. Де твоя совість? Шибенику!.. Я очі тобі видеру із лоба.

Михайло. І чого так репетувать?' Ви тілько розберіть: не однаково ж хіба сидіть, що тут, що в острозі?.. Двісті п’ятдесят карбованців — це сума; самі ви кажете —, не так-то легко її заробить... Не спретчайтесь, тату, посидьте три місяці! А ви, мамо, не турбуйтесь: я буду возить вас до батька щонеділі. І вам, тату, не буде там так скучно, як дома: людей в острозі доволі, а на харчі я вам дам п’ять рублів, та і з дому можна буде возить...

Каленик. Милосердний боже! Ти чуєш? Це син говорить, син, котрому я усе віддав! За що ж мене караєш,

о господи! Одверни від мене гнів твій... Забув ти бога, Михайло! Де ж твоє серце? Щеня більш жалощів має у своїм собачім серці до матері, ніж ти. Подивись на матір, пожалій її, коли не жаль тобі моєї честі!

Михайло. Дивно та чудно! Три місяці посидіть, усього три місяці!.. Та я зимою, як перемолотю хліб, і сам три місяці посидів би з охотою в острозі за двісті п’ятдесят карбованців; то ж сума! Тілько біда, що не з мене, а з вас присудили. Не спретчайтесь, тату, посидьте три місяці в острозі!

ЯВА IX

Входить Данило, з клунком за плечима.

К а л е н и к. О, коли так, то ти не син мені! Будь же ти... Данило. Здрастуйте!

Г о р п и н а (побачила Данила. Крикнула і кинулась йому на шию). Данило! Сину мій рідний!.. Дитино моя!.. Сам бог тебе приніс!

Каленик. Пусти, стара, пусти... Дай я обніму його.

О мій нещасний, о мій дорогий синочку!..

Обоє цілують його і плачуть.

Данило. Що тут таке? Що, матінко, що, татку?.. Мені важко дивиться на вас: такі ви безпомощні, такі ви перелякані, так кинулись до мене! І радісно, і жалібно у мене б’ється серце!.. Розказуйте, розказуйте! (Обніма то батька, то матір.)

Каленик. Присудили штрапу двісті п’ятдесят карбованців.

Данило. За шинки?

Г о р п и н а. Ти угадав! Моє золото! Надія наша! Данило. Так що ж?

Каленик. Михайло грошей не дає, а в нас нема нічого — усе його!

Г о р п и н а. І батька в острог хотять посадить!.. У острог... Старого, сивого, що вигодував вас, до розуму довів!

Данило. Боже мій! У перший раз на віку жалію за грошима!.. У мене є всього сто п’ятдесят рублів, я всі віддам, а решту підождуть!

Старшина. Підождемо. І по закону можна. Каленик і Горпина (обнімають Данила). Дитино наша мила! Пошли тобі, господи, віку і щастя!

Михайло (набік). Тонкосльози!.. Важко було три місяці одсидіть! Прийдеться і своїх сто рублів дать... Ні за цапову душу пропадуть!

Каленик (притуляє голову Данила до своїх грудей). Пробач мені, сину, що я тебе- скривдив!.. Ти через мене набрався доволі горя. (Бере його за голову й цілує в очі.)

Данило (стає навколішки). Благословіть же мене, тату, тепер на шлюб з Мар’яною!..

ЯВА X

Входить М а р’ я н а.

М а р’ я н а (балака ще з порога). Зараз до нас писар з жінкою і псаломщик з пса... Дан...

Данило (почувши голос Мар'яни, кидається до неї). Мар’яна!! (Раптом стає як вкопаний.) Що це з тобою?.. Ти... молодиця?..

Михайло. Вона — моя жінка!

Картина.

Завіса.

1885.

Новочеркаськ

НАЙМИЧКА *

Драма в 5 діях

ДІЄВІ ЛЮДЕ

Василь Микитович Цокуль — 45 літ, багатий хазяїн.

Мелашка — молодиця

Дід — мірошник

Панас — парубок Маруся — дівчина.

Пилип — молодий москаль, гусарин. Аблакат.

Б о р о х — шинкар.

Рухля — його жінка.

Я н к е л ь — їх син, літ 15. Харитина — сирота, наймичка їх.

Парубки, дівчата, молодиці і москалі.

ДІЯ ПЕРША

Сільський вид. Улиця. Збоку шинк.

ЯВА І

Біля самих дверей шинку стоять Харитина й Рухля.

Харитина переклада з свого ^вартуха у хвартух Рухлі курячі яйця.

Рухля (дивиться на яйце против світу). Може, вони нечисті, попорчені?

Харитина. Божилась баба Палажка, що свіжі. На тій неділі тілько знесли кури.

Рухля. Ну, нехай! Тепер же ти побіжи зара‘з до Соломії, візьмеш у неї курку і мірку картоплі — вона мені винна; потім забіжи до баби Горпини — нехай дасть молока зараз від корови. Тілько мерщій, бо панич Сруль як проснеться без тебе, то буде плакать! Чуєш? Не сиди мені там, скоренько справляйся, бо вже нерано, а поки &оди наносиш,

чай поставиш, то й ніч... ще й пелюшки треба постирать,Л діл помазать... Ну, іди, чого стоїш?

Харитина. Загадали увечері. Як же я все разом зроблю? *

Р у х л я. Хіба я кажу разом? Я тобі загадую тілько, бо ти без загаду не зробиш...

Харитина. У чому ж я ту картоплю принесу? У наС нема мішка.

Р у х л я. Нехай дасть у свій мішок, завтра віднесеш.

Харитина. Не поспію я сьогодня всього' зробить, уже вечір...

Рух ля. Ну, не галамагайї Роби, як велю. (Гїішла у шинк.)

ЯВА її

Харитина, а потім Ц о к у л ь і Б о р о х.

Харитина (одна). Отак день у день! Як муха в окропі крутюсь... (Дражне.) «Харитино! Сруль плаче. Хари-тино — Гершка одягни. Харитино — поведи Рівку надвір!..» Не знаєш, до котрого й кинуться, а тут знову: принеси води, біжи туди, біжи сюди!.. Та все швидше, і мушу терпіть... Е, терпи, душа: спасенна будеш! (Пішла.)

Борох і Цокуль.

Ц о куль (дивиться вслід Харитині, набік). Як картинка! (До Бороха.) Проворна у тебе дівчина оця, Харитина... відкіля вона?

Борох. Я й сам не знаю,— сирота.

Цокуль. Гарна дівчина! Я давно збираюсь її переманить до себе.

Борох. Борони боже! Рухля моя буде репетувать на все село. Ну, а що ви скажете за овес? Єй, такової ціни, як ви правите, теперечки нема.

ЦокуЛь. Як нема, то не продам.

Борох. Краще пущай миші з’їдять, ніж бідний человік што-небудь заработае.

Цокуль. І мишам треба що-небудь їсти. А коли вже на те іде, щоб заробить, то чом же и мені більше не заробить? '

Борох. Ви все своє, все шуткуєте,— ой, какой ви! Ні, справді, Василь Микитович, поговорим насурйоз: продайте мені овес і ячмінь, дайте што-небудь заработать.

Цокуль. Купуй!

Борох. Заходьте до мене, ми побалакаєм, ми зойдемся: ви штось-небудь уступите, я чого-небудь прибавлю. ‘

Цоку ль. Не піду я. Там набереться усякої голоти, та .й лізуть у вічі, щоб поставив ‘горілки.

Б о р о х. А чого ми будем сидіть у шинку? Хіба у мене нема кімнати? Заходіте до .Меня, ніхто не буде мішать. (Одчиня двері.) Пожалуйте!

Цоку ль. Ну, добре. А як я в тебе наймичку одіб’ю, то що ти тоді скажеш?

Б о р о х. Ха-ха-ха! Єй-богу, ви веселий человік, усе з шутками... только не шутіть так при Рухлі... Милості просю.

Ц о к у л ь. Без шуток...

Пішли в шинк.

ЯВА III Входить Панас.

Панас (один). І де вона, тварюка, лазить? Цілий день вештається, а тут треба! То до кума залізе, то до московки,— ну й бабій! Був і там, і там — не застав! Сказали, що москалям овес продає, ходив аж до вахмистра, знов сказали: не було. Чорт його знає, де й шукать. А тут хотілось би до вечера справиться, щоб хоч на хвилину до Марусі урваться. П’ятий день не бачив. Коли б; уже, господи, мерщій покрова: візьму у .хазяїна гроші і пошлю старостів... Маруся дума, що я нічого не маю, і я їй нічого не кажу, а як полічу, скілько-то я грошей зажив у хазяїна, то аж повищаю від радощів! Горював, правда; зате ж шістдесят п’ять карбованців як одна копійка мені слідує!.. У Марусі є від покійного батька наділ,, тепер вони його здають, а я сам робитиму!.. Ну й робитиму ж, ну й робитиму ж! Вола запряжи, то впаде, а я не впаду. Одна думка: хазяїном стану'—і я, здається, дужчий вола!.. Коли б тілько вибиться на своє — і вночі буду робить, а на чужому обісіло. Своє!.. На свойому... аж дух радується!..

ЯВА IV

Харитина несе в мішку картоплю і в рука* курку. Панас. О! Здрастуй, Харитинко!

Харитина (до себе). Він радий, що мене бачить; боже, яка ж я щаслива!

Панас. А ти, як та бджола, звідусіль таскаєш мед у жидівський вулик?

Харитина. Свого нема, то приходиться у жидівський. Панас. А так. Добре, що я тебе побачив.

Харитина. Підожди ж мене трошки, я зараз вибіжу. Панас. Та Стривай, мені одно слово: ти не бачила мого хазяїна?

Харитина. Хазяїна?! Так ти хазяїна шукаєш? Панас. Та його ж. «Чого ти так здивувалась? Харитина. Я... ні... Хазяїн твій пішов до Бороха. Панас. Знайшов-таки. (Пішов у шинк.)

Харитина (одна, зітхає). А я, дурна, зраділа, аж затрусилась, думала — мене шукав!.. Сказать би йому... коли ж соромлюсь, а господи, як люблю його!.. Коли б вибрать час — заплющу очі та й скажу. Єй-богу, скажу! Може, й він мене любить, та соромиться... Скажу, єй-богу, скажу. (Пішла в шинк.)

Здалеку чуть: гурт співає і наближається.

Ходім турка воювать \

Свою землю одбирать,'

Гей, горе — не біда,

Свою землю одбирать.

Виїхали на майдан,

Ударили в барабан,

Гей, горе — не біда,

Ударили в барабан!

Виїхали на пісок,

Прощай, мати, на часок!

Гей, горе — не біда,

Прощай, мати, на часок!

Виїхали за ріки,

Прощай, мати, навіки!

Гей, горе — не біда,

Прощай, мати, навіки!

Не плач, мати, не ридай,

Дарма сльози не збавляй,

Гей, горе — не біда,

Дарма сльози не збавляй!

ЯВА V

Харитина виходить з корчми з глечиком, а з другого боку гурт: парубки, москалі, дівчата, молодиці, музика.

Харитина. Боже, як гарно співають, а тут нема часу й послухать. (Пішла).

Тоді, мати, заплачеш,

Як на коню побачиш,

Гей, горе — не біда,

Як. на коню побачиш.

' На черкеському сідлі,

У салдацькім мундері,

Гей, горе — не біда,

У салдацькім мундері.

Гурт, співаючи, іде в корчму з таким рощотом, щоб тюсліднє слово пісні зникло в корчмі. Маруся перебігае кон, за нею біжить Пили п, догани її насередині і придержує.

Маруся. Одчепись!

Пилип. Хіба я чіпляюсь?

М а р у с я. Ба й ні?

Пилип. Геть його, та сюди!

Маруся. На біса ти мені здався?

Пилип. Овва!

Маруся. Пхі!.. Не бачила цяцю! Пусти, кажу, бо кричатиму...

Пилип. Хіба ти дурна? Ну, годі, не пручайся! Побалакаєм ладком.

Маруся. Ні об чім.

Пилип. Не ти б казала, а не я б слухав. Ну, а хто вибіга раз у раз і до конюшень, і до водопою?

Маруся. Коли?

Пилип. Буцім і не знаєш? І вчора, і позавчора, і...

Маруся. Угу!.. Якраз.

Пилип. Так два!

Маруся. То я теля шукала.

Пилип. Тю, яке навіжене теля,— по три дні бідна дівчина шукає.

Маруся. Єй-богу, теля шукала.

Пилип. Та не бреши! Теля? Ха-ха-ха! Ну, а сьогодня, оце зараз, чого ти біля конюшень снувала... (Тулить її.)

Маруся. Так... (Набік.) Отже, допитається!.. (До Пилипа.) Не обнімай мене, бо надворі ще видко,— хто-небудь побаче. (Тихо випручається.)

Пилип. Ну, годі, моє серденько, годі, не пручайся, ходім зо мною погуляємо на прощання.

Маруся (полохливо). Як на прощання?

Пилип (зітхає). Завтра виступаємо в город.

Маруся. Завтра?!

Пилип. А тобі жаль буде мене? Скажи по правді.

Маруся (зітхає). Не знаю...

Пилип. Ходім же хоч погуляємо! Е! Гора з горою не сходиться...

Маруся. А чоловік з чоловіком?

Пилип. Зійдеться! Ходім...

Маруся. Я вийду пізніше, а тепер пусти: треба додому навідаться.

Пилип. Не пустю. Ти не вийдеш, ми поїдемо — і я буду пропадать за тобою.

ЯВА VI З шинку виходе Панас.

Маруся (побачивши його, виривається). Панас!

Пилип. Так що ж, що Панас? Нехай-пущай і Панас ідьоть до нас!

П а н а с. А ти чого причепився до дівчини і силком тягнеш її, наче розбишака?

Пилип. Зась! То моє діло. (Підходить до Марусі.)

Панас (одпиха). Геть!

Пилип (заточився). Ах, ти ж! Я тебя как гетьну, то у тебя і очі стануть рогом.

Панас. Одв’яжися, бо тілько гудзики зостануться, як приймуся.

З корчми на цю суперечку виходить кілька москалів і парубків.

Москаль 1-й. Стой, братці, так не годиться! Ми завтра од’їжджаєм, зачім же свариться!

Панас. Який же чорт його зачіпає, він он причепився до дівчини!

Москаль 2-й. Брось ти ето дело!

Пилип. Да ти хто їй: брат, сват чи батько?

Москаль 1-й. Ну, довольно, мир!

Парубок. Годі тобі, годі!

Москаль 1-й. Іменно — годі! Маладець, Харитон, мири ще ти!

Парубок. А звісно, коли заступається, то має на те якусь причину... Чудной чалавек!..

Панас. Маруся — моя дівчина, коли хочеш знать.

Пилип. Так і бери свою дівчину, я її не з’їв. Ходім, братці, не стоїть зв’язуваться.

Всі. Ходім.

Пішли в шинк.

Маруся.(до Панаса). Ходім і ми до гурту, там музика буде: трохи погуляємо.

Панас. Іди, коли тебе кортить.

Пилип (од дверей). Та що ти його слухаєш, Марусю, хіба він тобі чоловік? Побачиш, як весело буде. (Пішов у шинк.) '

Панас і Маруся.

Панас. Чюго ж стоїш? Іди!

Маруся. Ходім умісті.

Пана с. Іди сама — тебе, видимо, кортить; недурно ж з москалем збіглася на вулиці.

Маруся. Хіба я винна, що він причепився?

Панас. Чом же він ні до кого більш не причепився, а тілько до тебе?

Маруся. Хіба я знаю?

Панас. Слухай,.Марусю! Не грайся з моїм серцем, бо воно не затим так щиро б’ється до тебе! Любиш — люби, а не любиш — не води.

Маруся. Хіба я яка?

Панас. А!! Хто там вас розбере! Чотири-дні тебе не бачив, а на п’ятий з москалем зустрів...

Маруся. Чого ти причепився?.. Москаль та москаль... Я не знаю, що тобі й сказать... я не винувата!

Панас. Ну, годі! Ну, не плач! Кажеш — не винувата, я вже вірю, я заспокоївся... пригорнись же до мене; я так давно тебе не бачив... все ніколи... от, бог дасть, діждемо покрови... Ти якась чудна...

Пилип (підслухував. Вигляда з дверей). Ач, як розпатякався.

Маруся. Ніяк до пам’яті не дійду.

Панас. Серденько моє! (Обніма її). Я вірю тобі, що ти не винувата. Чого ж ти ще турбуєшся? Повеселіщай!.. Ну ж!.. Забалакай же ласкаво своїм дзвіночком-голосочком! Чого ж мовчиш? Може, соромишся, що на вулиці? Так ходім, я тебе одведу додому. (Обняв її.)

Пішли.

ЯВА VIII

Харитина іде з вулиці до шинку, а Пилип виходить з шинку.

Харитина (оглядається). Панас!.. З ким же це він? Либонь, з Марусею... Так і є! Обняв її... (Зітхає.) Так от з ким він гуляє!.. Серце болить, коли подумаєш про свій гіркий талан... Талан!.. А я манила себе надіями, хотіла сама йому признаться, дурна, дурна... Та чи мені ж, наймичці, круглій сироті, пристало думать про щастя? Де там... Не було на молоці — не буде й на сироватці... (Пішла.)

Пилип (присідаючи, вдивляється вслід Панасові і Марусі). Пішли до Марусі! Він плеще, а Маруся мовчить. Вона його не любить, жде тілько, що буде сватать, от і все! Знаю

я... О, якби любила, то не шукала б щодня телятгі! А сьогодня, як я її обняв, то вона ніби й одпихає, а сама ще щільніше тулиться... Піду назирці. Панас тілько від неї, а[ я зараз і заспіваю! Як тілько вискоче Маруся, тоді сміливо наша. Не треба случая пропускать... Як не виграю, то й не програю. (Пішов.)

Харитина (виходе з відрами). Чи до роботи ж мені тепер, коли...

Голос Рухлі: «Та швидше мені! Лізеш як нежива,— Сруль плаче...»

Харитина. А, бодай він тобі луснув! Вже й підошов не чую: так уганяли. (Пішла.)

ЯВА IX

Ц о куль, а потім Бор ох.

Ц о куль (один). Ну й дівчина! А!.. Одберу від жидів Харитину хоч би там як! Прямо квітка... та ще трохи випив,

і з думки не йде... Одберу!..

Б о р о х (виходить). Василь Микитович! Подождітє мене, пожалуста. Я зайду до Федьки — нам вмісті; проводіте меня від собаков.

Ц о к у л ь. Слухай! Уступи мені свою наймичку Харитину.

Б о р о х. Ви знову'за своє. Як же Рухля зостанеться сама з дітьми, га?

Ц о куль. Ти собі візьми бабу Горпину.

Бор ох. А одчого ви не візьмете собі бабу Горпину?

Ц о куль. Та від того, що вона тутешня, а всі тутешні рвуть що не попало: чи молоко, чи масло, чи борошно — усе таскають додому, бо жінка моя другий місяць слаба: хто його вглядить. А Харитина тут чужа, родичів нема, то хоч поки подружок не заведе, красти не буде, а тим часом жінка видужає. От яке діло!

Бор ох. Псс!.. І нашто вам ета рахуба?.. Вона нічого не поніма, вона лінива, без загаду нічого не зробе, вона тілько спать любе.

Ц о к у л ь. О, у мене не буде чспать.

Б о р о х. Оставте ето, просю вас.

Цокуль. Ая тобі кажу, що вона у мене буде служить.

Б о р о х. Ні, не буде.

Цокуль. Та що ж вона, кріпачка ваша, чи як? Я більше заплатю — і піде до мене.

Бор ох. Ну, то я вам скажу насурйоз: вона — бродяга!

Цокуль. А ти ж держиш її, чом же я не можу?

Бор ох. Ми? Ми другово діло... я знаю, де її взяв. Ну, оставте... вам будуть непріятності, бо Рухля її любить,

піднімить гвалт і з досади скажить уряднику, што вона бро-дята... і од вас її візьмуть у острог, тоді ні вам, ні нам.

Цокуль. Ну, стривай! Чого нам свариться? Я Ѵобі дам одступного. Хочеш?

Борох. Одступного?.. Єй-богу, не знаю, што із вами робить... А сколько ви дадітє?

Цокуль. Дам четверть вівса.

Борох. Нам жаль так задешіво уступить.

Харитина несе воду.

Відітє, какая проворная — як куля: і.сюда, і туда! Ви дадітє три четверті, нічого з вами робить. *

Цокуль. А, більш вже пропада! Нехай-вже дві. Борох. Єй, нельзя! Какая дєвушка, на всю округу не знайдеш: умная і проворная.

Харитина виходить з шинку і Яутко іде за хату.

Гляньте! Не, ви гляньте, прямо — куля!..

Цокуль. Так пришли її завтра до мене з квітками, я сам з нею побалакаю, а ти не кажи' їй нічого, не одговорюй!..

Борох. Знаєте, Василь Микитович, ви дайте Рухлі... ну... мішок картоплі... нехай не сердиться.

Цокуль. Та ти не здурів часом?

Борох. За чево здурів? За чево?.. Какая дєвушка... це-це! Як калина!

Харитина несе в’язку соломи у» корчму.

(Борох тихо.) О!.. Ви придивіться, гляньте — какая она кругленькая...

Цокуль. Ходім, бо тут ще хто підслуха,— от когось чорт несе! (Іде.) Ходім!

Борох. Я буду іти з етого боку, а то у Семена зла собака...

Вийшли.

ЯВА X

Пилип і Маруся.

Пилип. Бог з тобою, коли не віриш, а я присягаюсь. Маруся. Ти мене обманеш, а після осмієш, покинеш. Пилип. А я тобі скажу, що у тебе Панас на думці, від того ти й боїшся їхать у город.

Маруся. Я Панаса зовсім не любила... так собі зійшлися, гуляли, думала — поберемось, а тепер...

Пилип. Що?

Маруся. Ти знаєш...

Пилип. Ні, ти скажи Сама.

Маруся (обніма його і цілує). От що! Боже мій, навіщо я тебе побачила і отруїла своє життя?

Пилип. Так кажу ж тобі: переходь у город, там будеш служить, я сам знайду тобі місце на п’ять рублів у місяць. У городі тілько й жить. Зайдеш у чайну — музика гра*, на бур-вар — музика гра, або в тіатер підем, то там такого надивишся, що тут хоч сто літ живи, не побачиш: і на голові ходять,

і колесом крутяться, стрічки з рота тягне, огнем, дихає — прямо очі розбіжаться; а тут що?.. Велике щастя, що за обірванця Панаса підеш замуж: буде кому бить, та й годі!.. Послухай мене. Та через год ти й сама себе не пізнаєш, як надінеш плаття з форшором, а тут унизу клисе... Краля! Одно слово, тоді й старшина тут шапку перед тобою здійме.

Маруся. А мати?

Пили п. Мати тебе хлібом не годує, а я вийду з^1 .служби, то прийдемо сюди; тут і поберемося. (Обніма її і цілує.) Так — так? Рішай!

Маруся. Ох! І матері жаль, і за тобою пропаду!

Пилип. Вибирай, хто миліший.

Маруся (обніма його). Не обмани, не одури ж мене, мій лебедику!

Пилип. Ти мене любиш, я тебе люблю, то, виходить, ніякого обману не буде.

В корчмі чуть хряск розбитого горшка.

Що це?

Маруся. Щось розбилось.

Пилип. Ходім мерщій у леваду — там порадимось.

Хутко зникають, обнявшись.

Голос Рухлі: «Ой вей! Молоко, молоко пропало! Ой вей мір, і два яйцу

розбила!»

Голос Харитини: «Та то не я!»

Голос Рухлі: «От тобі, от тобі!» \

Чуть, що б’є в спину, аж гуде.

ЯВА XI

Харитина (вибіга з кор' ни і тіка на другий бік кону). За що ви б’єтеся?

Р у х л я (вискакує з качалкою). За чево, за чево? Подлая хамка! Цілий глечик молока і два яйця розбила, а тобі за етово сказать: «Покорно благодару вам»,— га?

Харитина. То ре я, єй-богу, не я, то панич Сруль...

Рухля. Брешеш! Панич Сруль такое делікатнеє дітю, што єтого не зробить... Іди в хату! Іди, кажу тобі, я тєбя буду колотіть!

Харитина. Не піду, бо ви й так добре мене били... я утічу, куди очі дивляться.

Р у х л я. Я тебя і под землею знайду та у острог засадю,— бродяга ти!! Іди, кажу!

Янкель (вибіга). Мамаша! Ідіть у хату! Там будете кричать сколько влєзіть, а тут будуть люди сміяться... Таково почтенная дама з качалкою драку делает... Пожалуйте, просю вас! (Тягне Рухлю в хату.)

Рухля. Пусти, я буду ейо колотіть, подлую!

Янкель. Образованная дама, колотіть на уліцу! Пс-с! Стидно!

Рухля. За чево ти мене тягнеш? (Рветься.) Пусти, гавару тебе!

Янкель. Мамаша, мамаша, прохолоньте! Просю вас с убєждєнієм. (Силою тягне її в хату.) Чістово скандал с такою горячово мамаша!

Зникли.

ЯВА XII

Харитина (одна). Боже мій, боже! За що ж я так мучусь? Всім чужа, всі чужі, ні до кого прихилиться, ні од кого порадоньки взять,-- де ж мені в світі діться?.. Господи! Пошли ти мені смерть, остогидло мені життя моє осоружнеє, нехай я не буду отак весь вік поневіряться, бо як так жить, то краще отруїть себе, пропасти!!.

Завіса.

ДІЯ ДРУГА

Середина хати Цокуля. Одні двері прямо надвір, другі — збоку, у світлицю.

Хата вбрана наполовину по-міщанськи.

ЯВА І

Цокуль (виходе з світлиці). Біда, та й годі! Жінка слаба, скрізь тебе шарпають, і товку в хаті не знайдеш! А тут ще Харитина цвяшком сидить у голові; що не думаю, а зверну на Харитину,— прямо збожеволів! Так і стоїть перед очима! Хто-небудь рипне, тб вже мені здається — вона... аж затру-сюсь!..

Одчиняються двері.

О!..

Входе Янкель.

Цокуль (до себе). Тьфу! Жида чорт приніс.

Янкель. Здрастуйте.

Цокуль. А що скажеш?

Янкель. Тата прислали, штоб ви дали п’ять четвертей вівса.

Цокуль. Як п’ять? Що він, сказився? Три — договор був.

Янкель. Мамаша не хочет. Тата сварився з мамашою за чего-то довго, а послі мамаша сказалі: як п’ять, то они согласні, і тата послалі мене, штоб так і вам сказать.

Цокуль (набік). Догадався ирод... п’ять четвертей!.. Що ж, не дать?.. Так переманить Харитину?.. Рухля підніме гвалт, бумаги нема, і її потягнуть куди-небудь... Ні, силою нічого не вдієш. Треба дать. (До Янкеля.) А ти сам?

Янкель. Ні, я не сам. з Цокуль (до себе). Так і вона їуті (До Янкеля.) Хто ж там з тобою? Нехай сюди йде.

Янкель. Там коняка з повозкою і з мішками.

Цокуль (до себе). Щоб вона тобі- здохла! (До Янкеля.) А більш нічого батько не казав? ,

Янкель. Казав, што тот чоловек зараз прийде, як ви согласні.

Цокуль. Ну, ходім...

ЯВА III Входять дід і Панас.

Цокуль. Отже сьогодня всі наважились мішать мені, а тут ніколи і вгору глянуть. Чого вам?

Панас. Та я хотів йощитаться завами, бо мені, грошей треба.

Цокуль. Біжи, попереду скажи Петрові, щоб одМіряв для Бороха п’ять четвертей вівса.

Панас (до Янкелй). Ходім, жидку!

• Янкель. Жидку! Який я тобі ж*здку? Я єврей, я хазяйській син, а ти што? Свиня! Наймит...

Панас. Ну-ну! А то як заїду по'потилиці, то на три дні забудеш і хто ти.

Цокуль. Та не зачіпай його.

Панас. Чого ж воно єрепениться? Поки світ сонця, жид буде жидом... Іди!..

Янкель (іде). Я скажу папаше, он будіть жаловаться на мирового.

Панас. І ти дурний, і твій папаша дурний.

Вийшли.

Дід. Завзяте!

Цокуль. Яке коріння, таке й насіння. Бач, як огризається, зараз до мирового.

Дід. Еге.

Цокуль. А зачепи нашого хлопця, то й змовчить.

Дід. Та нашому, хоч і по потилиці дай, то тільки скривиться, а жиденя настовбурчилось, як гиндик...

Цокуль. А що ви, діду, скажете? Кажіть, бо мені нема часу.

Дід. Та треба нові кулаки в колесо вставити, так оце прийшов вам сказать, бо старі пооббивалися, то так і стриба, так і стриба, ще поб’є колесо.

Цокуль. Чом же ви не вставите?

Д і д. Нема у нас сухого дерева.

Цокуль. Так що ж його робить? Треба, у город їхатй...

Дід. Та я назнав гарного грабка у покійного Козуба, треба б нам купить. Я вже питав, так стара хоче за нього п’ять злотих.

Цокуль (сміється). Глядіть, діду, може, ви до Параски залицяєтесь, що знаєте, яке у неї і дерево є?

Дід. Та таки й справді залицяємось, але не знаємо, що з того буде. *

Цокуль. О!

Дід. Та, бачите, наш Панас свата Козубишину дочку Марію, так звав мене ото якось туди, а я й побачив грабок, там же в сінях стоїть. А звісно, що кому, а курці просо.

Цокуль. Так от і купіть...

Дід. То я, як побачив те дерево, зараз і .подумав: добре дерево для кулаків — сухе, як перець,— та й спитав ото, чи не продасть вона його. А вона і каже: «Продам». Її чоловік тож був мірошник, то десь достав, покійний, на кулаки, ну, а тепер нащо воно їй...

Цокуль. Що ж вона — продасть?

Д ід (наче й не чує). То я і питаю: «А скілько ж тобі?» — «Та,— каже,— дайте п’ять злотих». Такого дерева тут нігде не достанеш: там сухе/ як перець,— сказано, для такого діла держав покійний.

Цокуль. Ви б поторгувались, може...

Дід. Його ті каторжні кулаки й на той світ загнали.

Цокуль. Поторгуйтесь, кажу...

Дід (свое). Шестерня, знаєте, зачепила за пояс,—■ не вберігся,— та як почала махать кругом себе, то доти махала, поки й душу з нього вимахала.

Цокуль (трохи голосніше). Може, вона продасть його за півкарбованця?

Дід. Ні, не продасть. Я давав. Шість гривень давав, так не бере. Сказано, чоловік був мірошник, то й вона зна товк. Як не п’ять злотих, то нічого й балакать.

Цокуль. Нате ж вам п’ять злотих та й купіть. (Дає гроші.)

Д і д. Я запряжу коняку, бо тії колоди і вдвох не дотягнеш.

Цокуль. Запряжіть. А<коли ж весілля буде у Панаса?

Д і д. Сьогодня я його розпиляю, а завтра буду робить кулаки,— дерево сухе, добрі будуть кулаки, а то колесо так

і стриба, так і стриба. (Пішов.)

Цокуль (один). Недочува трохи... Так Панас жениться? Погано! Я собі його маю на прикметі, щоб потім посватати його на Харитині, а він жениться... Погано!.. Треба щось придумати... яку-небудь поміху... Яку ж? Погано...

ЯВА IV'

Входить Панас.

Цокуль. Ну що, поїхав жид?

Панас. Поїхав.

Цокуль (до себе). Скоро Харитина буде.

Панас. Там сердите бісове жиденя,— біда! Аж підскакує, аж міниться, як його жидком назвеш.

Цокуль. Нащо тобі гроші, Панасе?

Панас. Та бачите, хазяїн, я зовсім обносився... і...

Цокуль. То тобі, небагато, рублів десять буде?

П а н а с. Е, ні. Я хочу всі гроші взять.

Цокуль. Всі? Що ти? Гроші круглі, розкотяться, а у мене вони цілі лежатимуть.

Панас. Коли ж'діло не таке, щоб десяткою обійтися.

Цокуль. Що ж там?

Панас. По правді треба сказати: я жениться задумав.

Цокуль. Що ти, здурів?

Панас. Хіба всі ті, що женяться, дурні?

Цокуль. Здебільшого. Не совітую тобі, Панасе, спішить. Послужи ще рік, а я тобі таку дівчину висватаю, що на! Хазяїном зроблю. А женишся тепер: у тебе мало, у неї пусто, то цілий вік із злиднів не вилізеш.

Панас. Багата за мене не піде, а ця має хату і батьківський наділ, чого ж^1 мені ще треба!

Цокуль. Що ж то за краля?

Панас. Марія Козубівна.

Цокуль. Ха-ха-ха! Найшов хорошулю! Та вона слаба, у неї; либонь, чорна болість, і батько її вмер від чорної болісті.

Панас. Чорна болість?! Зроду вперше чую...

Цокуль. То розпитай людей. Та ще я тобі скажу, що у мене грошей тепер нема більше як двадцять п’ять рублів, а всіх я тобі не віддам, бо й самому треба.

Панас. Як же воно буде?.. Я обіщав... Зділайте милость.

ЯВА V Входить М е л а ш к а.

Мелашка. Іди, Панасе, там тебе баба Параска кличе.

Панас. Параска?! Чого ж це вона?

Мелашка. Не знаю. Я не'вспіла розпитать, бо ніколи, а вона чогось дуже стурбована і плаче.

Панас. Плаче? Що воно за напасть, чи не трапилось чого з Марусею? (Хутко виходе.)

Цокуль. Що ж там таке?

Мелашка. А чорт його зна! Дайте ключі або йдіть самі — треба борошна взять на хліб.

Цокуль (усміхається). Та я ж вчора, здається, давав борошна на хліб?

Мелашка. То ви давали вчинить, а тепер треба замісить.

Цокуль (підходе). Замісить, кажеш?.. Ну, добре, я зараз сам прийду у комору.

Мелашка. Та скоріще, бо перекисне.

Цокуль. Перекисне? О? Ти думаєш, як сама перекисла, то й хліб так скоро перекисне?

Мелашка. А ви почім знаєте, що я перекисла? (Сміється.)

Цокуль. Вже коли кажу, то, виходить, знаю.

Мелашка. То вам так здається від того, що самі вже починаєте пліснявіть...

Цокуль. Ах ти ж, вража бабо! То я запліснявів? Га? Запліснявів?

Мелашка. Ой! Ну вас, пустіть! (Ухиляється.) Ви тілько граться любите: сьогодня до мрне, а завтра до другої, а на нашого брата поговір... (Одходить до дверей і сміється.)

Цокуль. Нащо ж ти порочиш мене? (Знову підходить до неї.) Ти ж сама знаєш, що я ще молодець...

Мелашка. Були молодець, а тепер...

Цокуль. Що? (Хоче зачепить.)

Мелашка (викручується). Молодець против овець!.. Та ну вас, раді, що жінка слаба. Ідіть давайте борошна, бо, єй-богу, тісто перекисне, тоді будете лаять. (Хутко ви-ходить.)

ЯВА VI

Цокуль (один). Бач, уже запліснявів, каже! Бреше. Досадно їй, що до неї одної не залицяюсь... Та нехай їй чорт! Коли й брать гріх,на душу, то хоч за що путнє! От Харитина... А!! Не жаль і гріха прийнять... Ну й красива дівчина, і тілько тим ніхто не заміча, що обшарпана. Треба такого ока, як моє, щоб розгляділо! А нехай лиш я її при-одіну, тоді побачимо, аж роти пороззявляють! І так же до душі вона мені, що й сказать не можна... Багато я їх знав, а тілько це друга така, що як гляну, так аж душно стане! Ще Мотря була така, і як же я її любив, жениться хотів, та батько розрізнили... а вона покрилась; сердешна, і з малою дитиною кудись повіялась... Ох-ох-ох!.. Не моя вина, бо не мбя була воля, а любив я її Дуже. Тепер коли що, то й пристрою: чи заміж віддам, чи так наградю, бо маю силу... Та що ж це Харитини нема? Невже як Рухля не пусте, то ніяким способом від жидів її не видереш?.. І овес забрали... Ні, брешете! Вже коли на те піде, то хоч би сто карбованців коштувало, аблаката найму, а свого докажу!.. Бродяга, каже, а вони й раді, що найшли гамана. А що, як не схоче сама? Ні, того не може бути; хто ж захоче сидіть у хліві, коли в хату кличуть? Треба тілько уміть обійтись: приголубить, не показувать зразу замірів, а та їм... Та що я? Первина?.. Одначе треба подумать, як і що, бо тут її з’їдять. Перша Мелашка приревнує, а потім скаже жінці, а та, сердешна, слаба, то ще гірше заслабне... Треба так зробить, щоб усе було, як то кажуть, шито-крито! Всяке діло можна зробить до ладу, тілько треба попереду узлик зав’язать. Як той Соломон 2 казав: каже, як думаєш шить, попереду вузлик зав’яжи. Мудрі слова — іменно, вузлик! Який же вузлик зав’яжу?.. Скажу, що Харитина хрещениця. Це найкраще — хрещениця! Ще в Оси-коватій 3, скажу, хрестив,— видумаю кого-небудь, а тамошніх людей тут ніхто не знає... Оце буде перший вузлик — хрещениця!..

Входить Харитина.

Цокуль. Вона!

Харитина. Здрастуйте.

Цокуль. Здрастуй.

Харитина. Борох прислали квітки.

Цокуль (бере* квітки). А ти давно у нього служиш?

Харитина. Давно

Цокуль. І тобі не обісіло служити у жидів? Така хороша дівчина... Ти, мабуть, сирота?

Харитина. Сирота.

Цокуль (гладить її по голові). Бідна дитина! Я так і знав: бач, яка обшарпана... Чого ж ти служиш у жидів?

Харитина. Я б рада від них вирватися, та ніхто мене не прийме, бо я не знаю, хто я, відкіля я?.. Рухля так мене раз дуже побила, що я цілий тиждень лежала слаба, а як одужала, хотіла втікать, а мені сказали, що у острог посадять... Так і осталась.

Цокуль. І терпиш, що тебе жидівка б’є?

Харитина. Терплю.

Цокуль. І ніхто за тебе не заступається?

Харитина, Ніхто.

Цокуль. О боже! Сердешна сирітка!

Харитина плаче.

Чого ж ти плачеш? Не плач, голубонько! (Витира їй очі) Не плач, бо й я з тобою заплачу... Хочеш до мене найняться?

Харитина. Я? До вас?

Цокуль. Хочеш?

Харитина (кидається до руки). Дядечку!

Цокуль (не дає руки). Не треба. Так,- виходить, хочеш?

Харитина. О! мій боже, та хоч зараз! Як же я рада... Рада?.. А жиди? Вони розсердяться і запакують у острог...

Цокуль. Вже коли я візьмуся, то жиди не посміють — не бійся, а там, згодом, і бумагу тобі виправлю.

Харитина. Як ви її виправите, коли я не знаю ні,свого прізвища, ні відкіля я? А жиди, мабуть,'знають, бо я змалку була у їх родичів, та не скажуть...

Цокуль. Допитаємось. По ниточці дійдемо до клубочка... (Голубить її.) Тебе залякали, бідненьку.

Харитина. Я не хочу від вас уже одходить... я не піду до жидів... вони мене не пустять, будуть стращать, бить...

Цокуль. Заспокойся, заспокойся! (Цілує її в голову.) Я тебе нікому не дам в обиду.

Харитина. Так я зостанусь у вас?

Цок-уль. Оставайся, оставайся... А у тебе там & одежа яка?

Харитина. Є там кохточка... є сорочка, черевики...

і стрічка є...

Цокуль. Нехай воно жидам зостанеться, я тобі краще справлю. А грошей тобі не слідує?

Харитина. Одвернули всі гроші за телицю.

Цокуль. Як?

Харитина. Телиця упала в яму і залилася, а вони сказали, що я винна, та й одвернули.

До куль. От анахтеми! То ти так, як єсть,— уся .тут?

Харитина. Окрім того, що я вам сказала, нема у мене нічого.

Цокуль. І бога не бояться — так обижать сироту! Ну, годі! Усміхнися ж, моя перепеличко, глянь веселенько!.. Отак... отак. Все в тебе буде. Тільки слухай, Харитино: ти усім кажи, що я твій хрещений батько. Чуєш?

Харитина. Ви мені рідний батько...

Цокуль. Так, отже, знай, що ти моя хрещениця; так і кажи усім, бо люде у добру душу не вірять і зараз почнуть, як собаки, брехать на вітер...

Мелашка (за дверима). Та йдіть-бо- дайте борошна, а то розчина збігає, наказаніє господнє з вами.

Цокуль. Яй забув! Зараз! Пожди ж мене тут. (Пішов.) Не до розчини мені.

ЯВА VIII

Харитина (одна). І Пагіао тут... Боже мій! Панас... (Зітхає). Хоч бачитиму його щодня, і то буде з мене!.. Яке несподіване щастя!.. Так я. не сирота, у мене й батько є?.. Одним один чоловік за все моє життя знайшовся, що забалакав до мене з такою ласкою, з такою прихильністю, що серце моє'бідне розтопилось... Як Же й не батько? Та я не то душу, готова все життя своє йому віддать, постраждать за нього рада! О матуся моя рідная, матуся моя безталанная! Ти страдницею'жила на цім світі, страдницею й померла.‘Ще й тепер бачу твоє замучене блідне лице, бачу тебе мертвою у якійсь корчмі на лаві; ніхто за тобою не плакав, чужа‘ти-всім* була, а я, мала, сиділа в куточку і боялась поворушиться, щоб хто не примітив... Може, за муки твої, мамо; мені господь щастя посилає... Порадуйся ж тепер зо мною, порадуйся! Поблагослови свою дитину на новому місці! Не вмру тепер в корчмі, як ти, безталанная, умерла... Боже милосердний! Прости мене, що я думкою часто рем-ствовала на тебе за свою долю! Тепер я бачу, що й про маленьку кузочку ти дбаєш...

Завіса.

ДІЯ ТРЕТЯ

Подвір’я Цокуля. Ганок справа. Комора і погріб зліва. Ззаду тин, за тином тік.

ЯВА І

Цокуль і аблакат.

Цокуль. Та зайдіть-бо в хату. Ну, на годину.

Аблакат. Ні, єй-богу, нема часу, і не просіть, потому, относітєльно сказать, діло весьма екстренное. Я і так опізнився. Кажіть, яке у вас діло.

Цокуль. Ну та й уперті ж ви! Та, може, зайдете? А яка у мене наливочка є!..

А б л а к а т. Другим разом. ОтносітєльНб указать, я своє наверстаю.

Цокуль. Досадно. Так, бачите, яке у мене діло. Найняв я дівчину.

Аблакат виймає записну книжку.

Харитиною звуть.

Аблакат (записує). Харитина. Ну?

Цокуль. Тільки то й маємо, що Харитина; а хто вона, відкіля і як прозивається,— не знаємо.

Аблакат (записує). Непомнящая. Далі!

Цокуль. Треба документ добуть. .

Аблакат. Трудно. Де ж вона попереду була?

Цокуль. Змалку служила у Манашки Шкроби в городі, він шинк і тепер має біля Землинського, там і мати її умерла.

Аблакат. Мало. (Записує.) Открить званіє і виправить документ.

Цокуль. Вже постарайтесь, Харитон Харитонович, бо без документа держать небезпечно, а за труди не будете обіжені.

Аблакат. Та що там?.. Коням сінця та вівса, жінці — пару гусей, масла, борошенця, возів два топлива, з четверть картоплі, а мені рубликів п’ять .на марки — і доволі, я за великим не ганяюсь! Ну, прощайте, бо ніколи. (Пішов.)

Цокуль. Прощайте.

Цок,уль (сам). Я за великим, каже, не ганяюсь! Гуси, сіно, овес, масло, борошно, топливо, ще й п’ять карбованців — це мало! І так він усе: грошей, правда, мало бере, а як полічить, то воно виходить один чорт; тілько якось здається східніще ^надюму брату дать йому то сим, то тим, а готових грошей жаль. Та коли б виправив документа,

бо я терпіть не можу раз у раз оглядаться, як зацькований вовк. Всі під богом ходимо, часом що трапиться, а тут не знаємо, і хто вона... Закидав їй і так, і так — мовчить. Чи прикидається, чи й справді не розбира? Попробую ще сьогодня... скажу прямо, а коли що, то й налякать можна... Ну, Мелашка, то прямо чортом дише! Не віре, бісова баба, що хрещениця... Дарма, треба і її чим-небудь загодить, щоб не пащекувала. (Пішов у хату.)

ЯВА III Дід і Панас.

Дід. Біжи, сину, скажи, щоб дали мені лом. Та чого ти все журишся? Чи стоїть же Марія того, щоб так убиваться за нею? Та такий молодець десять ще дівчат знайде.

Панас. Який'їх чорт і шукатиме після цього, але не в тім сила...

Д і д. Ну, а в чім же?

Панас. Досада мене їсть! Я любив її, душі в ній не чув, а вона обманила мене, посміялась надо мною.

Дід. Вона гірш посміялась над своєю вродою, ніж над тобою!.. Москаль її покине, бо такі недовго живуть вкурі: як зійшлись, так і розійдуться. І що ж потім? Сором виїсть очі. А згодом, позичивши у сірка очей, хоча і привикне до свого прізвища, та що ж з того? Вір мені, що вона буде плакать не раз, проклинаючи свою долю, бо все її життя попсоване навіки. Мені жаль її, серце болить за такими бідолахами, що через свою необачність гублять себе на весь вік... Нещасна вона, сину, пожалій її...

Панас. О, бодай вона не діждала, щоб я її жалів! Якби бачив, що потопає, то. ще й притокмачив би кляту — нехай тоне!

Дід. Гріх так, сину. Виходить, ти не душу в ній любив, а тіло.

Панас. Е, діду! Не знаю я, де та душа живе, а мабуть, в тілі, бо більше нігде їй буть! Любив же я її увесь, отак як тут стою! А вона?.. Що вона полюбила? Поважилась

на гудзики блискучі. Наш брат замурзаний, як корінь той від дуба чорний, бо в землі копаєшся, а москалик чистенький, у них у кожного гребіночка і дзеркальце! О! Проклята жіноча порода! Вам аби пика гарна, убрання чисте, та щоб фиглі умів робить...

Дід. Це ти спересердя так балакаєш, ще не вгамувався, ще любиш Марію.

Панас. Нехай вона вам пропаде!

Дід. Не кажи так, сину, не кажи. Всі ми грішні. Краще заспокойся, не сумуй; бач, аж почорнів,— мені жаль •тебе!.. Піди ж скажи, щоб дали лома.

ЯВА IV

З ганку виходять Харитина й Мелашка. Харитина одягнена

гарно.

Харитина. Здрастуйте, діду, здрастуй, Панас!

Мелашка. Бачите, яка у нас молода клюшниця?

Дід. А що ж тут дивного? Кому ж більш повірить — звісно, хрещениці. . -

Мелашка. Хрещениця! Ха-ха-ха!

Харитина. Чого вй, тітко, смієтесь?

Мелашка. То вже я знаю. Що ж ти мені забор'ониш сміяться, чи як?

Харитина. Господь з вами, смійтеся собі, хіба я вам бороню! Дивно мені тілько, що ви раз у раз сердитесь на мене, наче я вам стою на перешкоді.

Мелашка. Я? Сердюсь? Ха-ха-ха! Не знала на кого сердиться.,.

Харитина (одмика комору). Що ж, я винна, що мені ключі дали?

Мелашка. Подавись ти ключами своїми.

Харитина. У вас другого й слова нема—тілько «подавись». Гріх вам, тітко.

Мелашка. Мені очей не замажете, ні...

Харитина. Не знаю, що вам і сказать...

Мелашка. Не треба мені нічого казать, я й сама добре знаю.

Харитина. Що ж ви знаєте? Кажіть, я нічого не боюся...

Мелашка. Ти й сама знаєш! Годі вже, давай борошна мерщій!

ПішЛн в комору.

Дід. Злобствує молодиця, що не їй ключі дали... Вона думала теє, а вийшло онеє... (Підходить до комори.) Дайте лиш мені лома — он стоїть.

Мелашка (подає з дверей). Нате. .

Дід (до Панаса■, котрий сидить на колоді замислившись). А мені ця дівчина до душі: така хороша, та смирна, та увічлива...

Панас. Та так і зиркає, де б москаля знайти або інчого прудиуса...

Дід. Та й сердитий же ти! Ну, бог з тобою... Піду ж я до млина. Ще треба камінь накувать. Заходь увечері в млин, побалакаємо.— може, я тебе розважу. Послухаєш мене — легше на душі тобі буде; я, сину, знаю, почому хліб і сіль почім, а ти ще молодий... (Пішов.)

Панас (один). З думки не виходить Маруся. Не маю сили забуть кляту... І злість бере на неї,— здається, убив би, анафему,— і жаль мені її, серце за нею болить... о-о, щоб ти пропала!..

Мелашка (іде з міркою борошна з комори). Чи бачиш, яка принцеса стала?

Панас. Хто?

Мелашка. Хіба ти нічого не помічаєш?

Панас. Та чого тобі тр>еба?

Мелашка. Придивись, як вбрав Харитю, жидівську наймичку!.. Думаєш, вона справді хрещениця?

Панас. А мені яке діло*: може, й хрещениця.

Мелашка. *Ти через свою Марію одурів. Вона з хазяїном живе, єй-богу.

П а н а с. А ти почім знаєш?

Мелашка. Я сама бачила, як вони обнімались, цілувались.

Панас. Так що? Нехай живе.

Мелашка. Як що?.. Хазяйкою зробив, ключі віддаз...

Панас. А тобі заздро?.. Гарні ви "всі.

Мелашка. Заздро? Тю, навісний! Є чому зазіхать.

З комори виходить Харитина й замикає двері, їде. Хрещениця. Ха-ха-ха! Бач, яка пишна! Тьфу. (Іде на ганок.) Ну, супостат, не я буду, щоб тобі не доказала. Як передо мною присягався, що мене одну любе, а тепер клюш-ницю завів. Буде знать хазяйка, буде! Коли б, господи, їй полегшало, випре вона цю хрещеницю, випре!! (Пішла.)

ЯВА V Харитина й Панас.

Харитина. Панасе.

Панас. Ну?

Харитина. І ти на мене сердишся?

Панас. З якої речі?

Харитина. Не знаю, а тілько бачу і серцем чую, що тут всі против.мене вогнем дишуть. Нехай Мелашка, може, їй .заздро, що мене до ключів приставили, а ти чого?

Па,нас. А тобі що до мене? Ти тепер вбрана, як пані, •щаслива...

Харитина. Та серце у мене болить і на душі важко, що всі наче завидують мені, відступаються від імене. От і ти сказав, що я вбрана, як пані, наче тебе пече моя не-пошарпаиа, чиста одежа.

Панас. Вона й тебе буде пекти.

Харитина. Пекти! Що ти кажеш?

Панас. Те, що чуєш...

Харитина. Бач, сердиніся, а я надіялась, що ти порадником моїм будеш.

Панас. Пізно вже.

Харитина. Чого пізно? Господь з тобою... Що ти вигадуєш?

Панас. Та яке мені діло до тебе? Одв’яжись!

Харитина. Не сердься на мене.

Панас. Чого ти лізеш у мою- душу?

Харитина. Ти сердишся на .Марусю, а на мені злість зганяєш!

Панас. Не згадуй її мені! І ти не краща. Терпіть не можу я все жіноче кодло!

Харитина. Чим же я винна? Що ж я тобі зробила? Мені й так важко між чужими, ні до кого слова сказать, один хазяїн...

Панас. Голубить?

Харитина. Як батько, спасибі йому.

Панас. Співай другому. Думаєш, я не знаю? Всі знають.

Харитина'. Що знають, іцо знаєш? Кажи. Кажи хоч ти, не муч мене, бо й Мелашка щось натяка, а я не второпаю...

Панас. У! Свята та божа!

Харитина (набік). Господи, поможи мені, наверци його душу до мене. (До Панаса.) Панасе... я тобі признаюсь...

Панас. Не треба.

Харитина. Не можу більш мовчать, серце моє в’яне, сохне... вислухай мене, просю тебе...

Панас. Та чого ти до мене причепилась?

Харитина. Вислухай! Я хотіла собі смерть заподіяти, а тут хазяїн підвернувся...

Панас. А ти й ожила?..

Харитина. На світ народилась! Гірко мені було у жидів, і я раділа, серцем раділа, що буду тут, де й ти, служить, щоб хоч дивиться на тебе! А тут і щабтя мені усміхнулось,— прости мене, мій боже,— я і землі не чула під собою, коли Марусі Не стало на селі, бо давно вже тебе люблю, мій соколе ясний, і до смерті любитиму, тілько не цурайся мене!

Панас. Любищ? Бреши інчому!.. Я знаю, що ви любите: Маруся гудзики, блискучі полюбила, а ти достатки і гарну одежу!

Харитина. Ні, серденько моє, ні, мій милий, мій любий, я тебе, тебе одного люблю.

Панас. Любиш? А, прокляте насіння! Бач, як спі-ва!.. Одною рукою будеш обнімать мене, а другою — хазяїна?

Харитина. Схаменись! Що ти говориш? Не пороч мене.

Панас. Ха-ха-ха! Не пороч! Хрещениця! Яка та хрещениця? Любовниця хазяйська! Хіба я не знаю?.. Та нехай мене сатана задавить, коли я тепер повірю хоч одній дівчині або жінці!..

Харитина. Панасе, вислухай мене, я тобі всю правду розкажу...

Панас. Що ти мені будеш гріхи свої покутувать — я не піп. (Хоче йти.)

Харитина (придержує його). Постій!

Панас. Геть!.. Не муч мене своїм покаянієм, мою душу й так гробаки точать!

Харитина. Та що ти...

Панас (одпиха її). Одв’яжись! (Хутко пішов.)

Харитина. І не слуха! Боже мій, боже! За що ж він так наругався надо мною?.. Душу мою й серце моє потоптав ногами, оплював і одвернувся!.. (Плаче.)

ЯВА VI

Входить Цокуль і стає на ганку.

Цокуль. Де ж це Харитина? І чого воно мені наче страшно до неї прямо приступить?.. А, дурість! (Побачив Харитину.) Чогось замислилась. (Підхбде до неї.) Харитино!

Харитина (здригнула). Га?

Цокуль. Ти плакала, об чім?

Харитина. Ох!

Цокуль. Що з тобою?

Харитина. Тяжко мені!

Цокуль. Дивно!.. То, може, ти до жидів скучаєш? Іди, я тебе не держу.

Харитина. До жидів?! Нехай бог боронить... Не проганяйте мене, дядечку...

Цокуль. Що ж з тобою? Говори!.. Ну, заспокойся ж, моя ясочко! Ну, ну, годі ж, годі! (Голубить її.) Кажи тов-ком, що трапилось? Не крийся ж передо мною! Бач, який я до тебе щирий! Кажи по правді все, все...

Харитина. Дядечку, голубчику, тілько ви мене жалієте, як батько рідний!.. Простіть же- мені, я так... я нічого... я божевільна... я не знаю сама, що балакаю, не питайте мене.

Цокуль. Ні, так не приходиться. У тебе щось є на душі, нащо ж ти мене обманюєш? Кажи правду.

Харитина. Не можу.

Цокуль. Чом?

Харитина. Стидно.

Цокуль. Чого ж тобі соромиться? Тут нікого нема, кажи.

Харитина. Панас... я з Панасом...

Цокуль. Ну?

Харитина. Я соромлюсь же розказувать...

Цокуль (набік). Угу! Це й добре,— менче клопоту. (До Харитини.) Що ж, він тепер цурається тебе, чи як?

Харитина. Вій каже... що я... з вами живу...

Цокуль. Ревнує? Ха-ха! Ну так що ж? А якби й справді так? Він же від тебе одвертається, він тебе не любе?.. То й плюнь на нього! На біса тобі Панас здався? Люби того, хто тебе любе. (Голубитц її.) А ти знаєш що? Візьми та й полюби мене, на злість йому! А я тебе люблю стократ більше, ніж Панас, я тебе буду жалувать, ти у мене будеш хазяйкою... га? Чого ж голову повісила? Хіба не однаково? Панас від тебе відцурався... -знову, поголоска йде, то хоч заріжся, тобі не повірять. Нехай говорять,— плюнь! Ти бідна дівчина... хто тебе візьме з такою слацрю, а я тебе віддам заміж, дам придане, то й Панас візьме... Ну, повеселішай! Глянь на мене! (Обніма Харитину.) Я давно тебе люблю, щаслива будеш у мене.

Мелашка (яа ганку, набік). Ач, як прилипа! (До Цокуля.) Ідіть у хату, жінка кличе.

Цокуль. Зараз. (До себе.) Ну й бісової пари молодиця! Раз у раз на перешкоді мегіі стає, так і зорить. (До Мелашки.) Чого ж стоїш?

Мела ні к а. Хіба що?

Цокуль. Геть пішла!

Мелашка. Куди ж пак!

Цокуль. Отже, я сьогодня тобі в’язи скрутю.

Мелашка. Чого це ви причепились? Хіба я знала, що у вас тут люба розмова?

Цокуль. Яка люба розмова? ІДо це за речі? (Підсту-па до Мелашки.)

Мелашка (хутко йде в хату). Знаєш добре й сам...

Цокуль (іде за нею). Стривай же, матері твоїй сто чортів, я тебе сьогодня провчу.

ЯВА VII

Харитина (сама). Що ж це зо мною? Спала я, і мені снилося, чи воно й справді так було?.. До пам’яті не дійду, нічого не розберу... Стривай... стривай!.. Що вони... що він мені тут казав?.. Я давно тебе люблю... на злість Панасові полюби мене... щаслива будеш. Так, так... Боже мій! На злість — і щаслива? Так он яке щастя, он яка доля мене голубить, пригортає, одягає?.. А нащо ж ти одігіхнув мене, моє серденько, Панасе мій коханий? Чом же ти серцем своїм не почув, що тебе одного люблю, тебе одного душа моя бажає? Нащо ж одвернувся від мене, покинув мене, безпомошную, на поталу? Що ж мені робить, де шукать порадоньки?.. Не знаю!.. Не знаю!.. Так вимучилась, що ледве стою... у голові пече, наче хто залізо до мозку при-кладає!.. О боже мій, змилуйся надо мною! Невже ж це така у мене доля? А другої, кращої, доброї-—нема?.. Нема! А де ж ти, де? Вернись же до мене, моя пошарпана, знівечена доле, вернись і заспокой мою вимучеду душу.

Завіса.

ДІЯ ЧЕТВЕРТА

Декорація другого акту.

ЯВА І

Цокуль і Мелашка.

Цокуль. Якщо той, то я тобі куплю отаку квітчасту хустку, дорогу, одеську!.. Та що хустку, я...

Мелашка. Нащо мені хустка, не треба мені вашої хустки.

Цокуль (лащиться). Меласю! Ну, не-сердься. Ти думаєш, я тебе обманюю? Єй-богу, ні. Тілько поможи мені

повернуть діло так, щоб Панас її посватав, то побачиш, як тобі буде добре.

Мелашка. Знаю я вас!

Цокуль. Отож-то бо й є. Ти мене знаєш, я тебе знаю...

Мелашка. Як тоді били... Я вам цього і'в вік вічний не забуду.

Цокуль. Чортзна-що нагадала! Раз той чи два, згарячу, дав по потилиці... а зате тепер, я тебе... он як...

Мелашка. Ну, тілько ж обманете — побачите, що я вам нароблю.

Цокуль. Так побалакаєш?

Мелашка. Попробую.

Цокуль. От моя умнидя!

Мелашка. Не поспішайте хвалить; ще хто його знає, що з того буде?

Цокуль. О, я знаю, що коли ти візьмешся за діло, то воно піде як по маслу. Іди ж, поклич Панаса до мене та закинь йому кілько слів. Виручай, чорноброва! (Іде у світлицю.) Ну, вскочив!

ЯВА II

Мелашка (сама). ПЬгіався чортяка! А тепер скаче, як собачка на лапках, та лащиться. Так тобі ,й треба! Наскочив на дурну і боїться, щоб не ославила або сама собі чого не заподіяла. Попереду старців гнав, а тепер закликав на ніч. Зовсім посмирнів. Стривай, наробить вона тобі шелесту. Панаса я покличу, балакай з ним сам, а я мовчатиму — і то доволі з тебе! Мені що? Хоч так, хоч так, а вона тут жити не буде, мені ж цього тілько'й треба! О, ненавидю Харитю і на перехід. Ще й бив мене, ірод, за неї.

ЯВА III Входе Харитина.

X а р и т и н а. Де я їх поділа...

Мелашка. Чого ти шукаєш?.. Не шукай: що з воза впало, то пропало. Хіба я тобі поможу?

Харитина. Може, ви бачили?

Мелашка. Кого?

Харитина. Ключі.

Мелашка. Ха-ха! Почім же я знаю, де ти їх загубила? Може, чи не знає хазяїн?

Харитина (набік). Як гадина, сичить.

Мелашка. Спитать? Чи сюди покликать?..

Харитина. Кого?

Мелашка. Та його ж... ха-ха! Зовсім ошаліла. (Пі-тла.)

Харитина /сама). Потішається надо мнбю, згнущае-ться, радіє і повсякчас ріже мене своїми речами!.. А Панас?.. Боже мій! Мовчить, а гляне — усміхнеться... Здається, якби ніж сюди застромив, не так би боліло, як від його усмішки болить... Тяжко мені, гірко мені, душа болить, а за серце мов' гадина смокче... Здається, й кістки болять, оне-мощіла зовсім...

Входе Цокуль і довго дивиться на Харитину.

Цокуль. От зачепив, уже й не рад! Ходе, як тума, сяде — сидить по часу, мов нежива. (Підходе до Харитина.) Харитино!

Харитина (здригнула). Ох!

Цокуль. Це я. Ну й чого ти така смутна?

Харитина. Не знаю.

Цокуль. Повеселіщай-бо! Глянь на себе,— ти зовсім як нежива: кращу в труну кладуть.

Харитина. О, коли б мені умерти скоріще!

Цокуль. Тілько жалю завдаєш Мені. Ну, скажи, чого ти хочеш, я все зроблю...

Харитина. Нічого мені не треба! Я не можу людям у вічі дивиться, силкуюсь — і не можу... на кого не гляну — всі сміються...

Цокуль. Та то тобі так здається! Люде сміються доти, поки до серця приймаєш їх глум; а ти не приймай, дивися їм усім сміливо в вічі, то зараз перестануть.

Харитина. Не можу, не можу! Пече мене отут, пече, я місця собі не знайду.

Цокуль. Та вже ж не вернеш...

Харитина. Не вернеш!.. Знаю... знаю... ох, знаю!

Цокуль. Ну, заспокойся... я зовсім не так думав... ти сама тоді казала... (Про себе.) От ускочив!

Харитина. І Панас зна, зна і сміється...

Цокуль. Панас?.. Ти тілько повеселішай, б*удь умни-ця... Панас тебе посвата...

Харитина. Посвата? Панас? Ха-ха-ха!

Цокуль (до себе). От навіжена!.. Аж страшно... чи не збожеволіла вона?

Харитина. Пізно... пізно... пізно...

Цокуль. Та що ти вигадуєш? Угамуйся... Не ти перша... Ніколи не пізно, тілько розум треба мать... Ти мене слухай. Я Панаса заспокою, він мені повіре. Нащо ж йому казать про те, що він буде знать потім? А я тебе просватаю за нього, як дочку, дам придане... Єй-богу, не брешу, і все обійдеться добре, побачиш!

Харитина, Ні, я його обманювать не буду, я все йому сама скажу... Йому скажу,' жінці вашій скажу, скажу всім людям — нехай заплюють мене, може, мені легше буде!..

Цокуль. О господи! Харитиночко! Одумайся! З якої ж речі ти будеш страмить так і себе, й мене?

Харитина. Гірш не буде. Я тілько правду скажу.

Цокуль. Хто ж в такім ділі правду каже? Послухай же мене, я тобі добра зичу! Я ж тебе люблю, я ж тебе приголубив, я ж тебе од жйдів узяв обшарпану, а тепер глянь на себе...

Харитина. Я все вам кину під ноги, не треба мені нічого вашого! Воно давить мене — дихать не можу. Я була обшарпана, та зате у вічі сміливо дивилася усім,.а ви дали мені одежу гарну, обморочили, одурили мене, знівечили мене, життя моє отруїли,— спасибі за ласку! Нічого мені од вас тепер не треба!.. Не говоріть до мене: кожне ваше слово отрутою падає на мою душу... (Хутко виходе.)

Цокуль (сам). Постой-бо! От біда!.. Був'я в бувальцях, а такого ще не траплялось... Одна надія на Панаса... Це вона згарячу так балака, а як він посвата, то посоромиться признаться, а там обійдеться... Поколотяться, поко* лотяться та й вгамуються!* Ну, рахуба!

ЯВА IV Входе Панас.

Панас. Мелашка казала, що ви кликали мене.

Цокуль. Та кликав же... Хочу з тобою побалакать. Слухай, Панасе. Ти давно у мене служиш, парубок чесний, працюєш щиро, і я тебе люблю, як рідного.

Панас. Спасибі вам, хазяїн.

Цокуль. Дітей у мене нема, нікому буде й добрим словом згадать... Так я хотів би тебе хазяїном зробить.

Панас. Дай боже вам вік довгий за таку ласку до мене.

Цокуль. Тілько мені треба попереду знать: чи ти вже забув свою Марусю, не тужиш за нею?

Панас. Е, хазяїн, чого люде не забувають?.. Спасибі дідові — настановляли — і я угамувався, та й ніколи за пра-' цею турбоваться.

Цокуль. От і добре! Так от що. Треба тобі жениться.

Панас. А що ж, я не від того, тілько дівчини у мене нема на прикметі.

Цокуль. Я тобі знайшов гарну дівчину, пам’ятаєш, як колись радив?

Панас. Пам’ятаю. А хто ж та дівчина?

Цокуль. Вгадай. Вона тут близько.

Панас. Чи не Харитина?

Цокуль. А ти почім знаєш?

Панас. Та так, догадуюсь.

Цокуль. Може, й сам на неї стріляєш, що одразу відгадав, га? Ну, а що б же ти сказав?

Панас. Дівчина вона гарна, кращої жінки мені б і не треба.

Цокуль (набік). Слава ж тобі господи! (До Панаса.) А як вона тебе любить,, то й сказать не можна: від кохання зовсім змарніла,- як нежива ходить, єй-богу!

Панас. Може, й справді вона мене любить, тілько я не буду її сватать...

Цокуль. Отакої!.. Чого ж так?!

Панас. Недобра слава про неї є.

Цокуль. Е,. хлопче, добру славу не скоро наживеш, а недобра сама прилипне, особливо до бідної сироти.

Панас. Та воно так, тілько як опечешся на молоці, то й холодну воду студиш.

.Цокуль. Яка ж там слава?

Панас. Та бог там з нею, не моє діло; а тілько сватать я її не буду.

Цокуль. Ні, ти повинен сказать, може, вона й справді яка непутня, а я за неї піклуюсь.

Панас. Ні, хазяїн, не скажу,— не приходиться.

Цокуль. То не приходиться ж хобі й порочить її передо мною... Кажи, що там за брехні:, вона — моя* хрещениця.

Панас. А люде кажуть — любовниця..,

Цокуль. О господи! Так он що!.. А щоб їм печінки пухирями взялися, коли це правда! Я її хрестив ще в Оси-коватій, а тут, розпитавшись, і довідався* та й узяв до себе. Одягнув бідну сироту, що поневірялась у жидів, а вони, бач, що вигадали! Покарай їх, господи, за таку неправду до бідної сироти. А господи, а господи, ну* люде!

Панас. Та невже то все брехня?

Цокуль. А ти й тепер не ймеді мені ще віри? Де ж твій був розум, що ти переказам повірив? І не', сором же тобі? За кого ж ти мене маєш, хіба я в бога не вірую, кому ж я зробив яку кривду, скажи, скажи?.. О люде, о недовірки!.. Ну, хочеш, я образ поцілую, я присягну!..

Панас. Я й вірю вам, хазяїн, і не вірю! Ви присягаєтесь, що ця неслава — брехня, а Мелашка божиться, що правда, що сама бачила.

Цокуль. Мелашка?! О, клята брехуха! Нехай же скаже при мені! (В двері.) Мелашко, Мелашко! А іди сюди!.. Побачимо!.. Ач, яка завислива лукава молодиця! Хіба ти не знаєш, яка вона лиха?..

Входе Мелашка.

І ти бога не боїшся?

М е л агш к а. Що там?

Цокуль. Брехні пускать такі про Харитину!

Мелашка. Свят, свят! Нічого я про неї не казала.

Панас. Брешеш! Ти мені казала, що вона живе з хазяїном!

Мелашка. Бреши ти сам, божевільний! Я за ключі, що їй дали, розпалилася, а згарячу, може, й сказала яку дурницю, так мало що не скажеш у серцях — вільно тобі повірить! Я знаю тілько те, що вона тебе, дурного, любить без міри, а ти .слину пускаєш за хвойдою Марусею, та й годі!..

Панас (кидається на Мелашку). Відьма ти проклята! Я вб’ю тебе!

Мелашка (тіка в^1 двері). Тю! Навісний!..

Панас. Так он яка правда!.. Прости мене, мій боже! Сам сирота і скривдив так тяжко сироту! Мені соромно й глянути на неї; вона відцурається тепер від мене, як я попереду від неї відцурався!

Цокуль. Та про це не журись! Тілько побалакай з нею приязно, то вона все забуде, бо любить тебе, сам ти знаєш.

Панас. Дай боже! І я її люблю щиро! І\ першому, хто почне поговір пускать, розірву пащеку! Спасибі вам за вашу прихильність до мене. Я з Харитий'ою сьогодня побалакаю, і якщо моє щастя,\то хоч і в неділю до шлюбу.

Цокуль. Нехай тобі бог помагає, а я зарані благословляю.

Панас. Спасибі. (Пішов.) О, лукава людина, як же скривдила бідну дівчину!

ЯВА V

Ц о к у л ь, а потім Мелашка.

Цокуль (один). Одлягло від серця! І то недобрий чоловік, хто з дівчатами зв’язується. Прямо як спутаний ходив! Тепер трохи полегшало. Коли б тілько не здуріла та не призналася,— пропаде вся праця.

Входе Мелашка.

Мелашка. А що, як діло?

Цокуль. Іде, як колеса на мазі!

Мелашка. Дякуйте ж.

Цокуль. Спасибі. О, моя ти куріпочко!, Гляди ж не схиби.

Мелашка. Та я своє зроблю, мовчатиму... а ви?.. Мене обнімаєте, а на других моргаєте...

Цокуль. Не нагадуй вже, годі! То лукавий попутав. Піди ж подивись, що там робиться,— доводь діло до кінця.

Мелашка. Тепер треба їх звести, та я боюся Панаса.

Цокуль. З Панасом нічого балакать, ти Харитину напути...

Мелашка. Глядіть же. (Пішла.)

Цокуль (один). Одної здихаюсь, друга причепиться! Ну, та цю можна н по потилиці заїхать! Ху, аж упрів. Піду хоч одсапну... (Пішов у світлицю.)

ЯВА VI

Входе .Харитина, одягнена, як у першій дії.

Харитина. Скинула одежу, соромом моїм зароблену, і легше мені стало. О моя убогая, полатаная, кривавицею заробленая одежа! Яка ти мені мила тепер! Тілько тебе на-г діла — і порадоньку зараз знайшла. Прощай, багатая осел'е,-прощай!.. Важко мені було жити, та легше було дихати, поки я тебе, багатая оселе, бачила тілько віддаля, а переступила твій поріг — і ти запалила мій покій вогнем пекельної муки! Бодай же і ти понялася вся вогнем... (Кладе ключі на стіл.) Бодай і вас іржа була із’їла раніш, ніж я вас в руки взяла... Прощайте!.. Бог з вами, прощайте! (Ідег)

Мелашка, їй назустріч.

Мелашка. Куди це ти так нарядилась?.. Ми тебе тут просватали, а ти..,

Харитина. Піду звінчаюсь!.. Звінчаюсь!.. Прощайте! (Хутко виходить.)

Мелашка (сама). Стривай!.. Куди ж це вона справді? Чудно. А, чорт її бери, мені однаково, аби з двору. Треба сказать йому. (Іде до світлиці.) Хазяїне, а йдіть сюди!

Входе Цокуль.

ЯВА VII

Цокуль. А чого ти?’

Мелашка. Харитина втікла.

Цокуль. Ну! Куди?

Мелашка. Не знаю. Переодяглась в стару одежу і пішла. Я її питаю: «Куди?»,— а вона, мов несамовита, каже: «Звінчаюсь... звінчаюсь... звінчаюсь...»

Цокуль. Та ти не брешеш?

Мелашка. Побий мене бог! Он і ключі кинула. Цокуль. Еге! Поклич мерщій Панаса.

Мелашка. Чи не до Рухлі знову! (Вийшла.) Цокуль (сам). Що ж та гава, Панас, і досі робив?.. А може, вже балакав і вона призналася йому? Чого доброго! І вродиться ж таке божевільне... А, побила мене лиха година з нею. Коли б чого не наробила! Чогось аж острах мене взяв. Ну що, як вона пішла до Рухлі та почне славить?.. Це так!.. От тобі й титар!.. А, краще б я був осліп на’той час, як ти мені в око запала.

ЯВА VIII Входять Панас і Мелашка.

Цокуль (до Панаса). Ти ще не бачився з Харити-ною?

Панас. Та її ще не було і в хаті.

Мелашка. Вона в коморі переодяглась.

Панас. Де ж вона, що з нею?

Цокуль. Збожеволіла від кохання до тебе, от що!

Панас. Нехай бог боронить! Та де ж вона?..

Цокуль. Утікла. Чи не до Рухлі знов пішла? Біжи хутенько, та побалакай з нею любенько, та заспокой її, та поверни додому.

Панас. Та я її на руках принесу! (Виходить хутко.)

Цокуль (до Мелашки). А ми ходім пошукаємо її по оселі, чи не зачепилась вона за бантину... От нещастя, от нещастя!..

Мелашка. А вам що? Ледачому туди й дорога! Нащо вона вам здалася?.. Хіба я вас не кохаю?..

Цокуль. Та відчепись ти к чорту з коханням: в печінках вже воно у мене сидить.

ЯВА IX Входе аблакат.

Цокуль. Ну, слава богу, що ви приїхали! А я вас жду-жду, не діждуся... Тут мені халепа з цією дівчиною: одно, що бродяга, а друге, здається, збожеволіла... Оце зараз —

одежу покидала, ключі кинула і кудись повіялась; послав шукать її скрізь — боюся, щоб чого не заподіяла. (До Мелаиіки.) Іди *ж мерщій, шукай Харитину...

Мелашка іде.

(Гука вслід.) Забіжи у млин, спитай діда, чи не бачив... (До аблаката.) Що ж? Бумага є?

Аблакат. Та чого ви так збентежені? Заспокойтесь...

Цокуль. Диво! Збентежений!.. Я й сам не знаю, як вам сказать... Наче боюсь чого... Та об цім не будемо балакать; я рад, що хоч ви приїхали; кажіть же, чи дознались, відкіля вона, чи є бумага?

Аблакат. Діло справив, относітєльно сказать, акуратно... Вона ваша землячка, з Осиковатої...

.Цокуль. Як?

Аблакат. Да так, з Осиковатої, ви повинні знать її матір.

Цокуль. Чия ж вона?

Аблакат. Насилу добився метрики... від того й забарився... Манашка тілько й знав, що з Осиковатої і що матір її звали Мотрею...

Цокуль. Мотрею?

Аблакат. Мотря, покритка.,, жила у баби Сичихи, в город прийшла з маленькою дитиною, сама умерла, а дівчинка виросла у Манашки,— оце ж вона й є, Харитина... от і метрика. Та що з вами?

Цокуль (опускається на лаву). Мотрина... Мотрина... Боже! Змилуйся...

Абл ака{т. Заспокойтесь, относітєльно сказать, вику-шайте води. (Подає).

Цокуль. О господи! (Падає навколішки.) Аж ось коли ти покарав мене за моє лукавство, за мій гріх великий, тяжко покарав! (Б’є себе в груди-.) Душогуб!.. Душогуб!.. Нема мені місця на землі, і земля не прийме мого тіла, кістки мої викине... Покарай же мене, господи, тяжче покарай, на душі, на тілі, тілько прости, прости мене! (Ридає).

Аблакат. От так і проізшествіє!

Завіса.

ДІЯ П’ЯТА

Гребля. Млин водяний.

ЯВА І

Д і д $иходе з млина.

Д і д. Нахмурило, мабуть, дощ буде. Води, слава богу, доволі, а як лине, то ще прибавиться. Треба буде на яловім опусті заставки піднять, якщо великий дощ піде.

За коном чуть гомін і регіт.

Яке виробляють! Сказано — кров гра. Згадаєш своє — те ж було! Давно, а здається — вчора.

За коном співає гурт.

Он як затинають! (Пішов у млин.)

Ой на горі, на горі,4 На батьковім полі,

При знакомім табуні Гуляв кінь на волі.

Спіймав козак коника,

Загнуздав гнуздою,

Сунув ногу в стремено —

Лети, кінь, стрілою!

Біжи, біжи, мій коню,

Високо несися,

Під милої ворота Ста*нь, остановися!

Стань, остановися Та вдарсь копитами,

Чи не вийде дівчина З чорними бровами?

Ой не вийшла дівчина,

Тілько її мати:

«Здоров, здоров, козаче!

А прошу до хати».

ЯВА II

При послідиім куплеті входить Харитина.

Харитина (одна). Співають... їм радісно... вс^ри щасливі! Нехай' співають... їм і місяць, і зорі усміхаються з ясного неба, а від мене місяць і зорі ховаються в хмару: їм стидно дивиться на мене, соромляться!.. Як сумно стало надворі, всі замовкли, не співають, і вітер затих, наче й він прислухається, що я, грішна, буду говорить... А тут? Холодно! І серце б’ється якось боязко, неначе замира... Тяжко! Ненавидить мене моє життя, од малку до цього часу ненавидить, а я? Все-таки силкуюсь жить... хочеться жить. Сонечко засвіте, пригріє своїм теплом увесь божий мир, і ти в тому теплі, як кузочка червона, весняна, грієшся, і жить хочеться! Пташки щебечуть, слухаєш — заніміє горе, зайдеш зневагу, жить хочеться! О боже! Милого побачу — серце заб’ється, і знов би жить хотілось; а милий з усміхом, з презирством гляне, вийме з грудей серце, напоїть тим поглядом, як отрутою,— і мука їсть, точить, і я тану, як сціг у хаті, як крига у весняній воді. О Панасе! Ти, як зірочка далекая, світив мені і манив до себе; а я прийшла до тебе; і ти відцуравсь, а той наругався, і я не смію тобі в очі глянуть, а люблю, люблю тебе дужче, ніж перше! Люблю і не смію в очі глянуть!.. І ніхто не порадить, ніхто не пожаліє, всі тілько сміються... І заховаться нікуди... О, яка мука, яка мука!! А, піду знов туди, до Рухлі!.. До Рухлі?.. Чого?.. Щоб знов у шинку з жидами (здригнула)... а може, й з дитиною і умерти там, як мати умерла... і зоставить таку ж, як я, безталанную дитину, щоб вона знов так само, як і я, поневірялася?.. Ні... Краще смерть, тепер, зараз!.. О мамо, мамо! Чи бачиш ти, як я мучусь, чи чуєш ти, як стогне моя душа? Нащо ж ти мене породила, чом ти мене манеиькою не втопила, а покинула поневіряться між чужими людьми?.. Прилинь же тепер до мене з того світу, дай порадоньку і візьми мерщій до себе замучене дитя своє, а ти, милий боже, прости, прости мене і за гріх мій дай муки на тім світі, я перетерплю їх там, а тут не маю більше сили!.. Не маю!! Прощай, Панасе!.. (Іде.)

ЯВА III Панас іде хутко.

Панас. Харитино!

Харитина (набік). Боже мій! Панас.

Панас. Куди це ти зібралась? Мандрьоха! Харитина (про себе). Що йому сказать? Уся тремтю. Панас. Що це тобі на д^мку спало? Ходім додому. Харитина (гірко). Додому?! Нема у мене дому... не піду.

Панас. Чортзна-що вигадуєш, чом не підеш?* Харитина. Не згнущайся надо мною...

Панас. НІ, Харитинко, я не згнущаюсь; мені весело на душі. Повеселіщай-бо ’й ти, та ходім додому, бо там батько турбуються, що ти пішла, не сказавши ні слова. Ходім!

Харитина. Батько?.. Не піду я...

Панас. Ач, яка уперта* То я повеДу тебе силою, понесу на руках! А що ти тепер скажеш, га?

Харитина (усміхається). За всі муки — хвилина щастя! Ти балакаєш зо мною так щиро і приязно, що я мов знову нарождаюсь!

Панас. Ага! А як тобі ще дещо скажу, то ти зовсім оживеш. (Дивиться їй у вічі.) Я тебе люблю... я тебе буду сватать; підеш за мене?.. Ну, що ти скажеш?

Харитина. Ти глузуєш?.. Гріх тобі...

Панас.. Єй-богу, я правду кажу. Вдар же лихом об землю, забудь, що я уразив тебе, прости! Тоді я був сам не свій і повірив переказам, а тепер переконався, що все то брехні, і щиро до тебе прихиляюсь! Чого ж ти не радієш зо мною разом? Серце моє, Харитинко, прости, я тебе люблю!.. Ну ж бо, повеселій! А в цю неділю, коли згодишся,— і до шлюбу, та й будемо жити, як в раю...

Харитина. Так от коли, лукава доле, ти повернула своє страшне лице до мене! О, яка ж я нещасна!.. Мати божа, дай*сили говорить! Панасе... серце моє!.. Я тебе любила, і люблю, і перед тобою гріх свій покутую, обманювать тебе не буду. Тяжко вимовить!.. Слухай: була брехня, а ти прийняв за правду, повірив і одіпхнув мене; тепер правдою те стало, що тоді було брехнею..

Панас. Як?! Так він обманював мене! Зговорились... хотів насміяться!.. А як присягався... О пекельна душа!.. Та ні, ти нарошне... ти шуткуєЛі... хочеш помститься, потішиться надо мною тепер, коли і я тебе полюбив?.. Харитинко! Не муч мене! Еге, ти пошуткувала? Скажи, що пошут-кувала...

Харитина. Ох, правду, правду сказала!!

Панас. Боже мій, боже! Яким же тяжким каменем твоя правда падає на моє бідне серце!.. Воно тілько що стало оживать — і знов завмирає! Що ж ти наробила? Нащо ж ти себе занапастила?..

Харитина. Прости мене, прости!

Панас. Нехай тебе господь простить... не судилась ти мені...

Харитина. Не судилась?.. Така моя доля! (Кидає-ться йому на шию, обніма і цілує його.) Прощай! (Хутко пішла.)

Панас (один). Вона мене любить! І як мучиться, сердешна, тіка, не може жити у такім багні, душа у неї чиста! Вона не винувата... Боже, ти один бачиш, як мені жаль її, як у мене серце болить за нею... Куди ж вона дінеться?.. Знов до жидів? І Марусю нагадав, і ту жаль, ох, як жаль!.. О, будьте ж ви прокляті, всі баламути! Звірі ви, а не люде! Ви зводите із розуму дівчат собі на потіху, а їм на погибель! Кипить, лютує моє серце, а я дивлюсь, мучусь, жалію, стогну, та й більш нічого! А що ж я можу зробить?.. Та напути ж мене, господи, що мені робить!.. Невже я праведник такий, що одвертаюся від неї?.. Ми нещасливі обоє, ми сироти, наймити, хто нас пожаліє?.. Подам же руку їй, складем два безталання докупи, і господь пошле нам талан, виплаканий гіркими сльозами!.. О, як гарно робиться на серці, і сльози на очах... Це ти, господи, керуєш моїм серцем! Вволю ж твою волю, піду за нею і своїми сльозами обмию її. Нехай наші сльози змішаються і вкупі важким камінням ляжуть на душі ситих розпутних катів. (Іде.)

За коном чуть гомін: «Тікай! Тікай! Ага-ага-ага! Тю!»

Панас (стає). Що воно?

ЯВА V

Виходе дід з млина, а через греблю хутко переходять парубок

з дівчиною.

Дівчина. 'Ходім мерщій!

Дід. Чого ри репетували там?

Парубок. Відьму бачили.

Дівчина. Ох, як страшно!..

Панас. Де?

Парубок. Та я не бачив, а хлопці бачили. Над ковбанею стояла, біля ялового опуста. Охрім наблизився аж до неї, а вона в воду й шубовснула, а ми всі врозтіч. Каже, що на Харитину жидівську здається.

Панас. Харитина? Боже мій! То ж вона й є, ходім мерщій рятувать! (Біжить і гукає за коном.) Хлопці, сюди! Рятуйте!

Д і д. Ото нещастя! Треба каната їм дать, а то вони й самі там потопляться. (Пішов у млин.)

Дівчина. Чи йти, чи не йти? І страшно, і цікаво. Постою тут. Чого ж це вона утопилась? Невже то правда, що люде казали?

Входе Мелашка.

Мелашка. Що тут за гвалт?

За коном голоси: «Держи! Поясам держи!»

Дівчина. Чуєте?

Мелашка. Та чую. Що воно?

Дівчина. Харитина, кажуть, утопилась; побігли хлопці рятувать.

Мелашка. Де?

Дівчина. З ялового опусту скочила у ковбаню. Мелашка. Це так, це так! Побіжу ж я, скажу. (Побігла.)

За коном голоси: «Тягни, тягни сюди, до палі!»

Дід (з канатом). На, дівчино, біжи туди мерщій, подай каната, а то я поки додибаю старими ногами...

Дівчина (бере). Я боюся, діду!

Дід. От дурна! Я слідком буду йти за тобою. Дівчина. Та он вони йдуть сюди.

ЯВА VI

Панас несе на руках Харитину, за ним ідуть хлопці й дівчата.

Панас (кладе на землю Харитину і дивиться на неї). Як рибонька тая в’яла...

Д і д. Гірка ж твоя була доля, нещаслива дівчино, коли ти, як ягідка молодая, сама собі смерть заподіяла. (Тихо плаче.)

Всі журливо схилили голови, дехто витирає сльози.

Цокуль (вбігає). Де вона, де? Вирятували?

Д і д. Нежива.

Цокуль (дивиться на труп, ламаючи руки). Боже праведний!.. Люде добрі! Закопайте мене живого в землю, убийте мене камінням, дрючками, бо я не варт собаки! Знайте, всі знайте, що я цій дівчині батько, батько і душогуб — це я її втопив. Беріть мене, в’яжіть, плюйте на мене, ведіть мене на суд,— я розкажу там, який я грішник великий! (Пада на коліна перед трупом.) Дочко... дочко!.. Дитино моя... Нема у мене сліз, запеклися, кровію запеклися на серці нечистім: не можу виплакать кривавими свого гріха! (Схиляється до ніг Харитини.) Муки, муки дайте мені! Тяжкої муки, щоб я спокутував свій гріх!..

Панас (стає навколішки і цілує Харитину). Прости мені, страднице, прости!.. (Ридає, схилившись на труп.) І я винен перед тобою...

Завіса.

1885.

Новочеркаськ

МАРТИН БОРУЛЯ

Комедія в 5 діях

ДІЄВІ ЛЮДЕ

Мартин Боруля — багатий шляхтич, чиншовик.

П а л а ж ка — його жінка.

Марися — їх дочка.

Степан — син їх, канцелярист земського суду.

Гервасій Гуляницький — багатий шляхтич,

чиншовик.

Микола — його син, парубок.

Протасій Пеньонжка

Матвій Дульський

Націевський — репістратор з ратуші.

Трандалєв — повірений.

0,м елько ) „ „

» } наимити Борулі.

Трохим ^

Г ості.

ДІЯ ПЕРША

Кімната в хаті Мартина Борулі. Двері прямо і другі з правого боку. Грубка з лежанкою. Дерев’яні стільці, канапка і стіл, покритий білою

скатеркою.

ЯВА І

За столом сидять Трандалєв, а з бокових дверей виходить Б о-р у л я з бумагою в руках.

Боруля. Нате, читайте! (Дає бумагу). Читайте відціля.

Трандалєв (чита). По выслушании всех вышеизложенных обстоятельств и на основании представленных документов Дворянское депутатское собрание 1 определяет: Мартына, Геннадиева сына, внука Матвея Карлова, правнука Гервасия Протасьева, Борулю з сыном Степаном,, согласно

61 ст[атьи] IX тома Свода законов о состояниях, издания 1857 года, сопричислить к дворянскому его роду, признанному в дворянском достоинстве, по определению сего собрания, состоявшемуся 14 декабря 1801 года, со внесением во 2-ю часть дворянской родословной книги и дело сие с копиями, как настоящего определения, так равно и определения от 14-го декабря 1801 года представить на утверждение в Правительствующий Сенат 2, по Департаменту Герольдии 3.

Мартин. О!.. Виходить, я — не бидло і .син мій — не теля!.. І щоб після цього Мартин Боруля, уродзоний шляхтич, записаний во 2-ю часть дворянської родословної книги, подарував якому-небудь приймаку Красовському свою обіду? Та скоріще у мене на лисині виросте таке волосся, як у їжака, ніж я йому подарую.

Трандалєв. Так, виходить, візьмемо на * апеляцію?

Мартин (б’є кулаком по столу). На апеляцію! Безпремінно на апеляцію! Що то за суд такий, що признав обіду обоюдною?.. Я вас питаю: яка тут обоюдна обіда? Він каже на мене — бидло, а я мовчи? Він кричить на сина, на чиновника земського суда 4— теля, а я мовчи? Мовчи, коли дворянина так лають? То що ж би я був тоді за дворянин? Ну, і я сказав йому: свиня, безштанько, приймак!.. Але яка ж це обоюдна обіда?

Трандалєв. Стривайте, не гарячіться! Будем апелювать.

Мартин. Апелювать!

Трандалєв. А за вивод подамо встрєчний іск.

Мартин. А коли треба, то й поперечний!

Трандалєв. Поперечних не полагається. Ви заспокойтесь, уголовна палата одмінить рішеніє — ми виграємо діло. Когда я був ще фотографом, то для практики вів діло Горбенка з Щербиною, таке саме діло, як ваше, тілько там не .словесная була між ними обіда, а кулачная. Щербина, знаєте, схопив Горбенка за чуба і так ним мотнув кругом себе, що і сам не вдержався на ногах — упав! А магістрат признав, що драка була обоюдна. В рішенії сказано було: «Хотя Щербина, взяв Горбенка за волоса, обвел его вокруг себя, причем в руках остался значительный пучок волос, имеющийся при деле как вещественное доказательство; но, принимая во внимание, что при этом действии, тяжестью тела Горбенка и сам Щербина был повергнут на землю, то признать обіду обоюдною»!.. Це було перве моє діло, я апелював, і уголовна палата одмінила... І по вашему ділу одмінить — не журіться... Ітак, виходить, по ділу об обіді апеляція?

Мартин. Апеляція! Та - таку апеляцію напишіть, щоб у Красовського у носі закрутило, щоб йому свербіло!.. Я грошей не пожалію, аби мені Красовського у острог посадить.

Трандалєв. О, не я буду, — ми йому докажемо! Всі ходи знаю, вже мені прошенія не вернуть за нехвормениоє написаніе, ні! Як напишу, то прямо точная копія з форми — усе по пунктах.

Мартин. І скажіть, що буде коштувать?

Трандалєв. Стрічний .іск... і апеляція... (Набік.) Як би не продешевить! (До Мартина.) Щоб і для вас не було обідно... з бумагою... Сто рублів, а непредвідєнниє расходи на ваш кошт.

М а р т и н. Дам сто двадцять! Тілько ж і накрутіть йому; щоб нюхав, чхав, щоб... Усі закони виставте!

Входе О м е л ь к о.

О м е л ь ко. -Коні їх готові, фурман послав мене сказать, що той...

Мартин. Скажи там, щоб дали на дорогу дві мірки вівса,— ну, чого очі вивалив?

Омелько (іде). Ніколи він тобі не дасть договорить. (Пішов.)

Трандалєв. Я б вам і не казав... знаю, що від вас будлі-коли получиш... та... здержався...

Мартин. Гроші? За цим діло не стане — я зараз! (Пішов у бокові двері.)

ЯВА II

Трандалєв (сам). Добре діло це повіренничество, єй-богу! Другого такого гірибильного не знайдеш. А поки-то я на цей шлях вибрався, то чим не був? Був і писарем в пітейній конторі, був обер-об’їждчиком, був гірикаїдиком по економіях, держав биржу в городі, служив у маклера,— скрізь важко! І роботи до біса, і користі мало, а тілько схибив де — рощот, і бігай, шукай місця... Зробився я сам хазяїном: купив машину, одкрив фотографію... Хліб не важкий, і на первих порах копійчина гарна стала перепадать; коли ж і тут біда: усі патрети виходили без очей! Приняв я у компанію лабаранта ГІлащинського, і як ми не билися — не виходять очі. Усе як слід, а очей нема.».. Плащин-ський і очі добре од руки навчився робить, а діло не пішло. Скасував я свою фотографію і взявся за повіренничество — пішло як по маслу. От і тепер: діло Борулі веду протів Кра-совського, а діло Красовського протів Борулі. їздю на своїх конях по просителях,— і коней годують, і мене годують, і фурмана годують, і платять!.. Наберу діл доволі, приїду з город, піду до столоначальника, до того-таки самого, що й діла послі буде рішать, і він мені напише, що треба, а я тілько підпишу, якщо маю довіренность, а ні, то однесу підписать просителю. Апеляцію треба — так саме: той же, що рішав діло, і апеляцію напише, а коли діло замисловате — вдаришся до секретаря. Мало чим дорожче заплатиш. Нарешті: чи виграв, чи програв, а грошики дай! Живи — не тужи! Все одно що лікар: чи вилічив, чи залічив — плати!

Входе Мартин.

Мартин (дає гроші). Я вже на вас покладаю всі. свої надії.

Трандалєв. Не турбуйтесь — докажемо! Ну, прощайте.

Чоломкаються і цілуються.

Якщо буде нове діло, то дайте звістку, я приїду; а може, й сам заверну. (Пішов.)

ЯВА III Мартин, а потім Степан.

Мартин. Діловий чоловік! Нема розумніщої служби, як гражданська! Здається, якби мене опреділив був покійний папінька на гражданську, то вийшов би первий чиновник! Коли ж покійний і не думав про це — все дбав про хазяйство. Пасіка, чумачка голову йому заморочили, а тепер другий світ настав: треба чина, дворянства; а поки-то вилізеш в люде, станеш на дворянську ногу, то багато клопоту! От сина опреділив у земський суд, та ще мало знає, не натерся, а, бог дасть, натреться, тоді повіреного не треба — самі всі іски поведем! Коли б ще дочку пристроїть за благородного чоловіка. Щось Степан мені казав про одного чиновника... Треба з ним побалакать.

Входе С т е п а н.

Степан. Я вже зібрався, папінька, в дорогу.

Мартин. От зараз коні запряжуть, та й з богом! (У двері.) Омелько! Запрягай коней, та натачанку підмазать не забудь! Я хотів з тобою ще побалакать про того... як його? От що був у нас з тобою на масниці...5 А, дай бог пам’ять... чиновник. На гитарі добре грає.

Степан. Націєвський.

Мартин. Еге-ге! Націєвський! Ти, здається, казав, що йому Марися уподобалась?

Степан. Він питав мене, чи багато за нею приданого дасте, то, певно, уподобалась.

Мартин. А він же сам має який чин чи так ще — канцелярист?

Степан. Ні, він уже губернський секретар^6.

Мартин. О, чин має немалий!

Степан. Давно веде ісходящу.

Мартин. Ісходящу? А що то за штука та ісходяща?

Степан. Така книга. Через його руки всі бумаги ісхо-дять: він їх і в розносні записує і печата пакети. Без нього ні одна бумага не вийде з ратуші.

Мартин. Виходить, важна птиця.

Степан. Скоро і вступающі йому поручать.

Мартин. Вступающі?!

Степа’н. Тоді вже всі бумаги і в ратушу, і з ратуші будуть іти через його руки.

Мартин. Яка ж це должность?

Степан. Регістратор.

Мартин. Губерський секретар, ще й регістратор^7!.. Якраз для нашої Марисі жених, а за придане нехай не турбується. Скажи, щоб приїздив. Коли хоче, то нехай на наших же конях і приїде, я його і звідціля одвезу в город на своїх. Побалакай з ним... так, знаєш, політично, і, коли тепер не приїде, то напиши мені, що скаже.

Входе Марися.

Марися. Тату, Степане, ідіть: мати кличуть!

Мартин. Марисю, скілько раз я вже тобі приказував, не кажи так цо-мужичи: мамо, тато. А ти все по-свойому... Ти цими словами, мов батогом, по уху мене хльоскаєш.

Марися. Ну, а як же? Я забуваю.

Мартин. Он як Степан каже: папінька, мамінька...

Степан. Або: папаша, мамаша.

Мартин. Чілі: папаша, мамаша... треба так казать, як дворянські діти кажуть.

Марися. Я так і не вимовлю.

Мартин. Привчайся: ти на такій линії. (До Степана.) Ходім! (Обніма його за стан.) Канцелярист!

Пішли.

ЯВА IV

Марися, а потім Микола.

Марися (одна). І що це з батьком сталось, все пере-іначують! Папінька... Мамінька... Аж чудно! Папаша... Мамаша... ще чудніще! Ха-ха-ха! Не можу я так балакать.

Входе Микола.

А ти чого притиеся?

Микола. Хіба не можна?

Марися. Та нема часу й побалакать з тобою: Степана виряджаємо в город. А я люблю з тобою сидіть і розмовлять так, щоб нам ніхто не заважав і ніхто нас не бачив.

Микола. А мені вже обридло ждать і ховаться од людей. Сьогодня скажу своєму батькові, щоб побалакав з твоїм, а після провід^8 і поженимся. Чи так, Марисю?

Марися. Авжеж так, чого ще ждать?

Микола. Поклич мені Степана, я хотів з ним побалакать.

Марися. Зараз.

Микола. А йому сказать?

Марися. З якої речі?

Микола. А щоб на весілля приїхав.

Марися. Поспіємо ще. (Іде.)

Микола (оглядається). Марисю!

Марися. Чого?

Микола (підходе). Не будеш сердиться, я тебе поцілую?

Марися. Ну, мерщій!

Микола цілує її раз, хоче ще, Марися одводить його.

Годі! (На відході.) А то ти до весілля націлуєшся, а послі обридну. (Пішла.)

ЯВА V

Микола, а потім Степан.

Микола (один). І ніколи більше разу не хоче, тілько оскому наб’є!.. Стривай же, я женюсь. Завтра --батько побалакають з дядьком Мартином, а через два тижні Марися буде моя жінка! Жінка моя!.. Тілько подумать — та й гарно, а як оженюсь? О Мариночко моя кохана, ти, моє сонечко, і світиш мені, і грієш мене.

Входе С т С и її п.

Здрастуй, Степане!

Чоломкаються.

Сьогодня вже й їдеш? І до нас не зайшов. Може, гордуєш?

Степан. Та знаєш, не через те, щоб там що... а від того, що... той... якось часу не було — короткий отпуск. Не-премений засідатель одпустив мене на малий срок з родителями повидаться... А тут бумаги про дворянство... то все з папінькою читали... А ти ж як поживаєш?

Микола. Нам що? Вдень наробишся, а ввечері, разом з соловейком, щебечемо по садках!.. От у вас, мабуть, скучно там у городі?

Степан. Чого нам скучать? У нас є біліярд, бульвар чудесний, панночок скілько хочеш: у неділю бульвар ними цвіте, мов маком всіяний... А то збереться компанія, та поїдемо на Сугаклей, варимо кашу, ловимо рибу, печерує-мо раки ілі запиваємо трехпробною і співаємо крам-бамбулі!

Микола. Що ж то: трехпробная і крамбамбулі?

Степан. Ха-ха-ха! Трехпробная — водка, а крамбамбулі — романс! І скучать немає часу: у нас щодня бумаг приносять з пошти по мішку...

Микола. Що ж ви з ними робите?

Степан. Записуємо у діжурну, а потім у вступающу, списуємо копії.

- Микола. Навіщо ж то?

Степан. А які є бумаги? Ай-ай-ай! Особливо як заведеться пререканіє: кому діло треба зробить. Тут один другого бриє так... що аж пальці знать!.. Наш секретар пише: «Прощу не вдаваться в излишнюю, обременительную, безпо-лезную и для времени разорительную переписку, ибо 215, 216 и 217 ст [атьи] XV тома II части издания 1857 года поучают, как следует сие дело направить...» А нам знову отви-чають: «Если категорически вныкнуть в указанные статьи, то оные к делу не относятся, ибо...» Чудесно!

Микола. Ти їх, як молитви, знаєш...

Степан. Напам’ять заучую. Мені Антон Спиридонович совітують виучувать бумаги напам’ять. Він тоже виучував, а тепер столоначальником по уголовній часті.

Микола. Ну, як собі хочеш, а я б скорій рови копав, ніж таку роботу робить.

Степан. Да, ето правда — важко... Умственная робота — висшого порядка предмет! Я, брат, зразу аж плакав, як опреділили мене в казначейство. Дали мені, знаєш, якусь відомость: одні графки та цифри. Очі розбіглися — не знаю, котру поставив, котру ставить: проминув одну граф-ку, всунув цифру — не туди, нагородив харків-макогоників і заморочився так, що замість пісошниці взяв чорнильницю і покропив відомость. Злякався, щоб не прив’язали до столу, та й утік... А потім опреділили мене у земський суд. Тут зовсім другі діла... Два годи писав присяжні листи та всякі копії, а тепер і сочиияємо...

Микола. До чого ж ти там дослужишся?

Степан. Столоначальником буду, а потім, може, й секретарем, чин дадуть, женюся на багатій...

Микола. Так. А мені скучно за тобою: умісті вчились у отця Ксенофонта, умісті й науку скінчили, та й розійшлися! Пам’ятаєш, як на гречку отець Ксенофонт нас становив за те, що не вивчили дев’ятого псалма? А ми повтікали додому й поховалися у бур’янах, а Марися нам їсти носила... Сміха!

ЯВА VI Ті ж і Мартин.

Мартин. Ну, сину, поснідаєш, та й з богом в путь! Уже коні готові, щоб сьогодня за сонця в город поспів, бо завтра і на службу треба,— це не то, що воза підмазувать або воли на пашу гнать, там діла поважній. (До Миколи.) А ти, хлопче, все батькові воли пасеш?

Микола. Пасу. Не всім же, дядюшка Мартин, і в чиновники йти...

Мартин. Правда, правда! Не всякий може діло розуміть... Кому до волів, кому до бумаг — така жеч...

Микола (подає Степанові руку). Ну, прощай, брат, благополучної тобі дороги.

Степан. Спасибі.

Микола. Прощайте, дядюшка Мартин.

Мартин. Іди здоров!

Микола пішов.

Чого він до тебе в’язне, які ви товариші? Мало чого, що з одного села, що однолітки, та у кожного з вас інша дорога! Ти, сину, не дружи з нерівнею, краще з вищими, ніж з нижчими. Яка тобі компанія Микола? Мужик — одно слово, а ти на такій линії, трешся між людьми інчого коліна... Може, бог дасть, і столоначальником будеш або й письмоводителем у станового — це не то, що «цоб, половий!..», «цабе, перістий!», а піт йому ллє, а пил припада на лице, і смуги по всій тварі, та дьогтьом смердить від нього, як від мазниці, а у тебе друга линія! Одно те, що не сьогодня-завтра утвердять в дворянстві, та от тобі й чин на той рік дадуть; атестат з уєздного училища нужен, казав мені секретар, то ми достанемо; а друге, хоч би й зараз: глянь на себе і глянь на Миколу. То таки мужик репаний, а ти канцелярист!.. Так-то!.. Ну, а як будеш колежеський регістратор, то тобі й мундир який полатається, і кокарда?

Степан. Аякже. Воротник, вишитий по чорному бархату золотом, застібається в один борт на дев’ять пугвиць!

Мартин. От бач! Де ж йому рівняться? Коли б, господи, тілько утвердили у дворянстві мерщій. Ти кажеш, що

Каєтан Іванович завіря, що коли вже депутатське собраніє признало, то й сенат признає.

Степан. Каєтан Іванович казав мені: поклонись батькові і скажи, що от-от буде не доказующий, а настоящий дворянин, тепер безпремінно утвердять, бо діло в сенаті вже-шостий місяць!..

Мартин. Треба йому четвертей п’ять вівса послать. Там як побачиш Каєтана. Івановича, нагадай йому про мен-даль, він вже знає. Скажи: папінька просили за мендаль. Не забудь.

Степан. Добре, не забуду.

Мартин. Іди ж снідай, а я дещо звелю Омелькові.

Степан пішов.

ЯВА VII Мартин, а потім О м е л ь к о.

Мартин (один). Ну, тепер вже все одно що й дворянин! Треба тілько дворянські порядки позаводить... Вирядю Степана і приймусь за дворянські порядки. (У двері.) Омель-ко, Омелько!.. (До себе.) Хоч і коштує багато, та зате ж порівняюся з Красовським.

Входе Омелько.

Ти б надів чоботи.

Омелько. На біса я їх буду таскать у дорогу та ще й у будень, добре і в постолах.

Мартин. Що ти тямиш, гаво! Повезеш у город канцелярського — і в постолах!

Омелько. Хіба я його буду везти? Коні повезуть. А я сяду на повозку, ноги в сіно засуну, то мені й байдуже.

Мартин. Не базікай! Надінь, кажу тобі, чоботи!

Омелько. Та що ж мене там танцювать заставлятимуть, чи що?

Мартин. Роби, що велять! Візьми рядно велике квітчасте та гарненько закрий сіно, щоб панич у реп’яхи не вбрався.

Омелько. Який панич?.. Хіба Красовського панич поїде з нами?

Мартин. Сто чортів тобі в потилицю! Наш панич, Степан Мартинович! Подавись ти своїм Красовським... Степан Мартинович — такий самий панич!

Омелько. Степан?! Давно ж його призвели, хазяїн?

Мартин. От я як трісну тебе в пику твою репану, то ти не тілько Степана Мартиновича будеш паничем величать, та й мене не хазяїном, а паном зватимеш.

' Омелько. Та за що ж биться? Панич — то й панич, пан — то й пан! Хіба мені язик одпаде, коли я вас буду паном величать? Про мене, мені однаково. Звелите, то й юнкером вас зватиму.

Мартин. Та одшукай ще, там, у коморі, був вандальський дзвінок, і причепи під дугу.

Омелько. Добре, пане.

Мартин. Ти яких коней запріг?

Омелько. Лиску, Красавку і Блоху.

Мартин. Ну й не ірод ти? Всі три з лошатами, а у Блохи аж двоє... Панича везе в город тройкою з дзвінком, і ззаду табун лошат буде бігти? Зараз мені перепряжи!

Омелько. Та хіба я знав, що його призвели! Яких же запрягти, бо знову не вгодю, то до вечера буду запрягать та випрягать...

'Міартин. Кулката в корінь, Зозулю і Карякошку на пристяжку. Іди мерщій!

Омелько (про себе). Поки був чоловіком — і не вередував, а паном зробили — чорт тепер на нього й потрапе. (Пішов.)

ЯВА VIII

Мартин, а потім Степан і Палажка.

Мартин (один). Поки-то ще люде навикнуть, як величать! Воно й самому наче трохи чудно: то було «Мартин, дядьку Мартине», а тепер — пан!.. Нічого, призвичаяться!

Входять Степан і Палажка.

Палажка. Гляди ж мені сорочок, платків, щоб не порозкрадали. Там я тобі вирізала три пари нових онучок і все поскладала як слід.

Мартин. Яка це в тебе шинеля? Я ж тобі казав: зроби таку, як у столоначальника.

Степан. Сукна не стало на дармовіса.

Мартин. На ж тобі грошей і безпремінно зроби дармовіса (дає), та купи самуваря, чаю, сахарю і... кофію і пришлеш з Омельком. А там, що останеться, візьмеш собі: може, рукавички купиш... Дивись, як люде, так і ти. Та чоботи чисть раз у раз, щоб блищали, як у засідателя; одежа — перве діло. Та ще не забудь про те, що я тобі казав: нехай приїздить хоч і на наших конях — я його і назад оді шлю.

Палажка. Хто?

Мартин. А, послі! Як приїде, тоді побачиш. Присядьмо ж на дорогу, так годиться. Я на неділю пришлю Каєта-ну Івановичу вівса і сіна, а ти, Стьопа, нагадай йому про мендаль...

Входе Омелько, в чоботях і в дранім кобеняку.

Омелько. Та йдіть, бо Кулкат не стоїть, аж ляга.

Мартин. Ти б ще мішок драний надів на голову. Він там осоромить панича! Надінь мені добрий кобеняк!

Омелько. Та ви ж за кобеняк нічого не казали, а тілько за чоботи! (Набік.) От наказаніе господнє з таким, паном: звелів надіть чоботи, а чіпляється за кобеняка. (Пішов.)

Мартин. Ну, тепер з богом! (Встає.) Прощай. (Цілує Степана.) Слухай старших, виписуй почерка, завчай бумаги напам’ять... трись, трись меж людьми — і з тебе будуть-люде!

^Палажка. Здоров’я бережи, шануйся, сину. (Цілує його.) Молися богу по книжці.

Степан. Прощайте, папінька! Прощайте, мамінька!!

Мартин. Кланяйся ж там Каєтану Івановичу, Свириду Петровичу...

Виходять.

Заві с а.

ДІЯ ДРУГА

Кімната у Борулі.

ЯВА І

За столом сидять Мартин, Гервасій і Матвій.

Г е р в а с і й. Так от яке діло, пане Мартине: ти знаєш, що я чоловік не бідний, Микола у мене один, то. й він не буде бідувать; а в тебе одна дочка... Мій Микола і твоя Марися умісті виросли і полюбили одно другого, а ми з тобою давні приятелі... То як ти скажеш: чи не поженимо ми своїх дітей? Нехай давня наша приязнь закінчиться весіллям наших діток!..

, Матвій. Іяз охотою потанцюю на весіллі свого хрещеника! Ану, Мартине, рішайте, бо мені вже й танцювать схотілось!

Мартин. Так-то так, приятелю мій, я знаю, що ти не бідний, і, може, справді діти наші любляться, та не випада тепер віддать мені Марисю за твого Миколу.

Гер в а сій. Чого так?!

Мартин. Дочка моя дворянка, а твій син... ні дворянин, ні чиновник... так не приходиться дворянці йти за простого хлібороба, я тепер на такій линії...

Г е р в а с і й. Он що! Я тебе, Мартине, не пізнаю: поки ти не ганявся за дворянством, був чоловік, як і всі люде; тепер же десь тебе вкусила шляхетська муха і так дворянство у тебе засвербіло, що ти рівняєш себе з Красовським...

Мартин. Що мені Красовський! Я сам уродзоний шляхтич! Красовський був безштанько, і батько його так само сидів у Шадурського на чинші, як і ми; а що він женився на дочці Шадурського і через те зробився державцем, то це ще не велика жеч! І мій Степан, бог дасть, дослужиться до чина та жениться на Тридурській, і ми зовсім тоді порівняємся з Красовським!

Г е р в а с і й. Далеко ходить! Красовський вчений, лікар, Красовський державець, а ти надимаєшся через силу, щоб з ним порівняться, бундючишся дутим дворянством, з доб-ра-дива посварився з ним,— вір мені, що як будеш отак роздувать свій гонор, то Красовський з’їсть тебе!..

Мартин. Подавиться, пане Гервасію, подавиться — я глевкий!

Матвій. Глядіть, щоб він вас не підпік, ха-ха-ха!

Г е р в а с\ й. Що ж ти тепер зробиш? От він не хоче, щоб ти сидів на його власності,— і вибирайся! А сам не підеш — під руки виведуть, за ноги витягнуть, викинуться за межу зо всім збіжжям! Що. там рівняться!..

Мартин. Мене вйкинуть? Мене за ноги витягнуть з прапрадідівського грунту?! О-о!.. Та хто посміє? А стрічний іск, а апеляція? Я його ще в острог посадю за обіду, я правду судом одшукаю, я йому покажу, яке я бидло і яке теля мій син!

Г, ер в а сій. Ти осліп од дворянства! І поки ту правду знайдеш, то все хазяйство профиськаєш і все-таки нічого не доб’єшся, і Красовський тебе випре звідціля!

Мартин. Не діжде! Не будь я Мартин Боруля! Мав би все хазяйство сплюндрувать, а докажу Красовському, докажу, що я такий самий дворянин, як і він. (Б’є себе в груда.) Уродзоний шляхтич Мартин, Генадіев син, внук Матвія Карлова, правнук Протасія Гервасієва, Боруля з сином Степаном, герба Тшівдар!.. О, стокроць дяблів [19] його мамці і його таткові!

Г е р в а с і й. Гай-гай! Та ще й зелененький! Герб?.. А звідкіля, що означа те слово Тшівдар, ти сам не знаєш.

Мартин. А нащо мені знать? Герб — то єсть знак шляхетського достоїнства! .

Гервасій. Де вже нам носиться з гербами! Правда, що ми всі шляхтичі і всі дворяни, тільки щабльові.

Матвій. Ха-ха-ха! Щабльові? Як-то, пане Гервасію, щабльові?

Гервасій. Такі, виходить, маленькі, що повипадали крізь щаблі своїх не вшитих лубками возів і розгубились... Одно слово, голопуза шляхта!

Матвій. Ха-ха-ха!

Мартин. Може, ти й щабльовий, і голопузий шляхтич, а я уродзоний! Не віриш? У мене є копія з протоколу депутатського собранія, коли хочеш — покажу. Я і сам не знав, а тепер довідався, що прапрадід мій був стражником та-моженого скарбу і на його бумагах підписаний сам^супер-етендент Севастян Подлевський... от що! І у Красовського не кращі бумаги.

Гервасій. Що там, бумаги! Красовський на лікаря, вивчився, то йому і шляхетство пристало. Тепер він їздить у калясі, його вже крізь щаблі не протягнеш, а бумаги — тьфу! І в мене було їх доволі, а тілько я переконався, що нам дворянство так личить, як корові сідло.

Мартин. Може,, ти’й корова, а мій прапрадід,..

Гервасі.й. Був стражник? Чув! А мій був підкоморий!

Мартин. Твій під коморою тілько сидів, то інша' жеч...

Гервасій. А твій стеріг тієї самої комори, де мій сидів?

Матвій. Ха-ха-йа! Та буде, панове, а то ще полаєтесь! Цо там по титулі —( кєди нєма ніц в нікатулі!..[20] Краще, пане Мартине, віддайте Марисю за Миколу та зап’ємо могорич!

Мартин. Ні, пане Дульський... У мене, слава богу, є і в шкатулі... Я. на другій линії...

Гервасій. Він дворянин!

Мартин. Щоб. ти знав! '

Гервасій. Горе з такими,^дворянами!,‘А по-моєму, хто 'вчену голову має, ,то дзорянин,, а вже як неграмотні дворяне, то... ' ^ ’

Мартин. Я неграмотний? Вибачай! То ти неграмотний, бо умієш тілько молитви читать, та й то по батьківському молитвенику, а по чужому не втнеш!.. А я й скоропцсь розбираю.

Гервасій. По батьківському молитвенику тепліщ молиться.

' Матвій. Ну, ‘годі, панове, бо я бачу, що посваритесь!

Г е р в а с і й. І справді! Як наше не в лад, то ми з своїм назад!.. Прощайте, пане уродзоний! Тілько глядіть, щоб не чухалися, як дворянство крізь щаблі випаде. (Іде.)

Мартин. Не журись, у нас вози лубками вшиті!

М а т в і й. От і не вгадав: думав могорич пить, а піднесли дулю,— і ніс, здається, не свербів.

Мартин. Чого ж, милості просю: сідайте, я зараз почастую, то одна жеч, а це друга.

Гервасій. Де вже нам з дворянами за одним столом сидіть. (Пішов.)

Матвій. Прощайте, пане Мартине! Жаль, що так розходимось.

Мартин. Оставайся, закусимо.

М а т в і й. Нехай другим разом, а тепер не приходиться: умісті прийшли, умісті й вийдем... Іще раз скажу: жаль, що ви не віддаєте Марисю за мого хрещеника, славний парубіяка...

Мартин. Я й сам знаю... так не рівня по званію.

Матвій. До зобачення! (На відході.) Може, ще роздумаєте і на тройцю 9 потанцюємо! (Пішов.)

ЯВА II

М а р т її її, а потім ГІ а л а ж к а.

Мартин (один). Може, й на тройцю потанцюємо, тілько не на Миколинім весіллі. Бач, хлоп, підніжок пана Кра-совського! Туди ж, у рідню лізе,— умийся попереду!.. Якби не в моїй хаті, єй, наплював би Гервасієві у самісіньку пику за його хлопські речі... І він зо мною рівняється!.. Далеко!.. От як приїде сьогодня з города наш жених — губернський секретар-регістратор,— тоді милості просю подивиться, за кого Боруля віддає свою дочку!.. Ха!

Входе Палажка.

Палажка. Чого це Гервасій і Матвій заходили?

Мартин. Гервасій свата нашу Марисю за свого Миколу.

Палажка. От і слава богу! Я рада, що такого зятя мати буду: поштивий, добрий і хазяйський син.

Мартин. І хлоп.

Пал ажка. Такий, як і ми.

Мартин. Дурна!

Палажка. Сам ти дурний! Чого лаєшся? Що ж ти маєш против Миколи?

Мартин. Сліпа!

Палажка. Тьфу! То тобі, мабуть, повилазило.

Мартин. Глуха!

Палажка. Отже, єй-богу, так і вчеплюся у чуприну, як будеш лаяться!

Мартин (набік). Чого доброго, вчепиться! Це буде не по-дворянськн. (До Палажка.) Не сердься, Палазю, а скажи мені — ти бачила ту бумагу, що Степан привіз?

Палажка. Бачила.

Мартин. І чула, що він читав у бумазі?

Палажка. Чого ти причепився до мене? Не балакай навтямки; кажи товком: чи віддамо Марисю за Миколу? Не мороч мене.

Мартин. Діло шість місяців в герольдії, не сьогодня-завтра утвердять в дворянстві, а я дочку віддам за мужика!.. Що ж то я з глузду з’їхав, чи як?

Палажка. Здається мені, що з’їхав: не велиш ні мені, ні, дочці робить, сам не робиш, понаймав наймитів, наймичок, хазяйство псується...

М а р т и н. Палазю! Дворянин — одно, хлоп — друге!.. Може, ти цього не розумієш, то тобі ясніше скажу: сметана — одно, а кисле молоко — друге! О! Розумієш?

Пал а ж к а. Одно розумію, що ти стерявся розумом.

Мартин. О господи, о господи! Нащо ти мене довів до того, що я одружився з простою мужичкою! Нічого не тя-ме — як до пенька балакаєш. І казав же покійний папінька: женись, сину, на шляхтянці. Ні, таки погнався за чорними бровами! От і дожив: брови злиняли, а гонору як не було, так і нема!

Палажка. Божевільний! Єй-богу, божевільний! Ти б дроку напився.

Мартин. Що ти з нею будеш балакать?.. Хіба тобі краще буде бачить свою дочку за репаним мужиком Миколою, ніж за губернським секретарем-регістратором? Краще? Кажи!

Палажка. А де ж він у біса, той... ростератор?

Мартин. Регістратор.

Палажка. Та не вимовлю.

Мартин. Ото-то ж бо й є! Пр иїде, душко, приїде! Про нього ж я й казав Степанові на од’їзді — чула?

Палажка. То чом же ти мені не сказав? А то: і сліпа, і глуха — тілько роздратував мене... Ну, а Марися?.. Ти ж її питав,— може, вона не схоче?

Мартин. І питать не буду, нащо питать? Вона не дурна, в ній батькова кров, розбере, не бійсь, де пан, а де мужик!

Палажка. Дай боже! Хіба я їй ворог?

Мартин. І я не ворог своїм дітям, хочу обох дітей пристроїть по-дворянськи!.. Тілько ти, Палазю-душко, зді-лай милость, не супереч мені, слухай мене.

Палажка. Не дратуй мене, то все буду робить, як 'звелиш.

Мартин. Ну, годі! Сідай, душко! Омелько привезе са-муварь, чаю, сахарю і... кофію. Чай я пив і знаю, як його настановлять, то сам тобі розкажу; а кофію не знаю, як роблять. Піди ти зараз до Сидоровички — вона зна — і повчися у неї. І розпитай гарненько, як його роблять і коли його подають: чи до борщу, чи на ніч?

Палажка. А коли ж приїде жених?

Ма рти н. От Омелько привезе звістку, а може, й самого привезе, бо недурно ж його так довго нема, мабуть, задержав, поки з присутствія вийдуть.

Палажка. То я ж зараз і піду, бо, може, сьогодня й привезе.

Мартин. Іди, іди, душко! Та розпитай гарненько про всі звичаї і порядки дворянські. • .

Палажка пішла.

ЯВА III

Мартин, а потім Трохим і Омелько.

Мартин (один). Довго ж нема Омелька! Певно, привезе жениха. Та вже пора б йому й приїхать давно. Треба буде попросить на вечір Протасія; він гарно і багато уміє балакать... А важко і в дворянстві жить: розходу, розходу,— самим робить якось не приходиться...

; „ , Входе /Г р о х и м.

Трохим. Пане! Наших дві пари волів і дві корови зайняв економ у двір.

Мартин. Де ж вони паслись?

Трохим. Та в череді, з череди й зайняв!

Мартин. Як вій смів?!

Трохим. Так пан Красовський звелів.

Мартин. О, виродок з шляхетського заводу! О, гайдамака! Грабитель! За що ж?

Трохим. Каже, що на вас накинули ’ чинш і поки не заплатите — не віддасть.

М а р т и н. Не. віддасть?.. Бери паЛицю і^1 мені знайди доброго дрючка!.. Я їм покажу... Я... Ми їм покажемо!

Т р о х и м. Ні, пане, я не піду. Він похваляється і вам. на спині горба зробить. Каже: Боруля добивається бумажного горба, а я'йому на спині горба иадрюкую.

Мартин. Хто це казав?

Трохим. Економ.

Мартин. О, хлоп поганий! Він, наймит Красовського, мені горба зробе? Мені?.. Та я... Запрягай коней, поїду зараз в стан! Це грабіж, грабіж!...

Трохим. Нема ж натачанки ще з города.

Мартин. Біжи до Сидоровички, позич.

Трохим пішов.

Граблять!.. Граб... Граб... Це мені ще і на руку — нехай граблять!.. Разом за все отвіт даси! Ні, пане Красовський, Боруля ще потягається з тобою! Мабуть, почув, що діло в герольдії... апеляція... стрічний іск йому в печінку сіли...

0 пресвята діво! Вмішайся в моє діло, поможи мені ворога свого доканать.

Входе Трохим.

Трохим. Там прийшов Омелько..

Мартин. Який Омелько?

Трохим. Та наш же Омелько.

Мартин. Сам?

Трохим. Сам.

Мартин (набік). Що ж це за знак: і забарився, і жениха не привіз? (До Трохима.) Запрягай же свіжих коней у нашу натачанку, та поїдемо, зо мною у стан, а , Омелько нехай зараз іде в хату...

Трохим. Він боїться іти в хату.

Мартин. Чи ти не здурів? Чого він боїться?

Трохим. Та коней наших покрали в городі.

Мартин. Як?.. О господи! Нова напасть... Тягни його сюди, за чуба тягни! (Біжить до дверей.) Омелько! Ірод! Супостат! Іди в хату!

Входе Омелько, босий.

Де коні, азіят?

Омелько. Украли.

Мартин. Украли?

1 Омелько. І чоботи, і кобеняк украли...

Мартин. Як же в тебе голови не вкрали?

Омелько. Бо нікому не потрібна: у кожного є своя, хоч

поганенька.

, Мартин. Що ж мені тепер з тобою робить? Га? Що?.. Бодай ти галушки не проковтнув, щоб ти вареником подавився, кажи: шкуру з тебе здерти?.. Розказуй, анахтема, як було, діло?

Омелько. Та так було діло. Що як приїхали ми з паничем, зараз понаходило тих судейських видимо-невидимо.

Послали за горілкою, панич достали сало, курей і прийнялися трощить та пить. А далі, спасибі їм, і мене почастували; а чарка така, що й собака не перескочить; я довго не хотів випить повної і таки випив; випив, закусив салом — у мене з дому було своє сало і хліб...

Мартин. Мерщій розказуй! Ти з мене печінки витягнені.

Омелько. Не перебаранчайте, пане, бо ви мене зіб’єте з пантелику.

Мартин. Я тебе з ніг зіб’ю і шерсть на тобі вискубу!

Омелько. От я й забув, що казав.

Ма ртин. Говори, говори, бісова патяка, буду мовчать, говори!..

Омелько. Випив, закусив салом.

Мартин. Ну?

Омелько. У мене з дому було своє сало і хліб.

Мартин (крізь зуби). Чув, чув!..

Омелько. Напоїв коней і хотів спать лягать, а тут, спасибі їм, ще піднесли... Потім третій раз почастували, і вже не скажу вам: чи частували ще й четвертий раз, чи ні, бо не пам’ятаю,- як і заснув. Вранці, до схід сонця, прокинувся— не можу голови підвести... Почав пригадувать: де я? Не пригадаю. Глянув набік: чиїсь босі ноги на полудрабку. Що воно за твар, думаю собі, втпслася до мене на повозку, чи не Горпина. Далі думаю: коли є ноги, то повинна буть і голова,— а голови не видко, тілько моя, та й своєї голови не бачу, а чую, що па в’язах щось таке важке теліпається, мов хто начепив клунок з піском... Помалу-помалу підвів я голову. Дивлюсь: нікого нема, кругом чужа оселя... Боже мій! Тут зразу голоза моя зробилась легка, як вівсяна полова, і я догадався, де я і що зо мною було! Схопивсь... сюди, туди — нема ні коней, ні чобіт, пі кобсняка! Сів я та й заплакав.

М а р т и н. Заплакав?

Омелько. Заплакав. Гіркими сльозами заплакав: чоботи були настоящі шкапові і кобеняк...

М арти н. Луципір! А коней тобі не жаль?

Омелько. Та коні знайдуться, бо там якийсь судей-ський, з мідною бляхою на грудях, списав усе: і як- коней звуть па ймення, і до якого полудрабка котра коняка була прив’язана, і полудрабки розгляділи,— усе як слід, я розказав усі прикмети. Записали і те, що як удариш батогом, то Кулкат крутить хвостом соб, а Зозуля крутить хвостом цабе,— все записали, коні знайдуться!.. (Зітхає.) А чоботи і кобеняк...

Мартин. Геть з очей, паршивий робітник! Тобі гиндики пасти, а не коней глядіть! Самі кращі коні пропали! Будеш же ти одслужузать мені за коней шість літ.

Омелько. А буду. Таке діло. (Набік.) А хто ж мені од-служе за чоботи та за кобеняк? Якби не ти, то я б їх і не брав.

Мартин (до Трохима). Біжи до Сидоровички, візьми натачанку чи візок, запрягай коней, та хоч уночі поїдемо до станового.

Трохим вийшов.

(Омелькозі). Ти чого стоїш? Пішов, не печи моїх очей!

Омелько. Та тут ще лист від панича.

Мартин. Чого ж мовчиш? Давай мерщій, шелепа!

Омелько (достає з шапки). Та не гримайте ж хоч за листа, бачите, зашив як далеко — боявся, щоб хто не вкрав. Думаю: «Хоч шапку і вкраде, то лист буде цілий, чорта з два найде». Нате.

Мартин (прочитавши). Що його робить?.. Жених обі-щав приїхать, як коней пришлю за натачанкою... Тут грабіж... там коней покрали!.. Памороки забило... (До Омель-ка.) Іди, розумна голово, надівай постоли, поїдем зо мною у стан, а Трохим поїде в город зараз же, щоб завтра і натачанку привіз... Упряж де ти зоставив?

Омелько. Злодії взяли,1 тілько черезсідельник зостався.

Мартин. Щоб ти на ньому повісився! І упряж позич в Сидоровички.

Омелько. А коней яких запрягать?

Мартин. Не питай мене!.. І дорогою не балакай до мене, бо я тебе, каплоуха собако, чисто всього обпатраю!

Омелько. Ну й сердитий... Що то пан! (Пішов.)

Мартин (один). І язик став як кілок, і в роті пересохло!.. А синок... синок!.. Я тут із шкури вилазю, щоб його в люде вивести, а він там п’янствує...

Входе Омелько.

Ти чого знову у вічі лізеш? Кортить, щоб поскуб?

Омелько. Письмоводитель станового приїхав, питається, чи ви дома, та я пе знав, що й сказать, боявся, щоб не лаяли... Що йому сказать?

Мартин. Зви! Проси! Бачиш — дома, хіба тобі повилазило?

Омелько вийшов, Мартин біжить до бокових дверей.

Палажко! Письмоводитель приїхав... 1-і! Я й забув, що її нема! Марисю! Пошли за матір’ю до Сидоровички, а сама зари вареники, печи курчат, нехай дівчата печериць назбирають, у сметані насмажиш, та яєць звари уснятку і молока спар!.. Нехай Омелько порося заколить... Та квас, квас щоб був, бо він раз у раз з похмілля... Певно, привіз утвержденіє в дворянстві. Отепер, пане Красовський, я тобі покажу, яке я бидло і яке теля мій син... (До дверей.) А, Нефодій Осипович! Пожалуйте, пожалуйте, дорогий гостю!..

Завіса.

ДІЯ ТРЕТЯ

Декорація та ж.

ЯВА І

Мартин. Цілу ніч з досади не спав! Як прочитав Нефодій Осипович бумагу, щоб мене безотлагательно вивести з імєнія Красовського, то наче п’ять котів вскочило у груди і разом почали дряпать там своїми гострими кігтями!.. Ну, пане Красовський! Сипеш ти грішми, щоб мене вивести звідціля,— і я посиплю, де треба, щоб тебе у острог посадить!.. Нефодій Осипович за грабіж узяв заявленіє, каже: це уголовне діло!.. Красовський хвалиться та похваляється!.. Хвались, хвались!.. Коли б мені ще роздратувать його, щоб він розбій який зробив, та на Сибір... Що Сибір? На каторгу його!.. Будеш ти знать Борулю і дітям закажеш!.. Я не буду хвалиться, ні, а тим часом і в острог, і в Сибір, і на каторгу тебе запру... О, не я буду!. Якби не ждав сьогодня жениха, то зараз би поїхав у город — до повіреного, там голова: гу-берньою править! Ну, та день-два підожду... Гей, Омелько!.. Бог дасть, дочку пристрою, тоді заживу настоящим дворянином: собак розведу, буду на охоту їздить, у карти грать.

Входе Омелько.

Чого ти лізеш, як черепаха?

Омелько. А хіба я птиця? Літать не можу, поки встанеш, поки прийдеш...

Мартин. Ну, ну, годі...

Омелько. Коли б чоловік крила мав...

Мартин. Годі!

Омелько (набік). Ніколи не дасть договорить:..

Мартин. Іди мені зараз аж на шпиль, звідтіля видко верстов на п’ять по дорозі в город, там будеш сидіть і ждать...

Омел ь к о. Чого?

Мартин. Слухай!

Омелько. Та я ж слухаю.

Мартин. Мовчки слухай!

Омелько. Мовчу...

М а р т и н. Як побачиш наші коні і нашу натачанку і буде там сидіть двоє, прибіжиш додому попереду...

Омелько. А як я не добіжу попереду?

Мартин. Що ти йому будеш казать?

Омелько. Трохим же буде кіньми їхать, а я пішком бігтиму, то хоч би з мене й дух виперло, а я не поспію вперед, хіба разом прибіжимо.

Мартин. Не разом, бусурмене, не разом! А треба, щоб ти. його здалеку побачив, і вперед прибіг.

Омелько. Не прибіжу. Годів п’ять тому назад, може б, і прибіг разрм, а тепер не прибіжу. Та й нащо ж я буду бігти разом з ним? Він буде їхать, а я буду бігти біля натачанки, на сміх людям, як собака! Та Трохим на зло, мені запустить так коней, що й чорт з ним не збіжить.

Мартин. Хіба ж я тебе, супесе клятий, затим посилаю, щоб ти наввипередки з кіньми біг?

Омелько. А хіба я знаю.

Мартин (бере його за груди). Не знаєш?

Омелько (набік). Отже, останню свиту порве.

Мартин. Звістку, звістку, звістку щоб подав вперед — гость важний приїде!

Омелько. То дозвольте коня взять.

М;а рт и н. Бери, бодай тебе за пупа взяло, тілько не м.уч мене!

Омелько. А якого ж коня взять? Я візьму Рака...

.Мартин бере його за шиворот, поверта до дверей і виводить.

Та постривайте, пане, я сам піду, а то ви мені свиту порвете. (Випхнув.)

ЯВА II

Мар т,и и, а потім Марися.

Мартин. От мука мені з цим каторжним Омельком! І вигнав би, жаль — давно служить, і привик до нього так, що як не бачу дорго, аж скучно. А він, чорт його-знає, чи нарошне. дражнить мене,, чи таки справді дурний трохи зробився. . . — .

Входить Марися і несе клунок.

Куди це? Що це?

Марися. Треба прати сорочки тощо, багато набралося вже шмаття.

Мартин. Я тебе постираю! Страмить мене хочеш? Дворянська дочка сама стирає! Може, ще й на річку підеш? Для чого ж то я двох робітниць найняв?

Марися. Вони на городі копають, а я ж що буду робить?

Мартин (набік). Справді!.. І сам не знаю, що б вона робила, яку б їй роботу дворянську знайти... (До Марисі.) Нічого не роби!

Марися. Та я ж так занудюсь без роботи, захворію.

Мартин. Глупство! Наглядай, щоб другі робили, а сама надінь мені зараз нове плаття, помий гарненько руки та й сиди, як панночці слід. Та руки, руки мені мий разів три на день, не жалій мила. Ну, на лиці вона й так гарненька; а треба б присипать ще борошенцем,— є таке борошенцё, та не знаю, як його звуть і де воно продається...

М а р и с я. Як собі хочете, а я, єй-богу, без роботи не буду сидіть.

Мартин. Не смій мені, кажу! (Набік.) Яку б їй роботу найти пристойну?.. А! (До Марисі.) Я тобі п’яльця достану, будеш вишивать у п’яльцях.

Марися. Та я ж не вмію.

Мартин. Навчишся. Не святі горшки ліплять! А шмаття однеси назад.

Марися знизує плечима і виходить.

Піду справді до Сидоровички, я бачив у неї п’яльця, вона вже стара, не бачить, то віддасть для Марисі, для своєї хрещениці, і покаже, як на них вишивать... Ох, поки-то все поставиш на дворянську ногу, то й чуб тобі свердлом стане! (Пішов.)

ЯВА III

М а р и с я, а потім М и к о л а.

Марися (одна). Таке щось чудне у нас робиться, що хоч з хати тікай!.. Чую я, що батько все про дворянство балакають, а ніяк не розберу, чого-то дворянці стидно робить. Дивно... Перше батько казали, що всякий чоловік на світі живе затим, щоб робить, і що тілько той має право їсти, хто їжу заробляє; тепер же все навиворіт. Коли б Миколу побачить... Вчора був його батько у нас, чи говорив же він про наше весілля? Микола, певно, знає, хоч би прийшов заспокоїв мене, а то чогось невесело на душі, наче що недобре

серце віщує!.. Хотіла вчора увечері вийти до Миколи, лихий приніс письмоводителя, з ним порались до півночі... поки нагодували... Сьогодня ввечері побачусь...

Микола (під вікном). Марисю, можна зайти?

Марися. Микола! Заходь, заходь — я одна: ні батька, ні матері нема.

Входе Микола.

Микола. Марисю, моя рибонько, що ж ми будемо робить?.. Твій батько не хоче віддать тебе за мене!..

Марися. Чом?!

Ми ко л а. А що я не дворянин! І тепер мій батько розсердились, хочуть, щоб я сватав дочку Котовича.

Марися. Що ж ти зробиш?

Микола. Не знаю!.. Посватать, замість тебе, дочку Котовича, розбить свої надії, а з ними й серце — все одно що живим лягти у домовину!.. Знов же, не послухать батька, то прийдеться з ним посвариться!* А тим часом ти, покірна волі свого батька, підеш за другого, тоді удвоє тяжча моя мука буде: я потеряю і батькову ласку, і тебе!.. О, чом я не дворянин?!

Марися. Ти мене любиш?

Микола. Умру бе:з' тебе!

Марися. І я люблю тебе так само і ні на кого не проміняю. Слухай же мене. Корися батькові свойому, та тілько сватать Юльку не спіши! Проси його, щоб підождав, поки- її ти сам не розпізнаєш,— він тебе любить і згодиться! А я чим часом роздивлюсь, прислухаюсь і розміркую, що робить.

Микола (кидається до неї). Марисю! Ти мій розум, моє серце, мої очі! Дай поцілую тебе за пораду!

Марися. Тепер нам не до того! Іди додому краще, щоб нас тут не зуспіли,— тоді й заміри наші розлетяться...

Микола. Іду, іду, Мариночко моя! А ввечері ж ми зійдемось знову?

Марися. Жди мене під яблуньою у садку.

Микола. О, коли б мерщій зайшло сьогодня сонце! (Пішов).

ЯВА IV М ,а р и с я, потім Пала ж к а.

Марися (одна). Так от яке зуспіло мене горе! Дворянина батькові в зяті схотілось. О боже мій! Та де ж на всім широкім світі знайдеться дворянин, щоб так мене любив, як любить мій Микола? І я? Кого так щиро полюблю, щоб

промінять його, забуть? О, нікого, нікого! Краще смерть, ніж заміж за другого!..

Входе Палажка.

Мати! Вони, певне, не знають нічого... Мамо!

Палажка. Чого, дитино моя?

Марися. Що в нас робиться? Чом батько від Миколи старостів не прийняли? Я ж вам давно казала, що люблю його, що він буде мене сватать, і ви самі тому раділи...

Палажка. Ох, дитино моя! Не пристало тобі тепер іти за Миколу. Батько каже, що ми в дворяне вийшли — панами стали, а Микола не дворянин і через те нерівня тобі.

Марися. Нерівня?.. Боже мій! А хто ж нам рівня? Хіба хочете, щоб я дівкою посивіла?

Палажка. Не журись, дочко, не посивієш — жених є... гарний... і чин має.

Марися. Є?! Хто?

Палажка. Отой судейськии, що приїздив до нас з Стьопою на масляній... Ти йому уподобалась... Пам’ятаєш? Що грав на гитарі і співав... Чин великий на ньому... рости-ратор, либонь...

Марися. Мамо, голубко моя! Я вже давно люблю Миколу, а того судейського тілько раз бачила, не знаю його — і знать не хочу.

Палажка. Ох, не завдавай же і мені жалю! У мене у самої серце болить за Миколою, я сама його люблю... та що ж нам робить, що нам робить, коли тепер не приходиться тебе за простого віддать, бо ми в дворяне вийшли.

Марися. Мамо! Жили ж ми перше без дворянства, і всі були щасливі!.. Нащо ж дворянство нам здалося, коли воно горе Приносе? Коли через нього ви хочете мене нещасною зробить, занапастить мій вік молодий!.. Мамо! Я ж ваша кров,— не губіть мене, віддайте заміж за Миколу. Я не хочу буть дворянкою! Краще жить на світі щасливим мужиком, ніж нещасним паном,— це всяке знає!..

Палажка. Правда твоя! Ох, правда, моя добра ти, моя розумна дитино!.. Ти побалакала зо мною — і в мене наче полуда з очей упала. Сама бачу, що дворянство нам біду робе. А почну батькові казать, щоб не видумував нічого, щоб жив по-старовині,— то закричить, з.атопа ногами, почне читать мені якісь бумаги про дворянство, затуркає мене, чагиркає, зіб’є з пантелику, і я думаю: може, ми й справді вже дворяне,— і починаю по:панськи привчаться, і самій тоді хочеться тебе за благородного віддать заміж!.. Тепер не знаю, що й казать, що і робить, вимучилась зовсім і одуріла. От вже другий день ходжу до'СІидоровички, вчуся дворянським звичаям, щоб прийнять жениха, бо він сьогодня і приїде.

Марися. Сьогодня?! Мамо! Уговоріть же татка, щоб не губили мене!

Палажка. Ох, не можу, дочко, не можу, тілько посваримось, дитино моя, а товку не буде! Ще й поб’ємось на старість, бо вже два рази мало-мало не бились...

За коном голос Мартина: «Сюди, сюди, помалу тілько!»

Батько іде!.. Ходім звідціля. (Пішла.)

Марися. Що мені робить?.. Ще батькові упаду в ноги... (Пішла.)

ЯВА V

Мартин, а за ним хлопець вносить п’яльця; потім Марися.

Мартин. Отут, хлопче, постав та й іди собі. .

Хлопець ставить п’яльця на місто і виходить.

П’яльця! І нехитра штука, а зараз красу господі придали. Якось аж веселіше горниця дивиться. Нехай Марися вчиться. Сидоровичка обіщала показать, спасибі їй. От і благородна кума в пригоді стала! Кумів завше треба вибирать значних і благородних! А як, бог дасть, Марися вийде заміж, то первого онука он як охрестю: кумом візьму полковника Лясковського, а за куму — генеральшу Яловську.

Входе Марися і пада йому в ноги.

Що це?!

Марися. Не. губіть мене, не топіть мене — я у вас одна!

Мартин. Ото господи, як злякала, аж ноги затрусились... Встань! Чого тобі? ,

Мари ся. Не віддавайте мене заміж за того жениха, що приїде з города,— я його не люблю, я за нього не хочу...

Мартин. Як?! За. благородного чоловіка не хочеш? За кого ж тебе тоді віддать?

Марися. Віддайте мене за Миколу..

Мартин. Світ навиворіт. Панночці — мужика забажалось!.. Не смій мені про це й заїкаться!

Марися. Я люблю Миколу, і він мене любить, ми будемо щасливі... . ,

Мартин. Що то за слово таке — любить? Кажи мені, що то за слово таке?.. Га? Що воно означа: чина чи дворянство?

Марися. Я не вмію розказать... Я... . .

Мартин. Видумка! Витребеньки! Баб’ячі химерики! Чина, дворянство треба любить, а другої любові нема на світі!..

Марися. Я собі смерть заподію, коли...

Мартин. Не сердь мене, бо я порву на собі всю одежу!.. Чуєш?.. Здуріла дівка, ще й не розгляділа добре благородного жениха, а вже єретується! Та жених такий, що хоч би яка панночка, то з охотою пішла б за нього,— от приїде, то побачиш!.. А про Миколу і не думай! Та я скоріще вб’ю тебе, ніж віддам за мужика; я тебе з дому вижену, я тебе!.. Та я не знаю, що зроблю!.. От дітки! Ти для них піклуєшся, побиваєшся, з шкури лізеш, а вони, замість дяки, серце тобі надвоє роздирають! Мало мені муки з Красовським і так, та ще тебе віддам за мужика, щоб він зуби скалив?.. Іди! Жених, може, вже з гори з’їжджає... Іди одягнися мені у нове плаття, а цих речей щоб я більше не чув!

Марися. Тату!..

Мартин. Який я тато? Що то за тато?

Марися. Папінька!

Мартин. І слухать не хочу! Іди роби, що велять.

Марися пішла.

Не, знає свого щастя; сказано: молоде — дурне... Ох, діти-діти! Якби ви знали, як-то хочеться бачить вас хорошими людьми, щоб ви не черствий хліб їли... Якби-то знали... тоді б ви зрозуміли, що батьки не вороги вам... От трохи погримав, а вже й жаль!.. Воно ж, дурне, дума, що я їй ворог! Ворог за те, що витягаю з мужичества... А чого мені це коштує?.. Колись подякує.

Входе Омелько.

їдуть?

ЯВА VI

Омелько (задихався, не може говорить). ї-ї-ду-уть!

Мартин. Чого ти так засапався? Согіеш, як підпалений кінь. Далеко?

Омелько. Ху-ху-ху!.. Утомився...

Мартин. Ти ж конем їхав?

Омелько. Де там! Упав, к бісовому батькові, з коня...

Мартин. Я ж кажу, що так!.. Далеко?

Омелько. Ні, зараз за могилою і впав! Тілько що виліз на Рака, а...

Мартин. Не про те! Не про те я питаю! Чи далеко їдуть?

Омелько. Та, мабуть, уже близько біля двору. Мартин. Ти ж бачив; хто їде?

О м е л ь к о. А хто ж? Трохим їде — нашими кіньми і нашою натачанкою...

Мартин. А в задку сидить хто-небудь?

Омелько. В задку?.. Не примітив!

Мартин. Чого ж ти біг, бодай ти луснув! (Іде до вікна.) Омелько. Чисто коліно збив, болить, як печене, прибіг попереду, а він ще й лається!.. Чорт на тебе угодить... (Пішов.)

Мартин. Він... Жених!.. (До дверей.) Душко! Палазю! Приїхав! Жених приїхав! Одягайтесь мерщій! А господи, аж серце забилось! Принять треба на славу... (Відчиня середні двері.)

Входе Націєвський, з гітарою в руках, у шерстяній накидці. Мартин іде до дверей, розставивши руки.

Милості прошу, дорогий гостю!

Націєвський кладе гітару на стілець. Обнімаються і цілуються. Завіса.

ДІЯ ЧЕТВЕРТА

Декорація та ж.

ЯВА І

О м е л ь к о і Т р о х п м вносять стола.

Омелько. То це жених нашої Марисі, сьогодня й заручини?

Трохим. Еге. Дорогою він мене частував біля кожного шинку,— гарний панич!

Омелько. Він же й мене частував тоді, як чоботи і кобеняк украли, бодай йому...

Трохим. І що вони там роблять, ті судейські,— такого їх, як галок восени?

Омелько. Бумаги, каже, пишуть.

Трохим. Нащо ж ті бумаги?

Омелько. На продаж. Продають.

Трохим. Та хто ж їх купує, кому вони потрібні, хіба на цигарки?

Омелько. Виходить, є такі люде, що купують. От бачив повіреного, що приїздив? Коні, як змії, тарантас блищить, фурман, наче коробейник Улас!.. Бачив? Отже він бумаги продає. Його фурман дав мені на цигарку легкого тютюну і розказував, що, каже, його пан якісь бумаги пише і продає людям, що кому потрібно, з того й хліб їсть, і будинок має у городі. От і наш пан, каже, купив якісь бумаги у нього на Красовського, а Красовський, каже, довідався, приїздив аж у город, заплатив дорожче, і він продав йому бумаги йже на нашого пана. Так і торгує!

Трохим. Диви!

Омелько. Всякому чоловікові назначено, що робить, з чого хліб їсти і що йому мать! От мені назначено, щоб я без чобіт був і без кобеняка,— і вкрадено.

Трохим. Мабуть, що так... А не чув, коли буде весілля?

Омелько. Не чув. Вчора гуляли довго,— жених і досі спить.

ЯВА II

ѵ Входе Мартин.

Мартин. Чого ви тут стовбичите?

Омелько. Стола від Сидоровича принесли.

Мартин. Ага! Ну, біжи ж ти, Омельку, принеси умиваться паничеві.

Омелько і Трохим виходять.

Ще спить. Сказано, чиновний чоловік, не то що простий шляхтич: ще й чорти навкулачки не бились, а він схопиться

і гасає по хазяйству!.. Нащо вже я, от, здається, зовсім вибився на дворянську линію, а не можу уранці довго спать — боки болять, а треба привчаться! Воно якось так зовсім другу пиху тобі дає. Прийшов хто рано, чи там яке діло по хазяйству, а ти спиш! «Дома пан?» — питають. «Та ще сплять!» О! І всі на пальчиках... Безпремінно заведу такий порядок: чи прокинувся, чи ні, а буду лежать до сніданку.

Омелько несе ночви і відр.о води.

Що це?

Омелько. Та умиваться ж. -

Мартин. Ну і що тобі сказать? Де ж ти бачив, бусурмене, щоб люде в ночвах умивались? Поросят тілько у ночвах патрають, а ти хочеш благородного чоловіка...

Омелько. Та я ж письмоводителеві,дад ночвами ціле відро води на голову вилив.

Мартин. То інча річ — чоловік сирий і на похмілля.

Омелько. А цей хіба тверезий вчора ліг?

Мартин. Не твоє діло! Іди візьми велику дерев'яну миску І ВОДИ В полив’яний ГЛЄЧИК; « - '

О м е л ь к о. І щоб то відразу сказать, а то носись. (Пішов.) М а р тин (один). Треба десь такого служку достать, що при горницях був, бо Омелько старий для послуги, нічого не тяме.

Омелько вертається з глечиком і мискою.

Там постав, і якщо спить, то навідайся через яке врем’я.

Омелько пішов у другу хату, входе Палажка.

Спить ще. А що, як там, душко, у тебе: чи все готово? Палажка. Поки люде посходяться, усе буде готово.

Входе Омелько.

Мартин. А що?

Омелько. Потягнувсь, лупнув очима, повернувся, на другий бік і знову захріп.

Мартин. Навідайся ж опісля.

Омелько. Може б, я там посидів, поки прокинеться? Мартин. Опісля, кажу тобі. Чого ти там будеш стирчать, ще й сам заснеш.

Омелько. А потім прозіваю — будете лаять. Мартин. Не патякай! Поклич панночку. Де вона? Омелько. Порося патрають.

Мартин. О-о-о!.. Нехай одягнеться і сюди йде.

Омелько пішов.

(До Палажки.) Я ж тобі казав, я ж'тебе прохав, щоб ти їй не давала ніякої роботи, руки чисто порепаються,— а- ти порося її заставила патрать!

Палажка. Та цить уже, не гримай! Який же чорт буде обід варить, коли робітниці не тямлять нічого.

Мартин, Палазю, Палазю, не кричи, душко, а то почує. Ну, іди, душко, сама обід готов, а^7 вона нехай щ'е побуде з женихом.

П а л а ж к а. А ти ж з ним балакав? '

М а р т и н. Та ми вже зовсім скінчили з ним: п’ятсот рублів приданого, весілля на наш кошт, два годи доставлять у город топливо і деякі предмети на продовольствіє і хату поставить у: городі — місце у нього є.

Входе Марися.

Ну, то іди ж, Палазю, щоб справді там робітниці не нашкодили чого в Обіді, а то замість поросяти подадуть обгорілий оцупок.,

Палажка пішла.

Ну, моя дитино, я вже скінчив з твоїм женихом. Сьогодня заручини, а на тройцюД весілля.

Марися. Не любите ви мене... випихаєте з дому...

Мартин. Я тебе не люблю! Господи! Душу свою готов тобі віддать!.. Для кого ж я побиваюсь, як не для вас? Послухай мене, доню моя: краще, білий хліб, ніж чорний, краще пан, ніж хам! І батькове око, як прийдеться умирать, закриється спокійно, бо душа моя знатиме, що мої унуки — дворяне, не хлопи, що не всякий на них крикне: бидло! теля! Ох, дочко, ти не знаєш, як тяжко хлопом буть, усіх бояться, усіх лічить вищими від себе! І дай бог, щоб ти не знала; а я всього попробував і знаю. Не хмурся ж, не хмурся... Жених вийде, а ти сядь за п’яльці, будь з ним приязна. Сядь, доню, за п’яльцями якось пристойніше сидіть... так, ніби за роботою. (Садовить її.) Отак. Я ж зараз вернуся, а ти поводься з женихом як слід дочці Мартина Борулі, уродзоного шляхтича! (Пішов.)

ЯВА III

Марися, потім Омелько, проходе у кімнату, де спить Націєвський.

Марися (одна). Ох тату, тату! Якби ви знали, як мені тяжко слухать ваші речі! Наче тронулись, борони боже. Що мені робить? Щоб не сердить батька, я тим часом покірст-вую, а чого наговорю женихові, то нехай тілько слуха! Коли ж і після того не одчепиться, то піду вже на одчай: нехай хоч б’ють, хоч ріжуть — однаково!

Входе Омелько.

Омелько (несе обома руками миску, а в мисці глечик). Вже одягся! Ну, жених!.. Яка у нього червона жилетка, аж очі в себе вбирає!.. Одчиніть мені двері, а то воду розхлюпаю...

Марися одчішя

Хоч би пас почастували добре па заручинах, дома не страшно й випить... (Вийшов.)

Марися (одна). Виходь, виходь скорій... Може, сам одцураєшся, коли почуєш, як я тебе поважаю.

ЯВА IV

Входе Націєвський, одягнений у сюртук з куцими полами. Рукава з буфами, коло плечей ужчі,-а біля руки ширші. Штани широкі, трубою, коло чобота зовсім узенькі. Жилетка червона, двобортна, без манишки,

з мідними пугвицями, шия пов’язана чорним шовковим платком. '

Націєвський. З добрим утром, Марина Мартиновна, як спалось-спочивалось?

Марися. Лягли легко, встали ще легче; а ви як? Здається, і лягли важко, і встали тяжко...

Націєвський (набік). Зразу збрила! (До Марисі.) О, яка ви гострая і строгая!.. (Бере гітару і побренькує.) Нам з привички. Інчий раз, як вернешся од Шулемки 10, так ще тяжче ляжеш, одначе діла за мас ніхто не робе!.. А ви вишиваєте?

Марися* Ні, я не вмію, так сидю, батько звеліли вас піджидать за п’яльцями, щоб ви подумали, що я баришня...

Націєвський. А хіба ви не баришня?

Марися. Не знаю, як вам здається... Я проста дівчина, мужичка, нічого не вмію; я умію жать у полі, громадить, мазать, корів доїть, свиней годувать... Подивіться, які у мене руки...

Націєвський. І разпрекрасно! А як вийдете за мене заміж — ібо ми вже з папінькою вашим сіє діло покончили, не знаю, як ви,— тоді не будете жать, найдеться друга робота, болєє благородная... і руки побіліють... А по вечорам я буду вам грать на гитарі. Буде весело, у мене знакомих доволі...

М а р и с я. Я за вас не хочу заміж, то татко мене силують, а я вас не люблю...

Націєвський. Як цобрачимся, тоді полюбите!.. Любов — ета злодійка приходить зря, сьогодня нєт єйо, а завтра вот она! Та ви ще мене не знаєте! (Б’є акорд на гітарі і співа.)

«Гандалер молодой,

Взор твой полон огня,

Я стройна, молода,

Не свезешь ли меня?

Я в Риальто спешу до заката.

Видишь ли пояс мой С жемчугом, с бирюзой?

А в средине его Изумруд дорогой?

Вот тебе за провоз моя плата!»

«Нет, не нужен он мне,

Твой жемчужный убор:

Ярче камней и звёзд Твой блистательный взор,—

Жажду я одного поцелуя!»

У нас многія баришні од мєня тають, і ви розтаїте.

Марися. А я чого буду таять, я не сніг.

Націєвський. Ну, розтопитесь...

Марися. Борони боже! Хіба я смалець?..

Націєвський. Ха-ха-ха! Остроумно! Одно слово, полюбите мене — ручаюсь.

Марися. О ні! Ви мені противні...

Націєвський. Ето даже обідно, ібо я всегда иравілся женщинам... Почему же у вас такая злость протів мєня?

Марися. Я вас не люблю і прямо вам кажу, а ви таки лізете у вічі, от через це ви мені противні.

Націєвський. Та нет! Ето ви шуткуете!.. Ето ви говоріте по той простой причині, что мало знаєте мєня; а когда вийдете замуж, присмотрітесь і апробуєте — как пишется в журналах,— тогда друго’є скажете!.. А тепер заключим наш разговор поцілуєм, как жених і невєста. (Співає.) Жажду я одного поцілуя!.. Позвольте!

Марися. Цього ніколи не буде! Мені легше випить оливи з мухами, ніж вас поцілувать! Душа моя до вас не лежить,

і очі мої не стрінуться з вашими; а коли ви й після цього все-таки хочете, щоб мене присилували за вас заміж, то знайте: я люблю давно другого, чуєте? Люблю другого, йому слово подала, і не розлучить нас ніхто — хіба могила, а за вас я тоді вийду заміж, як у спасівку 11 соловейко заспіває! От вам уся моя правда. І нічого нам балакать, розміркуйте гарненько і більше до нас не приїздіть; а тепер — прощайте! (Хутко виходе.)

ЯВА V

Н а ц і є в с ь к и й, а потім М а р т и н і Палажка.

Націєвський (один). Любить другого... Положим, єжелі только любить, то це крупний пустяк, но єжелі любов з фіналом... Це для мєня мучітєльно будить і позорно даже!.. Впрочем, до свадьби далеко* ми і ето разузнаєм; а отказаться і перед вінцем можна... Как би я не вскочіл у корито!

За коном голос Мартина: «Так я хочу!» Голос Палажи: «А я не хочу!»

Голос отца і матері... один — хоче, другий — не хоче. Желательно послушать, об чом с,пор? Наверно, про мєня... Сюда, здається, ідуть! Сховаюсь. Де б же?.. Тут нема місця... А, в етой комнаті, де спав, біля дверей є шкап, за шкапом стану. (Пішов.)

Входять Пмажка і Мартин. .

п алажка. Не хочу, не хочу я твоїх кумів!..

Мартин. Цс-с! Дурна! (Іде на пальчиках до дверей

і загляда.) Нема. Пішли, мабуть, з Марисею на проходку у садок. Так не буде* як ти, душко, кажеїіі! Кумом візьмемо Лясковського,— чоловік значний і нужний, а" кумою буде генеральша ЯловСька — вона крижмо хороше дасть...

Палажка. Та кажу ж тобі, що я не хочу ні Лясковського за кума, ні Яловської за куму.

Мартин. У Лясковського дітей нема, багатий, він і дитину воспитає по-дворянськи.

Палажка. Якраз! Такий скупий та буде він тобі пеклу-ваться про чужу дитину? Мені страшно на нього й глянуть. Краще ми* візьмемо кумом Гарбузинського, а за куму Трщинську.

Мартин. От вигадала! Ну, Трщинська ще нічого кума, а в Гарбузинського своїх десятеро, чого від нього можна сподіваться для хрещеника?

Палажка. І ніколи ти мені не уважиш; я ж згодилась, щоб хлопчика звали Матвієм, а ти уваж за кумів.

Мартин. Та не уважу! Лясковський полковник, а Гар-бузинський копитан.

Пал а ж к а. Та нехай же тобі чорт, коли так! Вибирай собі сам кумів, нічого було й питать мене! (Іде назад.)

Мартин. Куди ж ти, стривай!

Палажка. Ніколи мені, через тебе порося ще перепечеться! Бери собі кого хочеш. (Пішла.)

Мартин (іде за нею). Ти ж розміркуй... Нічого в чинах не тяме .(Піиіов>)

ЯВА VI

Входить Націєвський, з накидкою в руках, а потім Омелько.

Націєвський (надіва накидку). Це так! Невєста з приплодом!.. Благодарю!.. Я ще тілько сватаю дівку, а вони, бачу, вже й дитину хрестить будуть. Ні, шукайте собі дурніщого. (Бере гітару під полу.) Давай бог ноги від такого шлюбу. Піду наче у проходку і — поминай, як звали! (Хоче йти).

Входе О м е л ь к о.

Омелько. Ану, скиньте лиш чоботи, посидьте трохи босі, тепер терло...

Націєвський (набік). От тобі й маєш! (До О мель-ка.) З якої статі? Для якої надобності?

Омелько. Та я достав трохи галанської сажі, то по-чистю, щоб блищали... Я вмент... я чистив і письмоводителеві, і...

Націєвський, А!.. Не нужно,, брат. Скажи мені, чи тут є корчма?

Омел ько.'А як же без шинку? Отут зараз за містком... Без шинку не можна.

Націєвський. То я піду трохи пройдусь, а кстаті у мене є діло до жида... (Пішов.)

Омелько (один). Похмелиться пішов... І не диво! У чоловіка голова тріщить після вчорашнього, по собі знаю. А наші завели сварку за кумів. Ну й чудні! На тройцю ще тілько весілля, та, може, й дітей у Марисі не буде, а вони вже збираються хрестить онука!.. Старий хоче кумом полковника, а стара — копитана! І таке підняли, що страх! Стара вже двічі за качалку хапалась!..

ЯВА VII

Входять Мартин і Палажка.

Мартин. Ну, годі, ну, не сердься, душко, а то ти

і при гостях надмешся, як гиндичка!.. Я вже згоджуюсь: нехай первого охрестять твої куми,, а другу дитину мої...

Палажка. Отак добре! Як так, то я вже не сердюсь... Натомилася з обідом, а тут ще й через сварку... Ну, обід, слава богу, готов...

Мартин. А ти чого тут виснеш?

О м е л ь к о. Та я достав галанської сажі, хотів паничеві чоботи почистить, а він пішов у корчму...

Март и н. Чого?

О м е л ь к о. Похмелиться.

М а рти н (підступа до нього). А ти почім знаєш? Га? Хіба він тобі казав, що йде похмелиться? Звідкіля ти це узяв?

Омелько. Та я так догадуюсь, а він казав — діло є до жида.

М а р т и и. Н-ну! Не такий сьогодня день, а коли я тобі зубіз не'повибиваю за твої речі, то .не я буду!.. Так і ляпнеш, що в голову влізе. У чиновників у кожного є діло до жида! Біжи поклич його зараз, скажи — гості збираються, будемо обідать. А Марисі пс бачив?

Омелько. У садку сидять.

Мартин. Гукни й на неї, щоб ішла.

Омелько пішов.

Палажка (у двері). Дівчата! Готуйте стіл!

М а р т и н. Що ж це нема гостей?

Входять дівчата і пораються коло столу.

Палажка. Кого ж ти кликав?

Мартин. Дульського, Протасія, Сидоровича, Рачин-ського, з жінками, з дочками,— набереться доволі.

Входе Д у л ь с ь к и й з жінкою.

Дульський. Здоровенькі були!

Мартин. Просимо, просимо...

Жінки цілуються, сідають і тихо балакають.

Д у л ь с ь к и й. Ну, поздоровляю тебе! Дай боже діждать онуків! =

Мартин. Спасибі!

Входе П р о т а с і й з жінкою, двома дочками.

От і Протасій з сімейством.

Дульський ховається між бабами.

Протасій. Всього доброго вам у хату! (До Мартина.) Голова трохи боліла після вчорашнього... А добре співа гражданський офицер, твії} зять! Я ще як жив на Дідовій Балці... А там здавна ос.івся Кирило Гарболінський, він був, кажуть, маркитантом в тисяча вісімсот двадцять дев’ятому году і нажився здорово: свій табун коней, пар сорок волів, корови, вівці... тоді не так ще сутужно було на землі, як тепер... А ми держали сад і став графа Рип’яшинськбго, на одкупі... Сад був чудесний... Одних груш, бувало, в Херсонщину фур десять одішлемо, а скілько свині поїдять, та доволі того з тебе, що ми тоді вигодували десять кабанів, та які кабани!..

Тимчасом як Протасій говоре, входе ще Сидорович з жінкою, здоровкаються, жінки цілуються; входе Марися; Сидорович глянув на Протасія, махнув рукою і пішов до Дульського. Слуха один Мартин, которий теж покида Протасія, і той, сказавши слів десять на вітер, заміча, іцо ніхто його не слуха, замовк і в цей мент побачив Дульського.

Ага! Дульський вже тут! Пане Мартине, # скоро будем обідать?

Мартин. От зараз прийде панич наш, він пішов трохи прогуляться...

Протасій (Дульському). От і добре, поки обідать, я тобі скінчу про церкву,— вчора не договорив, хтось перебив.

Д'у л ь с ь к и й (набік). Нікуди від нього не сховаєшся, заговорить на смерть.

Входе Р а ч и н с ь к п й з ж І и к о ю і ще гості. Цілуються. Протасій застукав Дульського і розказує йому, а той тілько головою хитає. Мартин почина нудиться: то в двері вигляда, то на столі поправля, то жінку манить до себе пальцем, шегічеться з нею, розводить руками, зве Марисю. Під кінець монологу він зовсім стурбований.

Протасій. Так ото, знаєш, поїхали ми у Кременчук 12 з Сидором Карповичем Жироїдовим, може, чув?.. Він літ п’ятнадцятьма може, й двадцять буде, як умер я Яструбин-цях І3... царство йому небесне... Балка упала на голову і вбила його.,, славний чоловік — я з ним спізнався ще у Плис-кові 14, імінії графа Лопушанського, Логіушанський охотник був на всю округу... Я в нього достав собі хорта, та така була собака, що зайцьові^й писнуть не дасть... Поїхав у Плисків до свого давнього знакомого Івана Жука, а старий Жук і каже: шкода, млин стоїть, поправляють. Нічого робить, стали ми годувать воли, а тут прийшов Сидор Карпович — він підрядився в Розлогах, у Херсонщині, строїть церкву і ото попросив мене поїхать з ним у Кременчук лісу куповать. Діло було напровесні. Не доїжджаючи Кременчука, є город Крилов^15, а там живе давній мій приятель, ще й кум — Супостатов. Лісом торгує. Ми з ним у вен-герську кампанію 16 познакомились, я хрестив з його жінкою дочку у Митрофанова,— може, знаєш? Єлена Вікентьєвна...

Входе Омелько.

Омелько. Оказія, пане...

Мартин. А що? Де панич?

О м ел;ь ,к о. Подався у город.

Мартин. Як?

Омелько. Наняв Шулима, і той його повіз на своїй коняці у город.

Мартин. Брешеш, іроде!

Омелько. Побий мене бог! Я сам бачив, як виїхав з двору, ще й сказав мені: кланяйся своєму панові, скажи, щоб не ждали мене більш ніколи... Я, каже, пошуткував!.. Жид ударив кобилу батогом, повозка заторохтіла, і я більш нічого не чув.

Мартин. О господи! Що ж це? Насмішка? Не може статься, тобі так здалося!

Омелько. Та нехай мені повилазять! Коли не вірите, то спитайте Голду.

Мартин хватається за голову і сіда, гості сполошилися, шепнуться.

Дульський. Ходім, панове, бачите — чоловік у такій оказії, чого нам тут стирчать.

Виходять.

Перший гість (на відході). От тобі й заручини...

Д р у г и й , г і с т ь. От тобі й чиновний жених... Ха-ха!

Протасій. То я тобі другим разом розкажу. Прощайте!

В с і виходять.

Мартин (вскакує). Осудовисько! На весь світ осудо-висько!! Палажко! Що мені робить? Що нам робить?.. -

Палажка (обніма Марисю). Бідна моя дитина! Ославив, покинув!.. (Плаче.) Хто тебе візьме тепер?..

Мартин. Цить!! Я йому так не подарую!. О мізерний,

о паскудний! Кипить моя кров!.. Кипить!! Мені страм, дочці страм!.. Перед усіма дворянами страм... Ні! Я ж і тобі, я ж і тебе... (Біжить до дверей і гука.) Омелько! Омелько. Я тут, ось.

Мартин. Сідлай мені Рака, а сам сідай на Блоху.

Омелько вийшов.

Палажко! Достань гарапник, давай шапку!

Пал а ж к а. Опам’ятайся, що ти робиш?..

Мартин (тупа ногами)., Не питай!! Роби, що велю!

Палажка пішла.

Я ж на твоїй спині всю свою обіду випишу!.. Я ж тобі... Марися. Папінька...

Мартин. Мовчи! Геть пішла!

Марися вийшла.

Не будеш ти славить, а будеш ти струпи гоїть! Палажко! Давай шапку, давай гарапник!.. О, злість мене задавить... Омелько! Мерщій!

Входять Омелько з середніх дверей, Палажка — з бокових. Палажка подає шапку і гарапник.

Омелько. Готово!

Ма'ртин (надіва шапку, бере гарапник). Бери і ти батога, за мною! Я ж з тебе зроблю писанку!.. Я ж тобі покажу, як шуткувать з дворянином!

Мартин і. Омелько виходять. Палажка обнімає Марисю, плачуть.

Завіса.

ДІЯ П’ЯТА

Декорація та ж. ;

ЯВА І

Входять Степан і Омелько. Степан одягнений по-дорожньому.

; Омелько несе за ним скриньку.

Степан. Ну, слава богу,— дома. (Роздягається.) Омелько. Де його поставить?

Степан/ Став тут і доказуй мерщій, як далі було. Далеко ж ви його догнали?

Омелько. От зараз на повороті, біля розкопаної могили.

Степан. Ну?

Омелько. Стали наближаться, а панич той, певно, пізнав нас, почав штовхать жида у спину; а жид оглянувся і зараз затріпав обома руками, зашарпав кобилку віжками і ну її цвьохать батогом; а кобилка вскач пустилась, а ми ще гірше припустили. Коні наші потомились, бо ми'3 копита вскач погнались. Блоха вже стала спотикаться, а Рак аж стогне під паном! Вони не втечуть, а ми не доженем... А біля могили дорога переорана, повозка застрибала по борознах, потім задок схиливсь на лівий бік, потім одско-чило колесо, вісь одбилась, кобилка стала, жид схопився і що є духу попер у бур’яни.,. Отут ми їх догнали... і я напарив жида, а панича пан частували.... Спасибі, чумаки одняли, ,а то, мабуть, і вбили б. А потім пан злізли з коня, стали пить воду, трусяться та й упали як неживі... Чумаки ті їх і додому довезли.

Степан. От нещастя!.. Іди ж випрягай коні.

Омелько пішов.

ЯВА II

Степан, а потім Марися. •

Степан (роздягається). І хто б сподівався, що так скінчиться сватання? Добре й Націевському сердешному досталось, одначе хоч би тобі пару з рота пустив!.. Як приїхав, то слабів дві неділі. Я його питаю: а що, як?.. Нічого, каже, приймали гаряче. Тепер і сам бачу, що гаряче. Погані наші діла, усе пішло шкереберть — і в дворянстві одказали, і земський суд скасували, 17 і я остався за штатом — і куди примоститься, сам пе знаю...

Входе Марися.

Марися. Стьопа! При їхав? Здрастуй, братику! (Обніма його.) Слава богу, що ти приїхав,— ми вже з мочі вибились і ради не дамо!.. Батько дуже слабі,— мабуть, умруть. (Плаче.)

Степан. Що ж йому таке?

Марися. Одно до другого... Тут оказія з тим женихом, ти, мабуть, чув?

Степан. Чув, -Омелько розказував.

Марися. Не вспіли батько очунять після тієї оказії, а тут Красовський зібрав людей, виганяв нас з села, хотів розвалить хату; батько дуже сердились, сварились, кричали, і з ними зробилась якась причина: упали на землю зовсім як мертві. А, не доведи господи!.. Ми з матір’ю в ногах у Красовського валялись — насилу одпросились на місяць, та й то дядько Гервасій заступились... І це ще не кінець! Пройшло скілько днів, батько стали поправляться, як знову получили бумагу, що в дворянстві одказано, і зовсім уже занедужали, з сили вибились, нічого.,не їдять... все зітхають та читають ту проклятущу бумагу... Коли б хоч з Красовським помирились, а то він знищить нас зовсім; завтра строк вибираться, а куди вибираться, що робить з слабим батьком, самі не знаємо! Слава богу, хоч ти приїхав!

Степан. От наказаніє господнє!.. Не знаю, як і признаться тепер батькові!.. Я вже, Марисю, теж не служу — мене за штатом оставили.

Марися. Не кажи, не кажи батькові, борони боже! Вони зараз і вмруть, як ще довідаються, що й ти не служиш. Після скажеш...

Степан. А мати ж де?

Марися. Пішли до дядюшки Гервасія просить, щоб помирився з батьком, чи не дасть якої ради,— його так татко любили, завіїїе слухали — і посварились...

С т е п а н. А за що ж уже з Гервасієм папінька посварився?

Марися. Багато говорить, я тобі послі розкажу,— а тепер іди до батька, вони тебе дуже нетерпляче ждали. Тілько не кажи, що ти не служиш, борони боже! Послі...

С т е п а п. У мене аж ноги стали труситься... Стілько біди кругом, що й... (Махнувши рукою, пішов у бокові двері.)

ЯВА III

Марися, а потім Микола і Степан.

Марися (одна). А, господи милосердний! Верни ти спокій і мир у нашу сім’ю! Так уже вимучились всі, що, здається, і умерти було б краще, ніж щодня турбоваться і не бачить краю всім бідам і напастям! На дядюшку Гервасія уся надія... Чи ублагають же то його мати?

Входе Микола.

Ну що? Мати у вас?

Микола. У нас. Батько згодилися, зараз прийдуть сюди. Я почув і побіг мерщій тобі сказать про цю радість! Може, й нам щастя знову усміхнеться!

Марися. Слава богу!

М. и кола. Здається, і Степан приїхав?

Марися. Приїхав, він у батька.

Микола. То я зостанусь...

Входить Степан.

Степан. Іди, Марисю, папінька тебе кличуть. А, Микола! Здрастуй.

Микола (поцілувавшись). А що, як батько? Степан. Хоч і не питай!.. Змарніли зовсім.

Микола. Ти ж надовго приїхав?

Степан. Зовсім!

М и кола. От і чудесно! І який же я радий, що ти зостанешся у селі! Знов затоваришуєм.

ЯВА IV

Входять Палажка, Гервасій і Протасій.

Палажка. Стьопа! (Обніма І цілує його.) Що? Бачив батька?

Степан (зітхнувши). Бачив.

Пал ажка (через сльози). Як смерть... як смерть.

Г е р в а с і й. Заспокойтесь, заспокойтесь,— сльозами не поможете.

Степан. Здрастуйте, Гервасій Семенович! Протасій Матвійович!

Гервасій. Здоров, козаче, здоров!

Чоломкаються.

Протасій (чоломкається). Як же служебні діла?

Гервасій (побачивши Миколу). А ти чого тут опинився?

Микола. Почув, що Степан приїхав.

Палажка (до Гервасія). Заходьте ж, Гервасій Семенович, прямо сюди.

Гервасій. Може б, попереду ви йому сказали, щоб не стривожить.

П а л а ж к а. Ну-ну, добре, я скажу. (Пішла.)

Г е р в а с і й. А що ж, Степан Мартинович, скоро столоначальником будеш?

С т е п а н. Де там! Я вже не служу, Гервасій Семенович.

Гервасій. Ну?!

Степан. За штатом остався.

Гервасій. О?! Чув, чув,— мені казав Красовський, що земський суд скасували. Так ти, виходить, лишній!

1 нащо тобі та служба? Чи багато ж ти там брав жалування?

Степан. Два годи нічого не получав, а оце на третій, по розкладці, два з половиною у місяць назначили.

Гервасій. Два з половиною?! Господи! Здоровий, молодий чоловік два годи дурно сидить, а на третій у місяць получа два з половиною!!

Протасій. Я ще, як служив у покійного землеміра, Харитона Харитоновича Кацавейченка, він жив у Трахто-мирові, 18 на Дворянській вулиці, в будинку... дай бог пам’ять... в будинку графа...

Гервасій (маха рукою на Протасія і перебива його). Послухай мене, Степане, покинь ти думку про чиновника! Зовсім одурів старий: робітникові плате на своїх харчах тридцять рублів, а сина, замість того щоб привчать до хазяйства, віддав у службу — байди бить!.. Тепер не ті часи, з твоєю наукою далеко не заскочиш. І все то дворянство наробило. І батька треба збить, щоб він з дворянської зарубки зскочив, бо все хазяйство піде прахом, а чиновника з тебе не буде...

Степан. Та я вже набив руку, Гервасій Семенович, деякі бумаги і сам умію писать...

Протасій. Покійний землемір Кацавейченко...

Гервасій (не слуха Протасія, до Степана). Плюнь ти на це діло! Батько старий, слабий, а одному синові, мавши добре своє хазяйство, не варт тиняться по канціляріях і за два з половиною в місяць тратить здоров’я, зводить готові гроші на одежу, на харчі... Добре, як дослужишся до чого путнього; а як так і вмреш канцеляристом, а хазяйства не навчишся, не привикнеш,— що ж робить під старість? От і тепер — за штатом, якби не було хазяйства, що його робить? Покинь, сину, берись за прадідівське рукомесло. ' " ’ '* ' /

Степан. Та... воно... я й сам бачу тепер... я не від того... не знаю, як батько... , '

Гервасій. От яз йим побалакаю. 4

Степан. Тепер не кажіть, Гервасій Степанович, бо, борони боже, ще гірше заслабне...

Гервасій. Я знаю, коли сказать, тілько не потурай батькові, не шукай дйорянства, усе буде гаразд.

Палажка (з дверей). Ідіть, Гервасій Семенович!

' ; Гервасій іде. ' ; \

Зрадів старий, аж наче ожив трохи!

Г е р в а с і й і Палажка пішли.' ‘ ;

П р о т а с і й, М и к о л а і Степан.

П р о т а с і й. Стьопа! Микола.! Ідіть, я вам розкажу.

Микола і Степан беруть стільці і сідають коло Протасія.

От Гервасій каже, що два з половиною мало, а як я у покійного землеміра Кацавейченка брав півтора! Правда, раз у раз в командировках, то на його харчах... Раз, знаєте, поїхали межувать землю до Губачевських-Носачів... Вони жили тоді всі вмісті у Семикратах... а батько їх,— ніхто з вас не знав батька? Він літ п’ятдесят тому як умер, не знали?.. Ні, ні, не знали... Перерізав собі горло бритвою... Він був жонатий на Свербихвостовій,— там лукава була жінка, борони боже всякого хрещеного від такої!.. Змолоду крутила хвоста з уланами... Недалеко від них стояв уланський повк, так вона одного улана... от забув, як його фамилія... на умі вертиться... так якось чи на птицю, чи на лоша скидається... так окрутила, що він покинув службу і переїхав до неї у село ніби управляющий і почав заправлять... Гі! Гі! А сам Губачевський-Носач тут же живе і нічого не каже... Заперся собі в своїм кабінеті і наче його нема... Гі! Гі!.. Так мужикам стало жаль пана, він, покійний, добрий чоловік був, і таки улан той... от забув фами-лію... обіжав їх. Застукали мужики того улана... Ксьока-чевський! А бодай тебе, так-так, Ксьокачевський! Я ж кажу, що на лоша скидається,— ксьо, ксьо, Ксьокачевський! Застукали на току, зв’язали і одвели в стан! Отаке було... А під старість, як уже почало від старої Губачевської трухлявим деревом одгонить, вона добивалась від старого Гу-бачевського-Носача любові... все співала йому: гори, гори, моя лампада... Гі! Гі! І до того його довела, що він перерізав собі горло бритвою. Так з’їхались наслідники, і треба було розмежувать землю. Кацавейченко покійний — царство йому небесне — й каже мені: бери астролябію — поїдемо! А дощ як із відра...

Виводять Мартина під руки Гервасій і П а л а ж к а, М а р и с я

йде за ними.

То я вам послі докажу. Це дуже цікаво.

ЯВА VI

Мартин, Гервасій, П р о т а с і й, Палажка, Марися, Микола і Степан. Мартина садовлять на стільці. Він жовтий — від

розлиття жовчі.

Мартин. Здрастуйте!.. Бачите, як перевівся Боруля!

Гервасій. Послухай же мене, Мартине, я тобі добра зичу. Зараз і поздоровшаєш.

Мартин. Ні... ще поїду в город, повезу всі дворянські бумаги Каєтану Івановичу...

Гервасій. Знову за своє! Мало тобі лиха через те химерне дворянство?

Мартин. Бумаг же, бумаг багато... П’ять літ діло йшло... зовсім було признали, сопричислили... і не утвердили! І через що? Пустяк! Сказано у бумазі, що не так хва-милія стоїть: у нових бумагах — Боруля, а у старих — Бе~ рулй!.. Бодай тому писареві руки назад лопатками повикручувало, що написав — Беруля... Я і сам не знаю, хто я: чи Боруля, чи Беруля... Може, й Беруля!.. Та так і покинуть? Жаль живий бере мене за серце... А може, ще Каетан Іванович...

Гервасій. Витягне з тебе яку сотню або й дві.

Мартин. А як докаже, що Боруля й Беруля — однаково?

Гервасій. Чом же він і досі не доказав? Повір мені, Мартине, нічого з цього не буде, тілько хазяйство зведеш, дітей старцями зробиш і сам у бідності помреш. Чого ж ти хочеш?

Мартин. Дворянства...

Гервасій. Ні, торби! Воно ж тебе в хворобу угнало, глянь на себе... воно тебе посварило з Красовським і зо мною,— всі біди твої від нього!.. Хазяйство ледве живе, а дворянство без розуму і без науки хліба не дасть. Послухай мене: спали всі бумаги, щоб і не свербіло, бо ти слабий на дворянство і умреш від цієї хвороби.

Мартин. А як утвердять?.. Може, хоч після смерті утвердять...

Гервасій. Ну, роби як хочеш!

Палажка. Старий, зглянься на нас, послухай Герва-сія, нащо нам те дворянство, як ти помреш, а ми без хліба останемся...

Марися. Рідний мій, дорогий тат... папінька! Нам не треба дворянства; одного бажаєм: щоб ви одужали, і знову будем жить весело, як колись...

Боруля шука очима Степана.

Степан. І я, папінька, не хочу дворянства...

Мартин. І ти, Стьопа?! Не хочеш? Дворянства не хочеш?.. Ти?-(Зітхає.) Всі не хочуть... Хлопи... хлопи!.. (До Палажки.) Піди, душко, принеси палятурку, там у мене під подушкою...

Палажка пішла.

Нехай Омелько принесе соломи і затопе грубку.

Марися пішла, а-через яке врем’я вертається з Омелько м, котрий ' ( вносе солому, запихає у грубку і підтоплює.

Потухне послідпя іскра від- бумаг, потухне моє життя... Умру на ваших очах, побачите!

Палажка вносе палятурку, повну бумаг, Мартин розв'язує.

Право на дворянство!.. Грамота... герб!.. І це все спалить?.. (Читає крізь сльози.) Отношеніе Дворянского депутатського собранія от 16 февраля 1858 года за № 1541 о признанії рода Борулі в дворянстві. (Говоре.). Було ж, виходить, за що признать... Атестат прапрапрадіда. Підписав сам супёретендент Савостьян Подлевський... Бумага синя.., як лубок... старинна бумага! (Чита.) Отношеніє Казенной Палати о несостоянії рода Борулі в подушнім окладі... (Говоре.) Скрізь Боруля, а там десь Беруля!.. Ох!.. Копія свідєтельства дванадцяти дворяй, що весь рід Бору.ль завше вів род жизні, свойственний дворянам... Особливо я! Герб... герб!.. Червоне поле, а по червоному, полю хрест голубий, знамена зверху і внизу дві пушки...

Омельк о. Підпалив, горить!

Мартин. Не кричи! Чого кричиш? Бодай тебе чорти підпалили у' пеклі,— поспішаєш! І своїми руками спалить дворянські достоїнства?.. Не можу!..

Гервасій (хоче взять). То давай я спалю. Мартин (захища бумаги). Стривай, стривай! Дай я ще надивлюся на них!.. Хоч герб оставить на пам’ять онукам, і грамоту прапрапрадіда, і атестат...

Гервасій. Щоб знов розсвербілось дворянство? Та не будь дитиною, пали! >

Мартин. А!!'Ну, підведітц мене!

ПІДВОДЯТЬ. :

• , • '. 1 1 (Він бере бумаги, робе двд, ступні до грубки і стає.) Не можу!! Руки тремтять... у серце шпигає..., •, . . .

Омелько. То. віддайте, мені, па^ё* на цигарки!

М £ р т и н. А щоб ти подавився! А щоб, .ти ,утопився!.. Дворянські бумаги на цигарки?! Щастя твоє, що ^ слабий. Омелько. Та що ж я тэке сказав? 4 Мар тин. Мовчи!. Бо я тобі Этноса печерщцю зроблю! Омельк о.. Поки зберетесь, то, воно й логасне. Піду ще голоми внесу. ,

Мартин. Стьопа!.. А як же ти будеш служить без дворянських бумаг? Тобі' й чина не дадуть?

Гервасій. Та він і так, не служить, його оставили *а штатоіѵі,— земський суд скасували, тепер такі чиновники $е нужнІ. ( , /

Мартин. Як?!

Степан. Так, папінька! Це правда, та я боявся вам сказать! Нас тридцять чоловік оставили за штатом.

М а р т и н. За штатом?.. Не служиш?.. Не нужен?.. Земського суда нема?.. Ведіть мене!!

Ведуть.

За шта-том!.. (Кида бумаги в піч.) Горять червоно, як кров дворянська, горять!.. О-о-о! Нещасний хлоп Мартин Боруля!.. Тепер ти бидло! Бидло! А Степан — теля! (Ридає.) Пустіть! Рятуйте бумаги!.. Я сам поїду у дворянське соб-раніє, у сенат поїду... (Підбіга до печі.) Згоріли... Тисяча рублів згоріла, половина хазяйства пропала, і все-таки — бидло! (Тихо плаче.)

Палажка. ГоДі, старий! Слава богу, що дворянство згоріло! Тепер будемо жить по-старосвітськи...

Степан і Марися (цілують його). Папінька, заспокойтесь!

Мартин. Не кажіть на мене тепер папінька, кажіть татко!

Гервасій. Заспокойся, Мартине!.. А тепер я знов просю тебе: давай поженим наших дітей, вони любляться, а ми на весіллі забудемо усе лихо! Та накажемо їм, щоб унуків наших добре .вчили, то й будуть діти їх дворяне!

Мартин. Яз радістю! Ідіть, діти, сюди. Нехай вас бог благословить, та вчіть, вчіть дітей своїх,

Марися і Микола обнімають Гервасія, Палажку, цілуються з Степаном.

щоб мої онуки були дворянами.

Протасій. Ая вам на цей случай розкажу цікаву річ... Літ тридцять тому назад...

-Гервасій. Нехай на весіллі кому-небудь розкажеш. Протасій. Га?

Гервасій. Кажу, на весіллі кому-небудь розкажеш. Протасій. Тьфу! Де чорт упре цього Гервасія, то прямо і рота не роззявляй...

Входе Омелько з соломою.

Мартин. Не треба, згоріло! Все згоріло, і мов стара моя душа на тім огні згоріла!.. Чую, як мені легко робиться, наче нова душа сюди ввійшла, а стара, дворянська, попелом стала. Візьми, Омельку, попіл і розвій по вітру!.. Омелько. І що б то було на цигарки віддать!

Завіса.

1886.

Новочеркаськ

БЕЗТАЛАННА

Драма в 5 діях

ДІЄВІ ЛЮДЕ

Іван — старий чоловік, москаль. Софія — його дочка, молода дівчина. Ганна — удова.

Г н а т — її син, парубок.

Варка — дівчиыа.

Параска — дівчина.

1-а 1

2 г дівчата.

Омелько \

Д е м’ я н 1 парубки Степан )

Я в д о х а — хазяйка на вечорницях.

1-й 1

2-й ] стаР°сти*

Парубки, дівчата і музики.

ДІЯ ПЕРША

Хата Я вдохи.

ЯВА І

Входять Гнат і Д е м’ я н.

Гнат. Через що ж то вечерниці забороняють?

Дем’ян. Хіба ти не знаєш?

Гнат. Не знаю, я тілько що з города приїхав.

Дем’ян. Вчора сіно у Вороного згоріло, а він скаржився старшині, що, каже, парубки заходять з дівчатами під сіно, курять цигарки, і сіно вони, виходить, підпалили.

Гнат. І видумає старий чорт півтора людського! Хто ж то бачив, що парубки з дівчатами під сіном стоять, та ще й цигарки курять?

Дем’я н. Та це правда. Я сам бачив у той вечір, як случилась пожежа, Омелька і Варку під сіном Вороного.

Гнат. Варку?! З Омельком?!

Дем’ян. Еге.

Г н а т. Та ти сам бачйв, своїми очима?

Дем’я н. Своїми очима бачив.

Гнат. Варку?

Дем’я н. Варку.

Гнат. З Омельком?

Д ем’ян. З Омельком.

Гнат. Ні, то тобі так здалося...

Дем’ян. Що ж то у мене куряча сліпота, чи як? Або не знаю я Варки й Омелька? Стояли, кажу тобі, іце й обнявшись, а як мене побачили, розійшлися. Чудний! Думаєш, як ти до неї залицявся, то йона вже ні до кого більше не притулиться? Ого! Тебе ж не було, вона заскучала, а Омелько розважав! Ха-ха-ха!

Гнат. Не* смійся! Не дратуй мене, бо так і тьопну!

Дем’я н. Тю! Чого ж ти на мене сердишся? Сердься на Варку, а мені подякуй.

Гнат. Ходім.

Дем’я н. Куди?

Г н а т. Ти куди хочеш, а я додому.

Дем’ян. Не вигадуй біси батька зна чого! Скоро зійдуться хлопці й дівчата.

Гнат. Я не можу бачить ту прокляту фойду, я її тут буду бить, аж пір’я летітиме!

Дем’я н. То й дурний будеш! Пристань до першої дівчини — цим гірше уразиш Варку, ніж тим, що поб’єш. Хіба мало дівчат? Та перша Софія — далеко краща за твою Варку; придивись — як паняночка... І ні з ким не знається.

Гнат. Вона така недоторка: раньше всіх додому йде і все соромиться чогось.

Дем’ян. Тим вона й недоторка така, що тебе любить.

Гнат. А ти ж почім знаєш?

Дем’ян. Та вже знаю... Вчора Софія приходила до моєї сестри, батько її хоче віддать у городі заміж за якогось шевця. Вона розказувала про це сестрі... а я підслухав,— каже: я люблю, сестро, Гната і так, як на смерть, не хочу їхать у город.

Гнат. Та брешеш!

Дем’ян. Побий мене бог, правда! Я, брат, і сам хотів до неї примоститься, та як почув, що тебе любить, охота одпала.

Гнат. А вона ж сьогодня буде тут?

Д е м* я н. Безпремінно, зайде попрощаться.

Входять Я в дох а і Варка.

Я в д о х а. Е, шкода, хлопці, сьогодня вечерниць у мене не буде! Старшина наказав, щоб не приймала вас, бо оштрапують. Все через сіно Вороного: кажуть, що ви підпалили.

Варка. Я вже прийшла, щоб і кужеля свого взять! Гнате, ви б пошукали на тім боці, чи не прийме нас хто!

Гнат. Пошли Омелька, нехай він пошукає задля тебе.

Варка. Що ти кажеш?

Гнат. Та те ж саме й кажу.

Варка. Уже знову хтось набрехав?

Гнат. На злодієві шапка горить! Зараз догадалась...

Варка. Що догадалась, що догадалась? Чи ти не здурів? Дивіться...

Гнат. Дивись уже ти, а ми бачили.

Варка. Нехай тому повилазить, хто бачив.

Гнат. І бачили, і не вилізло!

Я в д о х а. Ану, заведіться! Послі собі побалакаєте, а тепер ідіть з богом з моєї хати, бо й другі на огонь почнуть сходиться.

Дем’ян. Та не виганяйте-бо нас, тітко, нехай уже цей вечір у вас посидимо. Ще ніхто не знає, що не можна, і сьогодня зберуться з музикою.

Я в д о х а. Ще й музика?! їй-богу, не хочу! Ви мені наробите такого лиха, що оштрапують!

Дем’ян. Пропаде вечір.

Гнат. Ми штрап ускладчину заплатимо!

Варка. Тітко, голубочко, не виганяйте! Бачите, й музика буде, вже давно не танцювали.

Я в д о х а. Тобі, дзиго, аби танці!.. Глядіть, щоб і вам чого не було.

Дем’ян. Більш копи лиха не буде! Чуєте, вже хтось іде... Дівчата, бо тоненько балакають. (Іде до вікна.) Ач! Як гиндичата, пищать.

Варка (до Гната). Чого-бо ти сердишся? Нехай тобі той Омелько сказиться! Притулив горбатого до стіни! (Лащиться.) Я тобі щось скажу. *

Гнат. Скажеш Омелькові.

Варка. Чи ти не сказився? (Тихо.) Гнаточку, хіба ж ти не знаєш...

Гнат. Знаю! Не прилипай.

Варка. Тьфу!

Дем’ян (у вікно). Заходьте, заходьте! Чого ви радитесь там? Софіє, веди перед!

Входять Софія й дівчата.

Всі. Добривечір!

Софія. А казали, сьогодня не буде вечерниць. Ми підійшли тихенько-тихенько, та й стоїмо, і боїмося: чи йти, чи не йти.

Ґ нат (підходить до Софії). Погуляємо, Софіє?

Софія. Погуляємо! Для мене це послідні вечерниці.

Гнат. Чого так?

Софія. Поїду у город до батька.

Гнат (тихо). І заміж там вийдеш за шевця?

Софія (соромиться). А ти почім знаєш?

Гнат (тихо). Знаю. Не їдь! (Шепче їй на вухо.)

Софія. Якраз! А Варка?

Гнат. Я забув і думать про неї...

Софія. І за мене потім так само 'забудеш?

Гнат. Хіба ти Варка?

Варка. Що там Варка тобі нав’язла в зуби? Іди сюди, Гнате!

Гнат. Казав — учора прийде.

Софія (тихо). Іди ж, чом не йдеш?

Г и а т. Нехай їй чорт!

Шепчуться з Софією та сміються, а Варка сердиться.

Варка. Чи надовго спарувався?..

Г нат. А тебе завидки беруть, що не всі парубки біля тебе? Буде з тебе й Омелька.

Варка. Чого ти причепився до мене? Як та собака, гарчиш! Не велике щастя і ти, і твій Омелько! Багато вас є, на одній осиці й не перевішаєш! Прощайте, тітко! Я піду, а то ще в холодну звідціля позабирають. Ходім, дівчата!

Дем’ян. А музика ж буде! Ти збиралась танцювать і сама тітку прохала, щоб не виганяла.

Гнат. Та не зачіпай її, нехай іде!

Варка. От же на злість зостанусь.

Гнат. Мені на злість, собі на користь. Скоро й Омелько прийде. Жаль тілько, що сіно згоріло.

ЯВА IV Входять парубки.

Дем’ян. О, бач! За вовка помовка, а вовк у хату шусть. ѵ

Варка. Повісь собі його на шию!

Гнат. Нащо його вішать, коли ти сама повісишся у нього на шиї!

О м е л ь ко. Кого це збираєтеся вішать?

Г н а т. Та тут дівчина вішається одному парубкові на

шию, та нема доброї мотузки, а на тонкій обірветься.

Варка. Дурному вічна пам’ять!

О м е л ьк о. А нам на. здоров’я.

Г її а т. Тепер, може, буде й вічна. Воно все так: як є —

не жалуєм, а нема — плачемо.

Варка. Нема за ким плакать, нема кого й жалувать.

Омелько. Нічого не розберу. Бачу тілько, що Варка з Гнатом глек розбили.

Г н а т. А ти черепки позбирай та в кишеню заховай.

Омелько. Хоч би й за пазуху заховав, тобі яке до мене діло?

Гнат (сміється). Малі та дурні раз у раз на смітнику збирають черепки, й їм ніхто не заважа,— збирай і ти.

Омелько. Гляди, щоб з твоєї голови черепки не посипались!

Гнат (підступа). Ану, попробуй!

Омелько. Думаєш, злякаюсь? От тілько не одійдеш, то й побачиш! Чого чіпляєшся? Дума, як здоровий, то й побоюсь? Кілок не розбира ні здорового, ні слабого!

Дем’ян. Та годі вам гризтись за масляні вишкварки! От нещасливий день: послідній раз зібралися, а згоди нема, тілько сварка.

Омелько. Чого ж чіпляється, мов скажена собака?

Дем’я н. Годі! Харитон! Давай по чарці! Я бачив, там у тебе щось з-за пазухи виглядало.

Харитон. Підождем.

Д е м’ я н. Ну, так я співать почну. (Співа.)

Свєтить мєсяць,

Свєтить ясний, 1 Просвіщається заря...

Хлопці перебивають.

Дехто. Ну її, це давня. Ти гуртової затинай.

Дем’ян. Ну, давай гуртової.

Ой гиля, гиля,

Гусоньки, на став^2,

Добривечір, дівчино,

Бо я ще й не спав.

Ой боже, боже,

Який я вдався:

Брів я через річеньку Та й не вмивався.

Ой вернуся я Та й умиюся,

На свою дівчиноньку Та й надивлюся.

Ой не вертайся І не вмивайся —

Єсть у мене криниченька Під перелазом,

Умиємось, серденько,

Обоє разоМі

• Як хор сгтіва, входять музики, сідають наперед кону і лагодяться. Хор замовк; з посліднім акордом пісні грають козака, танцюють. Через яку хвилю кричать: «Старшина!», «Ні, Онисько!», «Тікаймо!».

Я в д о х а. Ой боже мій, що ж це буде?

Голос під вікном: «Ач, який гармидер підняли! Це тим, що не велено збираться? Зараз мені розходьтесь, бо запишу у протокола, то будете

знать...»

Всі один по одному виходять. Чуть голоси: «На той бік?», «Ходім мерщій!», «Додому!», «А ти куди?».

Я в д о х а. Я казала, що ви мені біду накличете! Ох лихо! Ще оштрапують! Чули — кричав, що протокола якогось напишуть! Треба побігти упросить, щоб не казав старшині, він на могорич здасться! (Хутко виходить.)

Тим часом усі пішли, остались тілько Гнат, Софія й Варка.

ЯВА V

Софія, Варка й Гнат.

Софія (до Гната). Прощай! (Іде за хазяйкою.)

Г н а т. Та й я за тобою.

Варка (його придержує). Стривай!

Гнат. Чого тобі?

В а р к а. За що ж ти кидаєш мене?

Гнат. Не бігай за всіма разом! Любиш одного, до одного й горнися. А то, як у тій пісні співають: «Я з тобою вечір стою, на інчого важу».

Варка. За ким же я, окрім тебе, упадаю?

Гнат. Хлопці бачили, як ти під сіном, обнявшись з Омельком, стояла.

Варка. Бодай вони так бачили своїх батьків, як вони бачили мене з Омельком...

Гнат. Дем’ян тобі у вічі скаже...

Варка. А як і справді пожартувала з Омельком, то хіба це великий гріх?

Гнат, Я так жартувать не вмію. Пусти, не держи мене!

В а р к а. І ти ж з другими жартуєш — я не сердюсь, а як я пожартувала...

Гнат. Ну, то й жартуй! Така вже в тебе вдача, так тебе зліцили: ти не для одного, ти для всіх!

В а р к а. І тобі не гріх і не сором таку неправду говорить? Невже ж ти мене покинеш справді?

Г нат. Парубків доволі є, охотників найдеться багато, не заскучаєш... Прощай, немає часу...

В а р к а. Софія жде?.. Мене докоряєш, а сам учора божився, що мене любиш, а сьогодня біжиш божиться Софії? Не буде тобі щастя з нею, не буде!.. Гнате, схаменись, Гна-точку! Ти ж присягався мені...

Гнат (на відході). Було б шануваться... (Пішов.)

ЯВА VI

Варка (одна). Сором, сором який! Через неділю мав старостів присилать — і покинув. Піде поговір, неслава, подумають, що я й справді яка непутня... Засміють, посивію в дівках... а ти будеш кепкувать?! Ні! Треба кувать залізо, поки гаряче... Ти одбивав від мене парубків, а тепер за першого, якого стріну, хоч і зараз,— ухватюсь, і не я буду, коли не вийду заміж раніш, ніж ти опам’ятаєшся!

Входе Степан.

Степан!.. Попробую щастя — він задивлявся на мене не раз...

ЯВА VII Степан і Варка.

Степан. Здрастуй, Варко... Що ж це нема нікого?

Варка. Були, та Онисько розігнав усіх,

Степан. І Гнат був?

Варка. Здається, був... та був же, був!

Степан. Де ж він?

В а р к а. А чорт його знає, куди він пішов... Тобі він хіба потрібний?

Степан. Ні, я так питаю...

Варка. Давно я тебе бачила, Степане, аж наче чого зраділа — мов брата стріла... Чого ти рідко так на вечерниці ходиш?

Степан. Наймит, ніколи, немає часу.

Варка. Правда твоя, Степаночку. Гірко жить на світі, як нема батька, матері... нема щирої дружини... Я часто, дивлячись на тебе, як ти працюєш, думаю собі: щаслива та дівчина буде, котру ти посватаєш...

Степан. Дівчата таких, як я, не люблять.

Варка. Які дівчата.

С т е п а н. Та всі вони однакові: гляне на мою твар, злякається й одвернеться... (Сміється.)

Варка. Яка ж у тебе твар?.. Зовсім не страшна, що ти вигадуєш?

Степан. Ти вдень придивись, то й сама злякаєшся: ряба, мов чорти горох на ній молотили.

Варка. Скажи краще, що ти несміливий, та й звертаєш на твар і ганиш її без міри! Он горбатий Маржан яку кралю висватав. Хіба ти до нього прирівнявся? Ти парубок як дуб, на все село,— і глянуть любо.

Степан. Хіба ззаду...

Варка. Вже коли дівчина тобі говоре, то повір! От спробуй: яка до вподоби — сміливо залицяйся, то й побачиш, що твоя буде.

Степан. Всі казали, що ти горда, а ти, бачу, така привітлива, балакуча...

Варка. Я горда? Ото! Чим же мені гордувать?

Степан. Красива, а всі залицяються, от і горда.

Варка. Коли хочеш, то я горда тим, що ні на кого не дивлюся і не вважаю на їх залицяння.

Степан. А Гнат?

Варка. Що мені Гнат? Пройдисвіт, волоцюга, та й більш нічого. Ти думаєш, що я до Гната?..

Степан. Кажуть.

В а р к а. Не вір. Мені такі парубки не до вподоби. Правда, він упада за мною, а мені про нього байдуже... Я скоріше полюблю смирного, роботящого.

Степан (бере її за руку). А я думав...

Варка. Що ми любимось з Гнатом? Ні, ніхто не знає, кого я люблю. (Зітхає.)

Степан (притяга її до себе). Кого ж?

Варка. Як буде сміливіщий, то й сам догадається... Ну, пусти, я піду.

Степан. Варко.

Варка. Чого?

Степан. А не будеш сміяться?

Варка. Нема з чого.

Степан (набік). У мене серце замирає! А!! (До Варка.) Скажи, кого ти любиш? Може... ні, скажи сама... скажи, скажи!

Варка. Я люблю смирного, несміливого, роботящого... трохи таранкуватого, та доброго парубка... От тобі й догадайся!

Степан. Мене?!

Варка (опуска очі). Тебе... вгадав...

Степан. От несподівано!.. Ти ж не жартуєш, ні?

Вар к.а. Що ти, бог з тобою.

С т е п а н. Я від твоїх речей мов одурів! Я сам тебе давно люблю, тілько боявся про те й подумать, щоб тобі признаться.

Варка. Суженого конем не об’їдеш...

Степан. А коли так, то завтра жди від мене старостів, нам нічого одволікать, ми любимось давно обоє; мені ж нема з ким радиться, я сам-один, ніхто не забороне посватать кого схочу, а гроші є у мене, слава богу!

Варка. І я так думаю, бо й мені ніхто не забороне, і я сама собі господиня...

Степан. Варко! Я не вірю своєму щастю. Мені все здається, що ти шуткуєш... Коли пошуткувала, то не доводь шутки до наруги, скажи зараз, бо я не вмію так, як другі... як осоромиш перед людьми... насмієшся надо мною, я...

Варка. Хтось сюди, либонь, іде... здається, тітка вертається! Іди, Степане, я візьму кужіль і зараз вийду, ми ще з тобою побалакаєм. (Степан виходе, а Варка бере кужіль.) Ну, тепер мені нічого не страшно... Степан від брехень захистить. А все ж на душі важко! Не вірю я, щоб Гнат мене покинув! Не вірю, тричі не вірю! Він завтра прийде сам до мене!.. О, коли б так сталось!.. Тоді Степана набік.

Завіса.

ДІЯ ДРУГА

Улиця. Варчина хата, зліва від глядачів.

ЯВА І

Варка (стоїть на порозі й виглядає). Нікого не видко!.. Серце до Гната рветься, а злість і досада здержує... Де ж він?.. Вже й вечір наближається, а на душі так погано, мов там прилип шматок чогось важкого і гне мене до землі!.. Ох!.. (Зачиняє двері й зникає в хаті.)

Виходить Г а н н а, з правого боку від глядачів.

Ганна. Сказився парубок, не іначе!.. І на вулиці не видко... Ждала обідать — не прийшов, галушки перестояли, як кваша, і сама через нього не обідала... Вже й вечоріє, а його нема!.. Чи не поробили йому чого дівчата?.. Вештається скрізь по вечерницях, може, яка й піднесла... чого доброго... ще пропаде!.. От наказаніє господнє! Кажу: женися, Гнате,— не слуха... Ну, та вже насяду я на нього й доти буду гризти, поки таки цієї осені не оженю. Пора, а то зовсім розпаскудиться! І додому самій не хочеться йти, та треба, бо там свиня й корито з’їсть, така клята ненажера. Коли б мерщій опоросилась — тепер у городі поросята по карбованцю... (Пішла уліво від глядачів.)

ЯВА III

Справа виходять Омелько й Д е м’ я н.

Омелько. Та невже ти не брешеш?

Дем’ян. Єй-богу, ні! Степан сам сьогодня приходив до мого батька, прохав, щоб пішли старостою до Варки. Батько вже збираються, мнуть табаку у черепку, а дядько Микола зайдуть за ними з Степаном разом. От гарбузяку піднесуть, от сміха буде!

Омелько. Чого? Вони ж посварились з Гнатом; може, на злість йому й рушники подає за Степана!.. Хіба ти не знаєш Варки?..

Дем’ян. Та знаю, що вона, аби свого доказать, піде й до чорта на обід; тілько ж Степан рябий, як сороче яйце, а вона вередлива, та й Гната ще не забула...

Омелько. Так що ж, що рябий! Він здоровий, роботящий, кажуть, і гроші є... Чого ж їй ждать? Коли Гнат покинув, піде й за рябого. Жаль. Гарна дівчина, хоч би й не Степанові, якщо не проштрапилась...

Дем’ян. А вона тобі до вподоби?

Омелько. Диво, кому ж вона не до вподоби?

Дем’я н. Та першому мені. Я її боюся. Як гляне, так аж мороз по шкурі піде.

Омелько. То й добре! Я їх багато бачив на сахарному заводі, а таких нема!

Дем’я н. То сватай.

Омелько. Опізнився.

Дем’ян. От Степан візьме в обидві жмені гарбуза, а ти й засилай зараз старостів. Вона за тебе скоріше піде, бо через тебе й посварилась з Гнатом.

Омелько. Як?

Дем’ян. Та так. Я бачив, як ти під сіном обняв її, та й сказав Гнатові, ну, а його й запалило.

Омелько. От навіжений! Я хотів пошуїкувать, обняв її, а вона мені стусана дала та й вирвалась. Що ж з цього? А! Я й не розшолопав вчора, чого він до мене чіпляйся! Слухай! Тнат ще не зна про старостів, на вулиці його не видко, ходім до нього та розкажемо, і я помирюся з ним, і його помирю з Варкою. Чортзна за що посварились.

Дем’ян. Та йому про Варку байдуже! Хіба не бачив, як біля Софії увивався? Ну й майстер він біля дівчат!

Омелько. А коли байдуже, то посміємося разом з ним над Степаном; а потім прийдемо сюди, подивимося на сватання.

Дем’ян. Ну, ходім.

ЯВА IV

Зліва виходять Софія й Параска.

Омелько. От і дівчата! Куди?

Параска. Туди. А ви куди?

Дем’я н. А ми туди!.. Ти знаєш, що тут сьогодня сватання?

Параска. Яке?

Дем’ян. Степан свата Варку.

Параска. Тю! Що ти мелеш?

Омелько. Побачите самі! (До ДеМ'яна.) Ну, ходім мерщій, покличем Гната.

Параска. Хіба його нема на вулиці або у Миколи?

Дем’ян. Нема.

Пішли вліво.

Софія. Я вернуся, сестричко, додому. Гната нема між хлопцями — чого я піду. Може, він до мене зайде, вчора обіщав.

Параска. Та ще побачишся.

Софія. Е, ні. Я завтра рано поїду до татка, а тепер розминемося! Ох! Вчора, гей, він мені такого наговорив, що я мало не здуріла: не знаю, чи й вірить своєму щастю?.. Так скоро все зробилося, що я мов несамовита ходю.

Параска. То вже тобі так бог дає, що щастя в двір само йде; ти ж давно Гната любила...

Софія. Може, він шуткував...

Параска. Чого ж йому шуткувать?

Софія. А Варка?

Параска. Хіба не бачила, що глек розбили?

Софія. Хто його знає?.. Вони гуляли довго.

Параска. Ото сказала — гуляли!.. Одно — залицяться, а друге — повінчаться! Варка з Гнатом гуляла, а за-, між — чул,а?—за Степана йде. Так воно все! Поки гуляють — обриднуть одно другому, а дружаться з тими, хто судився...

Софія. То правда. Тілько мені чогось наче страшно... аж тремтю...

Параска. То тобі радісно, а ти думаєш — страшно... ти ще дитина!

Софія. Може. Слухай, сестро, як побачиш Гната... ні, не приходиться...

Параска. Сказать, щоб прийшов?

С оѵф і я (киває головою). Тілько щоб ніхто не чув! (Цілує її.) Яка ти добра! Прощай! (Хутко вертається наліво.)

Параска (одна). Така смирна дівчина та щира, і люблю я її, мов сестру... А тут і справді, як хлопці не брешуть, чудне щось робиться! Не вспіла Варка посвариться з Гнатом, вже й старостів жде!.. Був, виходить, такий зарані на прикметі, що тілько моргнула, а він і тут... Горда та завзята, клята дівка, не дасть у кашу наплювать! Піду дівчатам розкажу,— там, певно, вже збираються. (Пішла вправо.)

ЯВА V

З хати виходе В а .р к а.

Варка (одна). Боже мій, що ж це зо мною діється? Голова горить вогнем, аж в ухах дзвенить!.. Вже й сонечко заходить, а Гната нема і не видко!.. Скоро вечір і старости прийдуть від Степана! Ох! Наче щось усередині порвалось! Здається мені, що з сонцем разом зайде навіки моє щастя!.. Боже, боже! Невже ж і справді мені судився Степан, а не Гнат?.. Невже та ідолка, Софія, так причарувала його відразу, що він навіки зо мною посварився? Ні, не повірю. Що ж робить? Ще можна дать Степанові звістку, щоб не присилав за рушниками!.. Піти самій до Гната? А!! Піду! Він дома.,* Він жде... (Хутко надіва хусїку на голову і йде поза свою хату наліво.)

Зліва виходять 1-а і 2-а дівчата.

1-а дівчина. Здрастуй, Варко! Варко, здрастуй!.. Куди це вона так майнула? Кажу, здрастуй,— мов оглухла, і не оглянулась...

2-а дівчина. Забрала собі в голову, що кращої й нема від неї...

1-а дівчина. І що там хорошого? Тьфу!..

2-а дівчина. Я тобі скажу: вона чарівниця! Всі кажуть, що її баба — відьма...

1-а дівчина. Та я сама бачила, як вона на зорях ворожила,— недурно ж парубки за нею так упадають.

2-а дівчина. Відьомське кодло!.. Ходім, сестро. Дивись, Гнат іде, наче крадеться! Вчора посварились, бач, який ходе? Зачарувала парубка.

Пішли направо.

ЯВА VII

Справа, з задньої куліси, виходе Г нат.

Гнат (один). Вулицею не піду, пройду мимо, бо як по-баче, скаже — нарошне її шукаю. І вгада! Цілий день блукаю: то за городами, то в саду у папськім, то за кладовищем — назираю, чи не вийде, а вона, клята, не виходить!.. Зілля!.. Побачить би тілько, усміхнуться, моргнуть — і годі!.. Не виходить же... А сама у мене й з думки не йде! Мучусь, нічого й їсти не хочеться. І що тут такого, що Омелько зачепив Варку? А вона ж як потім' присягалась, що любить мене!.. Одурів! Так, наче чорт у мене втисся. А Софії чого наговорив? Сором тепер і в вічі їй глянуть!.. Якби ненароком стрінуться... не виходить, завзята й вона. Хіба піти самому в хату? Ні, буде кепкувать, злість мене візьме... Чорт його побери, позичу очей у сірка, нехай трохи покепкує... піду... нехай її буде зверху... (Пішов у хату.)

ЯВА ѴІН ч

Омелько і Дем’ я н ідуть зліва.

Омелько. Куди ж би він дівся? Ні дома, ні у Свирида, ні у Петра нема і не було. Свирид казав, що вранці бачив, як пішов поза городами у панську леваду. Чи не у Цимбала ворожить? Ха-ха-ха!

- Д е м’ я н. Ну, як нема, то де ж його візьмеш? Ходім до Микити. Там хлопці збираються, може, й Гнат тим часом прийде, а послі всі сюди на сватання.

Пішли направо.

ЯВА IX З хати виходить Г н а т.

Гнат. Десь побігла! Мабуть, на вулицю... Мене шукає. Певно, і їй не легше; нехай же трохи ще помучиться, а мені тепер байдуже. Після сварки тільки поріг переступить важко, а переступив — і помирився! Як я рад, що переміг-таки себе, бо у мене таке каторжне серце: як розлютуюсь, то й не бачу нічого перед собою... Тепер від серця одлягло і зовсім полегчало... наче аж їсти захотілось. Піти додому,— там, мабуть, мати лютує, бо не знає, куди й дівся. А послі піду на вулицю.

Чути спів з правого боку.

Ні, додому послі... співають, там, певно, і вона мене жде,— побіжу!.. Зайду ззаду, підкрадусь і затулю очі... Чи пізна? Пізна! (Пішов направо.)

ЯВА X

Зліва переходять кон Степан і старости.

Степан. Ходім же мерщій, смеркає, а дядько Матвій будуть нас ждать.

Староста. Не хапайся. Він надвечір табаку мне, то поки намне — поспієм... А Варка ж зна, що прийдуть старости?

Степан. Зна.

Староста. Гарну дівчину тобі висватаєм, могорич з тебе треба великий.

С т е п а н. За могорич не турбуйтесь — буде; ходім тілько мерщій, нерано.

Староста. Нетерплячка бере? Ха-ха! Ходім!

Пішли направо.

ЯВА XI

Варка виходе хутко зліва.

Варка. О клятий, о бусурмене! Я вбиваюсь, мучусь, а йому байдуже: і дома цілий день нема! Він десь тепер сидить з Софією обнявшись! Щоб же ти удавився! Бодай тобі добра не було,- як ти водив -мене цілий рік, а тепер насміявся надо мною! Ну, не я буду, коли чим-небудь і тобі не оддячу, а не я, то бог тебе накаже за твою неправду до мене!.. Боже мій! Який же смуток, який жаль у душу западає... От-от старости прийдуть! Старости? Від нелюба, від Степана... А! Ні, не поможе! Не буду мучиться, не буду, не діждеш, буду кепкувать над тобою, сміяться! Боже, боже, дай мені силу, дай мені сміх і радість, поможи мені помститься над моїм ворогом! Цілий рік була щаслива, пригорталася до нього, слухала, як билось у нього серце в грудях... О, нащо ж я згадую? Нащо? Щоб більше мучиться... Тьфу! Тьфу! На все, що було! А як божився?.. Пекельна твоя душа, тепер божишся Софії... Мерщій, мерщій би старости!.. Весілля! Щоб Гнат бачив, що я весела і не журюсь! Я вже тебе забула, нена-видю, ти мені осоружний, ти вийняв сам з грудей моїх те серце, що тебе любило, тепер тут пусто, а в пустці місце знайдеться й Степанові... (Пішла у хату.)

ЯВА XII

Справа виходять 1-а і 2-а дівчата.

1-а дівчина. Іди хутче, лізеш.

2-а дівчина. Та стривай, я вже втомилась. Чого ти так женешся?

1-а д і в ч и н а. Та як же? У мене від цікавості аж дух захоплює! Степан свата Варку — і не дурний! Наче не зна, що вони любляться з Гнатом!.. Мені, сестро, і жаль Степана, і рада я буду подивиться на нього, як він вилізе з хати, підгорнувши хвоста, мов та собака, що піймалась на шкоді та покуштувала доброго дрючка! Нехай не лізе — хіба мало дівчат!.. І він туди ж, до Варки! Сховаймося, бо вже, либонь, ідуть. Тілько старости у хату — а ми під вікно.

Ховаються за хату.

ЯВА XIII

Справа виходять Степан і 1-й та 2-й старости.

1-й староста. Ну, тепер понюхать, понюхать, та й боже поможи! (Шука за халявою.) Отак, нема!

2-й староста. Що там?

1-й староста. Захапався і ріжок з табакою забув дома.

2-й староста. Та ну його, хіба ти не обійдешся й години без тієї погані?

1-й староста. Не можу довго сидіть, як не нюхаю: зараз сердюсь і до всіх чіпляюсь... Я й уночі нюхаю, прокинусь і нюхаю, а не понюхаю — не засну! Побіжи, Степане, візьми на столі ріжок.

Степан пішов.

2-й староста. Чорт батька зна, що вигадав,— нюхать. Вже далеко краще — курить. А то наб’є того носа табакою так, що й говорить не може... ще й вишнівка... тьфу!

1-й староста. Привик. Я тілько після сповіді не нюхаю та в страсну п’ятницю^3... і не повіриш: хоч на горищі сиди, так і порива лаяться, аж за серце смокче... прймо сумно! Так і кортить, так і кортить... Як же потягну добру пучку — зараз повеселію... Проста табака вже й не бере: ніс заляга; тепера пбсовітували мішать у табаку товченого стекла.

2-й староста. Стекла?! Ото! Для чого?

1-й староста. Щоб продирало у носі; а то як заб’ється ніс, то треба ходить роззявивши рота, бо носом вже не дихнеш.

2-й староста. Та кинь його к бісу, а то ще задавить.

Степан приносить ріжок.

1-й староста (нюха). Однаково умирать!.. Чудний ти: для чого тоді й ніс бог дав, коли не нюхать?.. Мене аж жаль бере, як гляну на твого носа: така чуд'есна посудина і так даремно пустує. Якби мені такий ніс, як у тебе, то я б нічого й не хотів.

2-й староста. Який же у мене ніс, що ти з посудою його рівняєш? Що ж то у мене ніс — як мазниця, чи що?.. Якби ти мені не кум, то я вилаяв би тебе, як послідню свиню.

1-й с т а р о с т а. Та не сердься, куме, хіба ти винен, що тобі такого носа вчеплено?

2-й староста. Отже, ти мене роздратуєш, і я не піду з тобою за старосту! Єй-богу, вернуся додому.

Степан. Та господь з вами! Ви за носа посваритесь, а я ж чим винен? Ідіть, ради бога, бо ще й поснуть .у хаті, поки зберемося!

2-й староста. Нехай не вигадує...

1-й староста. Іди* іди, я вже не буду, ти, бачу, жартів не знаєш.

2-й староста (іде в хату). Гарні жарти! Ще посудою продражнять.

1-й староста (нюха). Ніс, як галанський огірок, а він ще й сердиться... (Пїиіов у хату.)

Степан (один). Пішли. Слава богу!

1-а і 2-а дівчата виходять з-за хати.

Хтось вже й визира! Не люблю страх цікавих людей... У хату, кажуть, іти не можна, поки не покличуть, а надворі стовбичить якось чудно. Піду постою в сінях, поки що. (Пішов.)

1-а й 2-а дівчата виходять.

ЯВА XIV 1-а і 2-а дівчата.

1-а д і в ч и н а. Чи ти бачила? Уже пішов у хату! Виходить, Варка дає за нього рушники? Це так!..

2-а дівчина (підходить до вікна). Ні, Степана в хаті ще не видко. Хто ж то пішов? То ж він, либонь.

1-а дівчина. Пусти, ще я загляну!

За лаштунками парубки співають і підходять все ближче.

2-а дівчина. Парубки йдуть. Чула, що казали? Будуть свистіть і тюкать на Степана... от бідний!..

Парубки.

Та жила собі та удівонька Та на край села.

Мала собі та удівонька Сина-сокол а! і т. д.

Пісня співається не гучно. Дівчата одна другу відтягують од вікна й заглядають. Прибігають з правого боку ще дівчата, тож заглядають у вікно.

Сміх. Пісня стиха.

1-а дівчина (сплеснувши руками). Ой ненько! Подала, подала рушники! От тобі й Степан.

2-а дівчина (одтяга її). Ні! Брешеш! Стривай, ще я гляну. Так і є! Степан увійшов. Здоровий та рябий! Де ж він був?..

1-а дівчина (загляда через плечі). А як же тепер Гнат?

ЯВА XV

Входять Гнат, Омелько, Дем’ян і парубки.

Гнат. Диви! І справді тут сватання.

Дем’ян. Я ж тобі казав.

Г нат. Глядіть же, братці, пропустимо старостів, а Степана оточимо й будем править могорич!

Дем’ян. Могорич? Ха-ха-ха! От чудасія! Він гарбуза винесе, та ще й могорич! Ну й видумав!

Омелько. Ми з Харитоном будемо свистіть що є духу!

Дем’ян. А ми з Петром — тюкать, а ви всі регочіть.

Гнат. Тілько не зразу — цур не вискакувать попереду, то вже після, як він сам скаже, що гарбуза з’їв! Стривайте, я подивлюся, що там діється. (Підходе до вікна.) Пропустіть. (Його пропускають, він загляда у вікно.)

Д ем’я н. Щось довго копаються старости.

Гнат (одскакує од вікна). Зрадила!.. Так ти обманювала, сміялася надо мною!.. О гадюче, єхидне кодло, не діждеш же й ти празникувать весіллям свою зраду, я тобі зараз голову розіб’ю. (Витаскує з тину кілок І кидається в хату.)

Дем’ян (придержує його). Що там? Чи ти не сказився?

Гнат. Пусти! Я уб’ю її, я спалю їй хату... я...

Омелько теж держить його.

Дем’ян. Та угамуйся, божевільний! Ти не тямиш, що кажеш! Що ти там побачив таке страшне?

Гнат. Старости вже рушниками перев’язані, а вона стоїть, усміхається, наче вік Степана кохала, ждала і рада, що діждалась... Пустіть, я її задавлю, анахтему!

Омелько. Опам’ятайся! Сам же ти відцурався від неї, чого ж тепер єретуєшся? І не сором тобі? Чого ти хочеш? Присилувать Варку, щоб тебе любила?..

Гнат. Ні... Я сам не знаю! За серце ухватило!.. Не сподівався, щоб так сталось!.. (Кида палицю.) Пустіть, проходить. І дурний же я, і навіжений справді: посваривсь, відцурався і знову лізу!.. Тьфу!.. Не діждеш ти, щоб я так за тобою убивався і сам себе на страту вів!.. Бачу тепер, як тц любиш: хто перший посватав, за того й рушники подала! Ходім, хлопці, у шинок, з мене могорич — я просватав Варку за Степана. (Співа.)

Гурт підхоплює. Дівчата відтягують одна другу од вікна.

Коло млина, коло броду 4 (двічі)

П’ють голубки чисту воду.

Вони пили, буркотіли, (двічі)

Ізнялися, полетіли.

Всі виходять.

Завіса.

ДІЯ ТРЕТЯ

У Гната в хаті.

Яку хвилину нема нікого на кону.

ЯВА І

Входе Варка, а потім Софія.

Варка. Нема нікого! Де ж вони? Воркують десь, закохані, щасливі...

Софія (вбіга). Варка. Здрастуй! Я забігла до Параски, трошки посиділа,' коли дивлюсь — хтось пішов до нас. Я не впізнала тебе. Сідай, сестро.

Варка (зітхнувши). Спасибі.

Софія. Бідненька! Ти, мабуть, скучаєш дуже за Степаном?

В а р к а. Де ж там і ні! Боже, як важко! Тілько ж місяць прожили, тілько щастя усміхнулось, та й знов нахмарило.

Софія. Хіба ти, сестро, не знала, що йому у москалі треба йти?

Варка. Не знала.

Софія. Чом же було людей не розпитать? Так хутко все скоїлось: не вспіли ми з Гнатом побратися, як твого Степана узяли.

Варка. Хто ж сподівався, що так станеться. Він один, думала — одиночок не беруть.

Софія. Кажуть, якби у нього мати була, як от у Гната, або хоч баба стара, то не взяли б... •

Варка. Таке вже моє щастя. Та біда знайде, хоч і в піч замажся.

Софія. Правда. Божа воля. А ти не тужи, Варко, може, він скоро повернеться, другі через рік вертаються.

Варка. Де вже там! Мені все не так, як людям... А ти, Софіє, щаслива?

Софія. Щаслива, сестро, така щаслива, що не знаю, як і сказать!

Варка. Не б’є тебе Гнат?

Софія. І не лаялися ще.

Варка. В два місяці другі разів три поб’ються. Виходить, Гнат тебе любить?

Софія. І любить, і жаліє, спасибі йому. Знаєш, сестро, мені все здається, що я дівчина; а як гляну, що й Гнат біля мене, та нагадаю, що ми чоловік і жінка, аж почервонію, єй-богу!

Варка (набік). У! Задавила б тебе! (До Софії.) А знаєш, чого я до тебе зайшла? Дай мені решета великого.

Софія. Добре. Посидь же трохи у мене.

Варка. Ніколи. Треба жито однести у млин, у мене нема кому — я сама.

Софія. Стривай же, я зараз принесу — воно, здається, у коморі. (Виходе.)

ЯВА II

Варка (одна). Щаслива!.. Поки Степан був дома, а Гнат ще не женився — і я була щаслива! Щаслива була тим, що в вічі Гнатові сміялась, а він лютував і ревнував мене до чоловіка! Я празникувала!.. Вирядюсь, вийду з Степаном і дражню, бувало, Гната. О, як любо кепкувать над ворогом!.. Тепер хвортуна повернулась другим боком: Степана мого взяли у москалі в той самий день, як Гнат женився на Софії, а я зосталася одна, і знов виплила наверх люта мука: я ревную Гната до Софії. Здається мені, що я ненавидю Гната, а серце кровію обливається, що він живе з другою! О, чого б я не зробила, щоб тілько Гната причарувать до себе!! Я на погибель готова, мені тепер однаково! Не в’януть же мені, не сушить, своєї краси, поки Степан повернеться!..

ЯВА III Входе Софія з решетом.

Софія (дає решето). Ти б заходила частіще, все б не так скучала.

Варка. Спасибі тобі, сестро, за добре слово. Прощай тим часом. (Пішла.)

Софія. Іди здорова. (Одна.) Бідна Варка, як мені її жаль. Я б умерла від горя, якби мого Гната тепер у москалі взяли. Де ж це Гнат? Вийде куди-небудь на часок, а мені зараз скучно без нього робиться. Стривай, щось мені треба зробити... Ага... (Достає з скрині скатерку й накриває стіл.) Коли б татко до нас мерщій перебрались. Отоді я буду зовсім, зовсім щаслива. Батько куплять нам пару бичків і корову мені куплять...

ЯВА IV Входе Ганн а.

Ганна. Ще й досі возишся? Я думала, що ти вже й піч помазала.

Софія. Я, мамо, миттю справлюсь. (Хутко пішла.)

Ганна (одна). Швидка на речах! А яка з тебе робітниця? Пожила біля татка в городі, чайку попила, а тепер би тілько ніжилась. Ще й старий сюди притириться. Нужний він тут, як п’яте колесо до воза. Лишній рот. Та у мене недовго. Поки ще спускатиму яке врем’я, а там і насяду. їм тілько змовчи, то й лапки покладуть, тоді сама працюй, гнися, а невісточка буде вилежуваться! Чорта пухлого! Я й сама була невісткою, мене не милували, аж шкура тріщала, робила, будеш і ти робить, я й на татка твого не подивлюся.

ЯВА V Входе Гнат.

Ганна. Де це ти був?

Гнат. Помагав Семенові бики вчить.

Г а н н а. Краще б тин полагодив та рів окопав, а то осунувся зовсім.

Гнат (запалює цигарку й пуска дим у комин). Поспію. Треба помогти другому, то й тдбі поможуть. Софіїн батько сьогодня і нам бики прижене, от Семен і мені поможе.

Ганна. Чи старий і справді тут буде жить?

Гнат. А що?

Ганн а. Ще й пита! На біса нам дармоїд здався?

Г н а т. Багато там старий чоловік з’їсть.

Г а н н а. Ого! Він за двох з’їсть — старі москалі їдять, як з немочі, а не зробе й за малу дитину.

Гнат. Треба ж йому десь притулок мать, де ж його дінеш?

Ганн а. Нехай у благодільшо йде.

Г н а т. А якби вас у благодільшо одвезти?

Ганна. Бач, якого пса вигодувала! Матір рідну міняє на жінчиного батька. Може, іце є стара баба у Софії, то й ту б прийняв? Багатир, сказано.

Гнат. Що з вами сталось, мамо? Коли не зо мною сваритесь, то на Софію гримаєте.

Ганна. А хто ж вас навчить? Якби не старі люде, то ви б і за роботу не брались... Гримаю!.. Що ж ти мені звелиш — руки у твоєї жінки цілувать або хвалить тебе, що дармоїда приймаєш у хату?

Гнат. Та коли ж, бачите, наобісіє слухать після ції та знов ції!

Ганн а. Мати наобісіла? Добре! Треба й собі іти у прийми десь. (Іде з хати.) Діждалась-таки свого — рідний син виганяє... (Вийшла.)

Гнат (один). От і розбери! Любила мене мати, пестила, прямо як з писаною торбою носилася. Мені здавалось, що кращої, добрішої матері, як моя, і на світі нема, а от женився — мов одрізало. Особливо мене пече-ріже, як вона почина до Софії чіпляться! Ну й як тут витерпіть, щоб часом лихого слова не сказать? Ще, спасибі, Софія змовчує, а то гріха й не обібрався б. Ось і Софія. Стривай — злякаю. (Притуляється до стіни.)

ЯВА VI

Входе Софія з клунком, кладе його біля печі. Не бачить Гната. Гнат. Здорова була, чорнява!

Софія (кинулась). Ох! (Побачила Гната.) Гнат! (Під-біга і б'є його шуткома потихеньку.) Ось тобі — чорнява!.. Злякав... (Обніма й цілує.) Де був, вражий сину? Я трошки утомилась. Сядемо. (Сіли на лаві рядом.) Дивись, як гарненько я прибрала, от зараз піч вимажу і розмалюю її усякими квітками і півниками. Побачиш, як гарно буде! У мене є жовтогаряча глина і синька! А матері не бачив?

Гнат її обніма.

0 ти, мій милий! Чи й тобі так весело зо мною, як мені з тобою? Чого ж ти мовчиш? Говори, смійся, шуткуй!

Гнат. Постривай ти, щебетуха. Не даєш мені й слова вимовить, сама балакаєш та й дивуєшся, що я мовчу... Сьогодня батько будуть.

Софія. Хто тобі сказав?

Гнат. Охрім приїхав з города. Він кіньми — і обігнав батька. Батько женуть пару биків і корову.

Софія. Корову? От я рада! А якої масті?

Гнат. Не питав. Дарованому коневі в зуби не дивляться.

Софія. Коли б сіру..Я терпіть не можу рижих. От ми й хазяїни з тобою! Правда? А як розбагатіємо, зберемо грошей, то купимо коней пару. Правда? Ти любиш коней? Я люблю. На волах довго їхать, а кіньми тілько ньокнув —

1 в городі.

Гнат. О ти, мій соловеєчко, щебетунчик! (Пустують — обніма її й цілує.)

Софія. Гнате! Вгадай, що я тобі скажу? Ні, не вгадаєш. (Шепче на ухо.)

Гнат. Ну?! А ти почім знаєш?

Софія. Я питала Параску, чого воно. (Шепче на ухо.) А вона й сказала. (Опуска очі соромливо.)

Гнат. Гляди ж, щоб син був!

Софія (б’є його). От тобі, от тобі! Бач, який противний! Я йому на вухо, а він так і вивіз голосно. -

Гнат. Ха-ха-ха! Хіба не однаково? (Цілує.) Так гляди ж...

ЯВА VII

Входе Ганн а.

Ганна. Ще не націлувались? Пора вже й за роботу браться!

Софія. Я, мігмо, все зробила, дивіться!

Ганна. А піч, а просо треба стовкти.

Софія. Піч зараз розмалюю...

Гнат. А просо я й сам стовчу.

Ганна. Балуй^ балуй! Може, й піч сам помажеш?

Г н а т. А як і піч помажу, то що?

Тим часом Софія проворно розмішує глину і маже щіткою комин.

Ганна. Маж. Про мене, хоч і хліб міси, і обідать вари сам.

Софія. Не сердьтесь, мамо, на нього, то я винна. Я ні йому, ні вам нічого не дам зробить біля хати, я все сама зроблю...

Ганна. Багато наробиш, як раз у раз будеш до чоловіка липнуть.

Софія. Та я не буду... От побачите, мамо, як я комин розмалюю.

Ганна. Ти краще позашпаровуй та черінь добре вирівняй, бо горшки перевертаються, а малювати не треба — то примха.

Гнат. Та нехай малює, краще для ока, хіба воно вам завадить?

Ганна. Не можна вже матері й слова сказать твоїй жінці, наче я її з’їм! Тьфу на твої речі,— хоч в хаті не сиди... (Пішла з хати.)

ЯВА VIII Гнат і Софія.

Гнат. Гедзь матір укусив.

Софія. Не дратуй. Нехай собі. Я їм раз у раз змовчу, покорюсь, то вони й подобріщають. Треба ж їм показать, що вони старші. Аби ти, моє серденько, завше був до мене такий, як тепер, то мені нічого тоді не страшно... Дивись, я зараз півника намалюю.

Гнат підходить до печі й дивиться.

Бач?

Гнат. Хіба це півник? Це голуб!

Софія. Ну, голуб. Це ти, я тебе намалювала. Ти мій голуб! Еге?.. А тут буде проти нього голубка — це я... А ось квіточки* я люблю квітки. Знаєш, я насію в городі рожі, маку, повняків, чорнобривців... Боже, як люблю усякі квітки, а ти любиш?

Гнат (взяв стеблину з віника, умочив у глину і маже Софію). Люблю.

Софія. Ой! Постой же, я тебе щіткою помажу. (Хоче його помазать.)

Гнат ухиляється і вискакує в сіни.

Хіба ти не вернешся. (У двері балака, а за дверима Гнат сміється.) Стривай, стривай, смійся... ти будеш спать, то я тобі всього носа синькою обмажу — от гарний будеш, ха-ха-ха! Ну, йди вже, я не буду тепер мазать, єй-богу, не буду! От противний, мабуть, утік надвір. (Одчиня двері.) Так і є, ха-ха-ха! Злякався. (Малює.) Боже, як гарно, коли любиш і тебе люблять, аж сльози від радощів навертаються! От татко порадуються за моє щастя! А вони боялися, совіту-вали йти заміж у городі за шевця! Візьму у татка грошей і в неділю молебствіє одправлю: за Гната, за татка і... за матір, може, буде добріща. (Співа.)

На городі нивка 5,

Кругом материнка,

Там дівчина жито жала,

Сама чорнобривка.

Жала ж вона, жала,

Стала спочивати.

Ішов козак дорогою,

Став її питати.

Здоров, здоров, козаченьку.

Помагай біг, женче.

Вона ж стала, відказала:

Здоров бувай, серце!

А вже ж тая слава На все село стала,

Що дівчина козаченька Серденьком назвала.

Гнат (одчиня двері і підспівує по с лід ні дві строчки). Не будеш мазать?

Софія. Іди, іди!

Гнат (входе). Ну, не пустуй же, я тобі.щось гарне скажу... Батько женуть бички і корову, вже біля млина на тім боці.

Софія. Побіжимо йому назустріч!

Г н а т. А хати нема на кого покинуть.

Софі я. То ти оставайся, а я побіжу. (Хутко витира руки й біжить.)

ЯВА IX

Гнат (один). Голубонька моя! Яка весела в неї вдача! Не дає мені й задуматься... Слава богу, забув Варку! То, бувало, Варка із голови не виходила — все перед очима стояла, а тепер байдуже... Недавно були вмісті на роботі біля машини, до мене й не балакала, а з другими пустувала та сміялась як несамовита, а потім сіла у клуні та плакала тяжко так, що боже мій... Я не витерпів, спитав, чого плаче, а вона глянула на мене, хутко витерла очі, нічого не сказала і побігла до роботи... Жаль її, зав’язала свій вік! І я таки винен... Ну, та вже тепер не вернеш...

ЯВА X Входе Варка.

Варка. Здрастуй, Гнате!

Гнат (набік). Тьфу, аж у серце шпигнуло. Здрастуй. Варка. А Софія де?

Гнат. Нащо тобі?

Варка. Чого ти такий сердитий?

Г н а т. Я? З якої речі?

Варка. Ти-то знаєш. Голос сердитий! Візьми решето, віддаси Софії, я в неї позичала.

Гнат. Поклади. Одначе ти змарніла!

Варка. Тю! А калинівський панич казав мені, що він кращої й не бачив.

Гнат. Познайомилася вже? Скоро.

Варка. Найма до себе в горниці. Вже тричі приїздив. Гнат. Що ж ти, підеш? Степана забула?

Варка. Ох, де там забула! Я не така, як другі, не скоро забуваю. Сам кажеш, що змарніла... Журюся...

Г н а т.. А до панича все ж таки наймешся?

Варка. Побачу. Тим часом поїду в город, там розпитаю, де Степана діли, буду шукать його, а не знайду Степана...

Гнат. То знайдеш Івана?

Варка. Атож? Сохнуть не буду!

Гнат. На біса і в город їздить, і до панича найматься... Така молодиця тілько сліпого не приворожить. Ти б тут пошукала.

Варка. Я тут уже добре опеклася, і досі болить, ніяк загоїть не можу.

Гнат. Невже ще* не забула?

Варка. Кого?

Гнат. Кого?.. А ти про кого балакаєш?

Варка. Догадайся.

Гнат. Чорт тебе знає! Хіба тебе розбереш.

Варка. Ха-ха-ха! Прощай!

Гнат (набік). Сатана! (До Варки.) Стривай, чого тікаєш?

Варка (зітхає). Боюся.

Гнат. Таківська! Кого ж ти боїшся?

Варка. Тебе.

Гнат (наближається). Хіба я вовк? Я не з’їм. Варка. Так спалиш.

Гнат (бере її за руку). І не з’їм, і не спалю, а як пожартую, то ціла зостанешся.

Варка (нахиля голову). Я жартів не люблю, за жарти ти мене покинув.

Гнат. Ти сердишся?

Варка мовчшь і дивиться на Гната лукаво спідлоба.

Ну й клята Варка, яка ти гарна стала!

Варка. А дівкою була поганча?.. Тепер гарна, бо не твоя... Пам’ятаєш, що ти мені казав, як ми сиділи під вербою на Купайла 6? Над річкою огонь горів, хлопці і дівчата гомоніли, перекликались, співали; теплий вітрець чуть подихав, а ти... схиливсь до мене... (Вириває руку.) Ох! Що я нагадала? Прощай!

Гнат хвата її за руку.

Пусти! Що ти робиш?..

Гнат (палко). Варко! (Тягне її до себе).

Варка (виривається). Приходь до мене!.. Я сама. (Вибіга.)

Гнат (один). Що це зо мною? Чи не одурів я?!. А очі, очі як горіли в неї... Пальона, каторжна, і гарна, як маків цвіт. Тьфу! Сатана в жіночому обличчі!.. Бач, як залізла знов у душу! Цур тобі, цур! Одсахнись від мене, пекельна маро!

ЯВА XII

Вбігає Софія, а потім входе Іван, з мішком за плечима і з палицею.

довгою в руках.

Софія. Іди, іди, Гнаточку, подивися! Які бики, яка коровка гарненька, а під нею бичок, манюній-манюній... Що це з тобою? Ти такий блідий?

Гнат. Чогось голова заболіла і морозить, наче пропасниця...

Софія. Оце! Тілько що був здоровий... (Бере пляшку з полиці) Стривай, я зараз тебе побризкаю свяченою водою — як рукою здійме. (Бризка.)

Гнат (обніма її, тулить до себе). Лікарко ти моя! Дорога моя знахарочка! Ти мовою своєю доброю, веселою, лас-кавою та серцем своїм щирим всяку хворість з мене виганяєш. Ходім же подивимся на нашу худобу.

Входе І в а н.

Іван. Здрастуйте вам, діточки, в хату! Живенькі, здоровенькі?

Гнат. Слава богу! Як ви, тату?

Іван. Та що я? Звісно, закорявів, як той сухар, що з глевкого хліба, бий об камінь — не розіб’єш... дибаю ще, тілько погано бачу.

Софія помагає скинуть йому мішок.

Гнат. Ну, я ж піду подивлюся на скотину. Спасибі вам, тату, тепер і ми хазяїни. (Пішов з хати.)

І в а н. Ні за що! Дай вам бог на користь. (Розперізується, скида свиту й остається в куртці.) Як же тобі живеться, дитино моя? (Дивиться на неї.) Повніща стала, покращала. (Цілує її.)

Софія. Слава богу, таточку, тілько вас недоставало. Тепер я вже й не знаю, чи буде така щаслива людина на світі, як я?

Іван (розв'язує тим часом мішок). А стара як? Не

лаяла ще?

Софія (сміється). Трошки... Та Гнат заступається.

Іван (достає з мішка бублики, в хустці ріжки, і горіхи, і особо черевики). Годи їй, дочко. Лиха свекруха — то найтяжча доля жіноча, все одно що у москаля під-хвебель.

Софія. Я й думку її угадую.

Іван. Дай боже, щоб усе було гоже. На ж тобі гостинця. (Дає черевики.) А це ріжки й горіхи, а ось бублики. Ти, здається, любиш ріжки?

Софія. Я люблю солоденьке, ви мене привчили.

ЯВА XIII Входе Ганна.

Іван. Здрастуй, свахо! Чи приймеш до хати?

Ганна (набік). Чорт тобі рад! (До Івана.) Вже коли прийшов, то не викинеш.

Іван (набік). Добре віта! (До Ганни.) От бог привів і знову жить в селі. Тут родився, звідціля на службу пішов, тут женився, і жінка тут умерла, і сам кістки свої тут положу; а думав вже у городі умерти; так от дочка в селі привикла... Ну, що ж робить: вона у мене одна, для неї тілько й жив. Аби їй тут щастя, а мені однаково... Продав я у городі хату і оце купив їм дещо у хазяйство. Ти бачила, свахо, товар?

Ганна. Манячить там щось під повіткою... Не розгляділа — телята якісь, чи що?

І в а н. Е, ні, не гань худоби! Бички гарненькі, хоч зараз у плуг, а коровка дійна. От підемо подивимось. (Вийма

з мішка.) А це тобі гостинця.

Ганна (розгляда). Хустка! Темна... така, як я люблю,— якраз угадав. Що ж ти стоїш, сідай, свате,— натомився, мабуть, добре. І ситчик гарненький, а почому брав?..

Іван. Копа з гривньою аршин. Божився крамар, що нелинюче, мий скілько хочеш...

Ганна. Спасибі, спасибі, що не забув старої... Може, ти .Дсти хочеш? Та що й питати. Дочко, давай лиш татові попоїсти.

Іван. Стривай, не турбуйся. Я разом з вами повечеряю. Ходім лиш подивимся на худобу. Чи похвалиш?

Входе Гнат.

Гнат. Чудесні бички, далеко кращі, ніж у Семена.

Ганна. Ходім, ходім, свате, ще й я подивлюся.

Іван та Ганна вийшли.

Софія. На тобі ріжка! їж. Я вже одного з’їла. Солод кий-солодкий! А горіхів хочеш? На. Татко мені черевики ку пили. О! (Вертить перед, Гнатом.) Правда, гарні? У не ділю надіну до церкви.

ЯВА XIV Вбігає Варка.

Варка. Ой голубчику, Гнате, іди мерщій, вирятуй мою телицю.

Софія. Що там?

Варка. Упала в рів, сестро, і застрягла...

Гнат. Хіба там нема кому вирятувать?

Варка. Нема ні душечки, тілько дід Хома... Іди-бо, а то заллється, пропаде скотина, вона ж у мене одна.

Софія. Чого ж ти стоїш, Гнате? Іди мерщій, на шапку. Мерщій же, а то справді ще пропаде скотина.

Гнат. Ходім удвох.

Софія. Ну, вигадай! Бери його, сестро, тягни! (Сміється.)

Варка (бере Гната за руку, тягне). Ходім!

Софія (підпиха ззаду). Бач, який лінивий, все б йому біля жінки киснуть. (Випхавши за двері, стоїть на порозі.) Та вертайся мерщій, будем вечерять.

Завіса.

ДІЯ ЧЕТВЕРТА

Біля Гнатової хати.

ЯВА І

Іван (сцдить і латає чоботи, тихо му гиче пісню).

Ой ходить Іван понад лиман 7,

А за Іваном та його пан:

«Чи ти, Іване, рибу ловиш,

Чи ти, Іване, перевозиш?»

Чи воно темно, чи я вже зовсім осліп! Шуляю, шуляю дратвою і не попаду... Може, щетина загнулась. (Пробує на зубах.) Ні, рівна. Не бачу. Пора, пора вже... а колись бувало у службі, ще на Капказі^8, при місяцю шив... Колись! А коли воно було? Недавно, хе, літ сорок п’ять з лишнім...

Охо-хо-х! І хліб насилу розжую, та й жувать його вже надоїло, а господь смерті не дає... Отак як почнеш нагадувать, що й на Капказі двадцять п’ять років був, і вернувся, і женився, і жінка вмерла... Царство їй небесне, вічний покій!.. Тілько годок і прожила... Дочку сам виняньчив, а тепер діждав і заміж віддать її. Чого-чого не бачив, чого не покуштував. (Зітхає.) Давно живу, пора й честь знать!.. Отже, тілько нічого не нагадувать і отак уранці, як скоро встанеш, вийти на подвір’я до схід сонця — легенький вітрець повіває, квітки з садів пахнуть, пташки божі щебечуть назустріч сонцю,— то здається, що тілько вперше бачиш таку красу, що тілько один день і живеш! Один день!.. (Співа.)

Ой мав я жінку Уляночку...

ЯВА II

Гнат іде з улиці до хати і сіда на присьбі. Зітхає.

Іван. Чого ти, Гнате, так тяжко зітхаєш?

Гнат. Хто? Я?.. Так собі. Чого ж мені зітхать?.. А мати дома?

Іван. Пішла до Богунки позиваться за курку.

Г н а т. І не надоїсть, господи, цілий день з людьми гризтися! Мабуть, Софії нема?

Іван. Еге. Ти вгадав! Софії не було, чіплялася до мене, та я мовчав, вона й пішла.

Г н а т. А Софія вернулась?

Іван. Вернулась. Там з Варкою, у хаті.

Гнат (встає, набік). З Варкою?! Усього заколотило, мов у пропасниці!.. Піду куди-небудь, щоб її не бачить, щоб не починила чого...

Софія (з хати). Гнате, Гнате! Іди сюди! Ми тобі скажемо щось смішне!

У хаті Варка і Софія регочуть.

Варка (з сміхом). Будеш жаліть, що не чув.

Г н а т. Я не цікавий! (Про себе.) Мені не до сміху, а їй байдуже, і сорому нема.

ЯВА III

З хати виходять Варка, а потім Софі я.

Варка (у хату). Іди ж мерщій, сестро! (До Гната тихо.) Чого не вийшов?.. Я ждала до півночі. Виходь сьогодня — я знову буду у леваді.

Софія (сміючись виходе з хати). Ну й дурний, ну й дурний! І як він не догадався?

Гнат. Хто?

Варка. Не розказуй, не розказуй — він не цікавий.

Софія. Та чуєш,х що вчора Варка зробила у панів на току...

Гнат. Що?!

Софія. Піддурила Микиту, щоб той уліз у четвертий мішок — зважить би то, скілько в ньому пуд. (Сміється.)

Гнат. Пройда, ну?

Варка. Він уліз, а я зав’язала його гарненько у мішку, а хлопці взяли мішок з Микитою, підняли його та й повісили на терези. І так він висів у мішку аж до сніданку, а ми всі реготали...

Гнат. Добра робота!.. А прикажчик же що?

Варка. Його не було, а панич сам сміявся, аж качався! Микита ворушиться у мішку, наче здоровенний кіт, та сопе, і щось балака, а за реготом і не розбереш! А якби ти бачила, сестро, який він виліз із мішка, то ти б боки порвала: червоний, упрів, аж мокрий, волосся йому прилипло до виду, та так і кинувся до мене — хотів, клятий, бить, а хлопці не дали.

Гнат. Жаль.

Іван. Нема до вас доброго підхвебеля!

Варка. Ет! Якби на вас, то й не сміявся б ніколи... Ходім, Софіє, проведеш мене трохи, я тобі розкажу ще одну оказію,— при всіх розказувать не можна.

Гнат. Гарна, мабуть...

Варка. А кортить? Ха-ха-ха! Ходім!

Пішли. Гнат сіда на присьбі і схиля голову на руку.

Іван. Чистий обіясник, вража молодиця! Мабуть, годі, зовсім не видко, разів п’ять колов шилом у одно місце, а щетини не протягну. (Бере стілець, чобіт і друге, несе в хату.)

ЯВА IV

Гнат (один). Ох! Болить душа! Зовсім було забув Варку, і знов якась нечиста сила до неї в хату завела!.. Обвила мою шию рукою, пригорнулась,— і досі чую, яким теплом тоді від неї віяло,— поцілувала... пошептала — і причарувала мене знов до себе, і я ошалів, ошалів... Забув, що я жонатий, і не тямлю, як і спокусився!.. А після того місця не знайду: запалила мій спокій, розірвала надвоє душу!.. У .мене тепер дві душі, й обидві болять, ниють, щемлять...

Одну хвилину мені жаль Софії і сором їсть очі, а другу... другу — вся душа, всі думки у Варки! Я жалію Софію, я їй присягав у церкві... Я хочу забуть Варку — і не можу! Цілую Софію — Варка перед очима! Не бачу її, здається — жінку люблю; побачу, почую голос — забуду все і знов одурію.

ЯВА V Софія і Гнат.

С о ф і я. Ну й гарна, ну й весела вража Варка.

Гнат. Що там вона тобі розказувала?

Софія. Чого ти наче все сердишся?

Г н а т. У мене болить тут, під грудьми, може, через те й забалакав так.

Софія. Під грудьми, кажеш, болить? Чи не підірвався ти?

Гнат (нетерпляче). А-а!.. Не знаю! Що вона казала?

Софія. Хто?

Гнат. Варка!!

С о ф і я. Та нехай вона тямиться, чого ти кричиш? Каза^1 ла, що панич наш до неї залицяється.

Гнат. Фойда!.. (Стогне.)

Софія. Що тобі, серденько, таке? Може, пристріт? Я побіжу, верну Варку: вона уміє шептать, її бабка покійна навчила.

Гнат (набік). Знаю, як вона шепче! (До Софії.) Не треба. Я піду до Цимбала краще.

З хати виходе І в ігн.

Софія. Гнат нездужа, тату.

Іван. Що ж тобі?

Гнат. Нудно.

Іван. Нудно? Постривай, я зараз пошукаю; там десь у мене було зілля, ще з Капказу. Тілько посмокчи — усяка хвороба пройде. (Пішов у хату.)

Гнат (набік). Не поможе мені те зілля... (До Софії.) Сядь біля мене.

Софія (радісно). Серденько! (Сіда.) Якби ти знав, як мені тяжко через те, що ти такий сумний ходиш, все сердишся чогось, не пригортаєшся уже до мене! Я й сама захворію.

Гнат. Я не сердюсь, я нездужаю; а не пригортаюсь, бо мати раз у раз докоря, що ми тілько цілуємся.

Софія. Гнате! Тепер матері нема...

Гнат її цілує.

От мені й весело! Як ти мовчиш, то я тебе боюсь; і важко мені, і плакать хочеться, і робота пада з рук, блукаю мов шалена, а як...'

Входе Іван.

Іван. Зілля не знайшов — загубилось. А от знайшов перець. Тут тридев’ять перчин. Хоч ковтни цілі, хоч розжуй та ковтни — поможе, тілько не загуби якого зерняти.

Г н а т. Та ну його, тату, перець не поможе. Я краще піду до Цимбала, може, він що дасть.

Іван. Та ковтни, ковтни — воно не завадить. На. Софія. Від нього ще гірше пектиме.

І в а н. Що ти тямиш! Це мені ще на Капказі один верме-нин дав, він на Афонській горі 9 достав. Ковтни — побачиш. Гнат (бере). Ковтну, щоб одчепився. (Ковта.)

Іван. Гляди ж, щоб не впало яке зерня. Ну, що?

Г н а т. Не проскочило... позастрягало.

Іван. Принеси, Софіє, води.

Софія пішла.

Дуже помага, од всякої хвороби помага. Було, оце чи живіт заболить, чи так коло серця чого закруте, або морозить іноді походом — візьмеш тридев’ять...

Софія виносе воду.

Запий. Навхрест запий.

Г нат. Та вже проскочило.

Іван. Нічого, а ти таки запий, навхрест... отак, отак!.. Ну, а що?

Гнат. Нудить.

Іван. Нудить? Дивно! А мені одразу помага.

Софія. Я боюся, щоб ти ще гірше не захворів! Іди, Гнаточку, поки ще не зовсім смеркло, до Цимбала, а то пізніше не застанеш. Тілько не барись.

Г нат. Та хто його знає, як скоро справишся... Може, й заночувать там прийдеться. (Іде.)

Софія. Ото вигадав!

Гнат пішов.

І що в нього таке, тату? Я боюсь...

Іван. Може, що з’їв. Понудить та й пройде, чого там бояться. Воно й від перцю пройде, тілько треба підождать.

Голос Ганни за коном: «Матері твоїй чорт, твоя й мати така!»

Софія. О! Мати обізвались... Я піду в хату, а то на-скоче, то зараз і вилає.;.

Голос Ганни: «Так я тобі й подарую, будеш бачить!» Софія. З ким'це?

Іван. З Богункою. Іди, справді, та лягай. Мене хоч і лаятиме, то байдуже, я ще її і подражню трохи.

Софія. Цур їй — не зачіпайте. (Пішла в хату.)

Іван. Е, ні! Вона як утомиться лайкою, то тоді вже тілько сопе.

Показується Г анна.

ЯВА VI Іван і Ганна.

Ганна (часто повертається в той бік, відкіля вийшла). Взяла личко — віддай ремінець! Я тебе буду позивать цілий рік. Багатирська жінка, куди ж пак! Чорт не видав! Вона дума, як її чоловік був старостою, то можна вже й чужих курей красти. Ще й коверзує! Взяла курку — віддай гуску, от що! Не буде по-твоєму, не буде! Я тобі не Яв-доха,— Ганна свого докаже... От тобі ще на придачу. (Дає дулю.)

Іван. Так її, так!

Ганна. А тобі чого треба? Що ти мені — лаяться заборониш?

Іван. Ні, я вийшов подивиться: думав — рукопашна буде, в очіпки.

Ганна. Іди краще кашлять на піч! Беззубий шкарбан! Одного зуба маєш, та й того скалиш.

І в а п. Отакої! І мені жаль курки, а котру пак курку вона взяла?

Ганна. Саму кращу: там як цесарочка.

Іван. Отака курочка була в роті...

Г а н н а. В чиїм роті?

Іван. У нашій роті, ще як служив на Капказі.

Ганна. Тьфу!

І в а н. Ти не плюй, а ось послухай, які на Капказі кури...

Г а н н а. Та ну тебе к бісу з тим Капказом, ти вже надоїв мені ним! І носиться з своїм Капказом, як дурень з ступою. Чого ти притисся сюди? Перебив мені лаяться; тілько що почала так гарно лаять, а він і перебив, тепер у мене аж всередині труситься.

І в а н. Та буде вже, угамуйся! І курка того не варт, щоб за нею так убиваться. *

Г а н н а. Не варт?! Отже, ти мене розпалиш, і я тебе виштапую на всі боки! Курка не варт? Ач який багатир!

А курка яйце знесе, а з яйця курчата, а курчата он у городі тридцять копійок пара. Не варт? Тобі, мабуть, і вилаяться важко! • . *

За коном чуть гомін далеко.

О! Чуєш! Чуєш? Ото вона знов пащекує щось на мене! Не видержу, єй-богу, не видержу! Піду долаюсь, бо й не засну! (Іде хутко і кричить кілько слів на кону, а потім і за коном.) Хто? Хто? Я? У тебе горстку конопель узяла? Брешеш! Бодай тебе трясця взяла, як я брала, то кума Яв-доха взяла, і Олена бачила! А як ти позаторік у мене картоплі викопала цілу миску, то я ще тебе за це й не позивала. Що? Я? Хіба я така, як ти? Ти ще дівкою...

Голос зника.

ЯВА VII

Іван (один). Отакий у нас був підхвебель на Капказі!.. Як причепиться, то тілько стоїш та слухаєш, а він тобі на-гада й позаторішнє! А не дай бог переб’ють йому, покличуть до ротного — ще гірше! Оце вернеться нескоро, вже й забудеш, заснеш, а він зараз розколотить тебе і таки долає... Одначе мені здається, що від Ганни і він би утік! На що вже я терплячий, а хотів тікать, та ще потерплю — жаль дочки. Так, мабуть, на роду написано: коли не один, то другий підхвебель виварює воду... (Пішов у хату.)

ЯВА VIII

Входе Варка, тихо озирається.

Варка (одна). Знов нема Гната!.. Чого ж він не виходить?.. Вчора прождала вечір у леваді, як на голках: вітер шерхне листом або пташка спросоння крилом порсне, а в мене серце заб’ється і душа замира — думаю, він,— а його нема... Вернулась додому, мов у ступі стовчена, і дома не спала до світа, ждала, чи не прийде. Миш гризне, а мені здається — підійшов. Схоплюсь, ноги й руки дрижать, до вікна... нема... і не було!.. Сама сьогодня його звала... жду знову, горю вся, як у вогні, а його нема... Ох! Нещаслива моя доля: ні молодиця, ні вдова! Нащо ж спізнала я ті хвилі пекучого кохання? Краще б дівкою зосталась, легче б мені було б!.. Ой! Хтось іде... Він, Гнат! Звідкіля ж це? Чи не був у мене дома?.. Притаюсь. (Ховається за кущем.)

Гнат іде до хати, а потім Варка.

Гнат. Тепер мені не страшно! Ну, Цимбал! Зашив у ганчірочку якесь зілля, почепив мені сам на шию і як подув на вид, так наче щось зсунулося з мене, і так мені легко стало, мов на світ народився.

4 Варка (тихо підходе). Гнате!

Гнат. Варка?!

Варка. Я, мій голубчику. Ждала тебе — не йдеш, скучила і прийшла сама. (Кладе на нього руку.) Чого ж ти не виходиш?

Гнат. Дай мені спокій.

Варка. Ти чогось, мабуть, розгнівався на мене?

Гнат. Чого мені на тебе гніваться...

Варка. А коли не гніваєшся, то глянь же на менб, глянь мені в вічі, глянь так, щоб серце в’януло від погляду.

Гнат. Чого тобі треба?

Варка. Тебе, мій Гнаточку. Чого ж ти такий знов чудний?

Гнат. Я... спать хочу.

Варка. Ха-ха! Брешеш ти! Ти чогось слини розпустив, як баба Горпина, що пасе панських гиндичат! Ха-ха! Спать він хоче... (Шепче.) Ну, ходім.

Гнат. Одійди від мене, не чаруй мене, не поможе..

Варка. Що з тобою?! Ти цураєшся мене?..

Гнат. Варко! Не топи моєї і своєї душі — гріх.

Варка. А дурний, а божевільний! Якого ж ти ще гріха боїшся, коли вже грішний! Ти дивись на мене! Любила тебе дівкою до загину, і тепер любить не перестала, і в пекло піду за тебе — мені не страшно.

Г н а т. А Софія?

Варка. Вона тобі чужа, ти не її, а мене любиш!

Гнат. Нехай тебе чорт любить!

Варка. Та чорт же й любить! (Обніма його й цілує.) Оцей, оцей, оцей!

Гнат (тремтить і говоре після кожного поцілунку). Варко... Варко... Варко... Я присягав Софії.

В а р к а. Я твоя суджена, а не Софія! Ти мені раніш присягав, ти сказився тоді, віддав мене Степанові; візьми ж мене, візьми мене тепер, поки нема Степана, і випий з мене кров мою! Гнат! Кров мою випий з мене тепер, тепер, поки я вільна, а Степан вернеться... тоді... годі вже! Буде нам мука — вічная розлука.

Гнат. Вічная розлука... (Без сили опускає руки.)

Варка. Чуєш, чуєш? Пригорнись сюди, до мого серця... Слухай, як воно лютує, кипить, мало не вискоче! Нащо ж марно тратить час? Може, Степан і завтра прийде...

Гнат тяжко й глибоко зітхає.

Мовчиш? Цураєшся? (Одпиха його від себе.) Слинявий! Дурень! Солом’яний дід! Прощай! Будеш ти бігать за мною, будеш шукать, як перше, та не знайдеш! Прощай! (Іде.)

Гнат (мов просипається). Варко! (Доганя її.)

Варка. Чого?

Гнат. Постривай! (Хвата її за руку.)

Варка. Геть від мене! Не підступай!.. Ти й так вимучив мене — чого тобі треба? Я через тебе тут кисну, через тебе не найнялась до калинівського панича, через тебе пропадаю, сохну, в’яну! Я з ума зійду! А ти слини тілько пускаєш! Прощай!

Гнат (придероюує її). Варко!

Варка. Не зачіпай мене!

Гнат. Стривай, куди ж ти?

Варка. Завтра чуть світ піду в Калинівку 10.

Гнат. В Калинівку?! І наймешся до панича у горниці?

В а р к а. Наймусь. А тобі яке діло?

Гнат (скипів). Як яке?

Варка. Ха-ха-ха! Який сердитий! У тебе жінка є, а я вільна пташка, поки Степан не вернеться: що захочу, те й зроблю ніхто мені не забороне, а вернеться Степан — і на поріг нікого не пустю!

Гнат. Так ти підеш?

Варка. Атож.

Гнат. Не йди!

Варка. Ха-ха-хаі Що ж ти мені зробиш? Заборониш? Одчепись, кажу! Піду, куди схочу! Піду в город; і там є кращі й розумніші від тебе.

Гнат. Не йди, кажу! Бо я тебе й під землею знайду і уб’ю, як собаку!

В а р ка (ласкаво). Божевільний! Єй-богу, божевільний. Ти сам не знаєш, чого хочеш. І цураєшся мене, і не пускаєш.

Г н а т. Не можу я від тебе відцураться, нема у мене сили,— і зілля не помага. Ти мене причарувала навіки; як підеш відціля — гробаки заточать моє серце... Я тебе скрізь знайду... Я тебе й себе занапастю,— не йди...

Варка. Чого ж ти мучишся, чого нудишся? Скажений, я тебе не покину, я не піду нікуди відціля без тебе, а з тобою піду куди ти схочеш, куди звелиш! Утечемо, утечемо на край світа, щоб тілько сонце знало, де ми будемо жить, удвох ми будем скрізь щасливі... Утечемо! Сьогодня, зараз...

Гнат. На, бери мене, всього бери, муч мене, тілько не йди нікуди, щоб я тебе хоч бачив щодня, хоч здалеку, або дай мені такого зілля, щоб я забув тебе.

Варка. Такого зілля нема на світі. Ти ж мій... навіки мій... (Обніма його.)

Завіса.

ДІЯ П’ЯТА

У Гната в хаті.

ЯВА І ?

Ганна (одна). Куди ж це Гната занесло — і досі нема? А та, певно, побігла одшукувать його! Шукай, шукай — знайдеш, якраз! Він від тебе тіка, як чорт від ладану, бо ти тілько плакать умієш. Спарувався!.. Коли б мені старого чорта здихаться, я за тебе приймусь не так. Яка ніжна, все б тілько лежала, а по хазяйству без загаду і не загляне.

ЯВА її

Входе Софія, роздягається й сіда.

Г а н н а. Я ж кажу, що так! Ходить, тиняється, наче пані яка!.. Чого ж це ти руки згорнула, чом води не принесеш?

Софія. Та води, мамо, повна діжка. Я ще вранці наносила, хоч і подивіться! Куди ж її носить?

Ганна. Куди? Куди? Ще тобі треба показувать, куди й воду носить! Якби ти була з хазяйського заводу, то й без показу, і без загаду знала б своє діло. Наносила б у чавуни та поставила б свині полову попарить.

С о ф і я. Та он же гляньте — в печі обидва чавуни стоять, повні полови з дертю.

Ганна. А свиня тим часом голодна, отам риє під при-сьбою та гуде!

Софія. На те вона свиня!

Г а н н а. О, я знаю, що ти на язик гостра, як бритва, а до діла нема хисту! Якби ти не язиком, а руками робила, то й свиня була б прив’язана на паколі і не рила б.

Софія. Та вона ж була на паколі, а Гнат вчора взяв нащось вірьовку. Чим же я її прив’яжу?

Ганна. Найшла б чим, якби хотіла, а то все з татком своїм возишся! Не приносив ще сьогодня пряничків?

Софія (через сльози). Чого ви, мамо, нападаєтесь на мене? Що я вам зробила?

Ганна (прицмокує). Агусі, маленька, заплач — батько спече калач!

Софія. Боже мій, боже!

Г а н її а. Повна хата робочих людей: невістка й батько її! Тілько б спали та їли! Дармоїди бісові!

Софія. Батько не ваше їдять! Вони нам хазяйство справили з тим договором, щоб ми їх до смерті содержували.

Ганна. До смерті!.. Коли ж він умре? Жди! Він ще двадцять год буде жить, то його й годувать, дармоїда?

' Входе Іван і стоїть на порозі.

Софія. Краще б ви мене вбили, ніж отак щодня допікати! Я вже світові божому не рада.

ЯВА III

Іван, Ганна й Софія.

Іван. Знову гризла? Я вже терпів, терпів, та й терпець урвався! Скажи ти мені, що я тобі зробив, що тобі Софія робе, чого ти гризеш її?

Ганна. Лінива твоя дочка, не хазяйка, нічого не глядить, тілько учепиться чоловікові за шию та так і висить, а ти ще й сам потураєш.

Іван. Що ти вигадуєш? Хіба я не бачу, як вона робе... Та нехай би за діло вилаяла, ну, так! А то прямо чи слід, чи не слід — сичиш, сичиш і сичиш!

Ганна. Сичу?! Що ж то я гадюка, чи як?

Іван. Гірш гадюки! Гадюка вкусить, та й сама тіка, а ти сичиш і в вічі лізеш, кусаєш і знов сичиш.

Ганна. Брешеш ти, старий чорт, я не сичу! Дармоїди погані! Обоє тілько лопаєте, а роботи з вас нема!

Іван. Так от що? Бач, де болячка! Я дармоїд, я. нічого не роблю!.. Ти так і кажи. Хіба тобі повилазило, що я чоловік старий, немощний: що ж я буду робить, може, .скоро й помру.

Ганна. Тебе ще й довбньою не доб’єш! А коли не здужаєш робить, то йди під церкву з довгою рукою, а дурно хліба не їж!

Іван. Совість ти загубила! І ти ж незабаром постарієш, так і тебе тоді, як собаку, вигнать з двору?..

Г а н н а. Я без роботи не сидітиму — хоч п.ір’я дратиму! Дурно хліба ніхто не дасть! Баштана стережи, свйней паси... Кістки збирай, от що!.. Дочка дивиться, що ти нічого не робиш, та й собі ніжиться та слини рбзпуска! Он і чоловіка до того довела, що хати не держиться.

І в а н. Ти ж сама довела його до того, що й жінка остогидла! Хоч кому, то буде дома смердіть, коли, замість матері, у хаті собака зла сидить і раз у раз гарчить!

Ганна. Сам ти собака, старий чорт! Слиняві! Старці! Ішов би під три чорти, то одним ротом менше б було. (Од-чиня скриню, переклада збіжжя і бурчить.) Чорт не видав! Еге!.. Так я й знала! Ху! Невісточка!.. Сваток...

І в а н. От до чого дожив! З хати виганяють, притулиться нігде! Іди миром жить, руку простягай! Дожив на старість... І піду! Краще миром жить, ніж отаке вислухувать щодня. (Бере шапку.)

Софія. Куди ж ви, таточку?

Іван. Піду попитаю, чи не їде хто в город, а ти склади моє збіжжя.

Софія. Татку!.. Татку, не кидайте мене! Що ж я без вас робитиму?!

Іван. Бачить бог, моя дитино, як мені самому тяжко тебе покидать. (Гладить її по голові.) Ти єдиная моя дитина, моя радість, ти тілько й тішила моє старе серце, і не можу я дивиться, як тебе мучать через мене, не можу, я... не знаю... Я б тобі небо прихилив!! (Витира сльози.) Та високо... високо... (Іде.)

Софія плаче, схиливши голову на руки.

Ганна. Куди йдеш? Скоро обідать пора.

Іван. Обідайте без мене. (Виходе.)

ЯВА IV Ганна й Софія.

Ганна (дає вслід Іванові дулі). На, на! Йди к бісу! Злякав як! Де ж пак! (До Софії.) Слинь, слинь, поки очі не повилазили. Тілько й знаєш хлипать. Велике горе, що твого татка тут не буде. На біса нам дармоїд? Це не город, тут робить треба, а ви все по-панячи: може, чайку нап’єшся... А матері, вашій сто бісів! Було б іти за городського, адже ж сватав якийсь швець... (Глянувши у вікно.) Іде. (Бере рогач і порається коло печі, так, аби показать, що вона робе.)

Входе Гнат, скида шапку, вішає її і стоїть біля порога, а Ганна ніби його не бачить, говорить до себе.

Ганн а. Отаку невісточку придбай! Сидить собі, як панночка, замислилась, а ти роби, та ще й мовчи! На старість саме добре! (Кида рогач, хапа віник.) Оженився собі дурний на лихо! Ще й старого чорта, дармоїда, в придане взяв за лінивою дочкою!!

Гнат (до Софії). Чого ви гризетесь раз у раз? Як прийдеш домому, то так тебе зараз пекельним духом і обвіє. Що ти тут зробила?

Софія. Не знаю, чого мати лаються... з батьком посварились... і...

Ганна. А звісно!.. Поцілуйтесь зараз!.. Поцілуй її — вона тілько того й хоче.

Г н а т. А вам би любо було, якби я тілько що ступив на поріг, зараз почав гарчати?! Обридло вже!

Ганна (плаче). Так... так...

Софія (ожива). Де це ти, мій голубчику, ходив так довго? Може, їсти хочеш, то обідали б уже.

Гнат. А батько ж де?

Софія. Пішли... вони хочуть у город їхать... вони...

Г нат. Підождемо його. (До матері.) Чого ви плачете? Самі нападаєте на всіх, всім у вічі лізете, всіх сварите, та ще й плачете!

Г анна. Отак, отак! Я так і знала! Мати тоді потрібна, як маленьким був, та ночі недосипала, та годувала своєю кровію, та обмивала, та пестила! А як вигодувала, то матері не треба вже, не треба! Прожени ж мене, прожени!.. Нехай мати старцем іде попідвіконню!.. Тепер жінка миліща, а мати що? Хоч би її чорт узяв, то байдуже! Мати робе, а жінка сидить; он хата цілий день не метена — нічого, а мати скаже слово — пападається: сяка-така, лиха!

Г її а т. Бо й правда, що ти раз у раз тілько плачеш, а нема, щоб діло робила! Прийшов в обідню пору — хата й досі не метена! Мати підміта, а ти сидиш!

Софія. Та, їй-богу, Гнате, хата була заметена й прибрана як слід! Ти ж глянь, де те сміття, що мати мела?

Ганна. То це я брешу? То це я нарошне мела,, чи як?

Софія. Мабуть, побачили Гната у вікно та й почали пораться, єй-богу, правда, а то сиділи та лаялися.

Ганна. Брешеш ти, брешеш, городська ш... (Удержуе себе, щоб не сказать далі.)

Софія. Лайте вже мене, як хочете,— гірш не буде! Що я вам, мамо, зробила? Я вас любила замість рідної матері,

я вам корилась Ї корюсь, поперек слова ніколи не сказала! За що ж ви мене зненавиділи? За що раз у раз нападаете, лаете, паскудите?!

Гнат. Та цить, не слинь! Наобісіли вже мені твої сльози!

Ганна (зло). Нехай поплаче, може, батько пряничка принесе!..

Гнат. Я їй такого пряничка піднесу, що вона й у двері не потовпиться!

Софія. Ти й так хати вже відцурався, не любиш мене, осоружна я тобі стала, а мати тілько гризуть, та ще сердишся, що плачу!

Ганна. Якби попобив добре, щоб синяки днів три не сходили, то й плакати б перестала...

Гнат. Мовчіть хоч ви, це підливайте в огонь масла! Добре вже горить отут і без вашого масла!

Ганна. Бо дурний!.. Важко йому побить жінку, щоб серце зірвать... Тьфу! На такого чоловіка. (Виходить, грюкнувши дверима.) __

Гнат (опускається на ослін). Наказав мене господь. (Мовчить.)

Софія хлипає нервно.

Годі вже або що, рева!

Софія (сіда біля Гната). Глянь же на мене ласкаво, пожалій мене, Гнате!

Гнат. Одчепись! Я не можу на тебе дивиться, як ти киснеш.

Софія. Ох, Гнате, хіба я така була? Ми так недавно побрались з тобою, а ти вже тікаєш з дому; мати гризе, я не маю світлої години, батька з хати виганяють, а ти не заступишся, як перше, а ще й сам лаєш мене! Не з матір’ю ж тобі вік вікувать, а зо мною, дружинонько моя!.. Пригорни ж мене, приголуб — я зараз повеселіщаю.

Гнат. Повеселішай, тоді приголублю!

Софія (нервно). Ну, я вже не буду... Дивись, я вже весела! О! Глянь, сміюсь... (Обніма Гната). Не хочеш мене приголубить, противна я тобі стала?!

Гнат. Знову? Годі, кажу!

Софія. Не можу, не можу, Гнаточку, удержать своїх сліз; я б радніща була.

Гнат бере шапку.

Гнат. Бодай увесь світ завалився, коли на ньому так весело жить усім, як мені тепер! (Виходить.)

Софія. Куди ж ти? Я вже не буду... (Витирає сльози.) Єй-богу, не буду! Підожди хвилиночку, сам побачиш! Гнате, серденько моє, вернися! Пішов... Мабуть, до шинку... Прийде п’яний... Боже, дай мені терпіння, щоб я хоч не плакала! Від плачу я тілько марнію. (Дивиться у дзеркало.) Ой, які очі червоні, аж запухли! Постривай, я заплющу їх і так трохи посидю... (Сіда на ослін і заплющує очі) І чого Гнат такий став недобрий? З того часу, як був слабий, наче його хто одвернув від мене... Страшно й подумать... Мені часто приходить на думку, що йому пороблено, і°поробила Варка. Аж у голові заболіло, мов розкололася надвоє! (Одкрива очі і встає.) Боже! Одверни від мене ці думки, бо з ними я не буду жить, я не хочу жить... нащо тоді жить, коли це правда? Голубчику мій, боже, прости мене, я грішу цими думками, й наверни Гнатову душу до мене знову!

ЯВА VI

Входе Параска, вже молодиця.

Параска. Здрастуй, Софіє!

Софія. Ох! Як я злякалась...

Параска. Чого?

Софія. Так... не знаю... Як же я рада, що тебе побачила; ти моя перша порадниця здавна... Голубочко моя, Параско...

Параска. Що тут у вас коїться? Ти аж змарніла... Я оце почула, що батько твій одходить від вас, і забігла на хвилину з тобою побалакать.

Софія. Ох, краще не питай... свекруха...

Параска. Свекруха як свекруха — я вже про неї и не кажу... Не крийся передо мною, я тебе давно люблю як сестру, і мені жаль тебе... Я все знаю...

Софія. Що ти знаєш? Може, ти знаєш і те, чого я не знаю?

Параска. Всі знають, тілько ти одна не знаєш...

Софія. Що, сестро, що, моя голубочко, ластівко, кажи! Може, ти що недобре знаєш про Гната?

Параска. Бач, мабуть, і ти помітила, коли питаєш так палко?

Софія. Одно помітила: Гнат не такий, як був спершу, неласкавий до мене, хати не держиться...

Параска. А Варка часто у тебе буває?

Софія. Варка! Так невже ж вона... кажи, кажи, що ти знаєш?..

П а р а с к а. Та те, що твій Гнат часто буває у Варки, вона його причарувала.

Софія (не може говорить). Ти... сама... бачила? Де? Як? (Дуже зворушена, ледве стоїть на ногах і сіда на ослоні.) Параска. Я нічого не бачила...

Софія (встає, нервно сміється). От бач, от бач! Нічого не бачила, а говориш таке страшне.

Параска. Другі бачили! Даремно не говорять,— вона й сама хвалиться. Придивляйся за ними, то й ти побачиш! А тепер прощай, бо мене чоловік жде. Я тілько за тим і зайшла, що.б тобі сказать, бо тебе обманюють, а ти, як дитина, віриш... (Пішла.)

ЯВА VII

Софія одна, а потім Варка.

Софія. Боже, я з ума зійду... Варка? З Гнатом? Кепкують надо мною, обманюють у вічі, а за очі сміються над моєю душею, над моїм серцем, і вони живі, і грім божий їх не вбив? І Гнат? Гнат сміється над моїм серцем, що тілько й живе ним!.. Ох, серце ж моє бідне, не бийся в грудях, перестань краще биться навіки, щоб я не дожила до того, що ти мені віщуєш!

Входе Варка.

Варка. Здрастуй, Софіє.

Софія. Варка?! Це мені ввижається вона? Зійди, зійди з очей моїх, відьма, чарівниця!

Варка. Що з тобою, Софіє? Це я!

Софія. Ти?!

Варка. Та я ж! Ото, хіба не пізнаєш? Я, Варка, твоя подруга...

Софія. Іди, іди з очей моїх, чарівниця лукава! Іди! Не пали мене своїм поглядом єхидним — ти гірше сатани, ти мене з ума звела, ти одбила у мене чоловіка, ти причарувала його, а тепер ходиш сюда потішаться надо мною, живеш моїми муками, радієш моїм горем! (Хитається.) Теть з хати! (Сіда тяжко на піл.) Ох!.. (Пада зомліла на полу.)

Варка (підходить). Зомліла, сердешна! Так і вона довідалась уже?.. Ох! Цього я тілько й ждала, а серце забилось

і страшно чогось зробилось, наче я душу загубила... Що ж воно буде далі: чи мене покине Гнат, чи її — і утіче зо мною?.. Побачимо! Щастя куце, я вже його спізнала! А тепер хоч і вирветься від мене, то й ти його не піймаєш! (Іде і на відході зустрічає Ганну.) Здрастуйте, і прощайте! Заходила до Софії, та вона спить. (Пішла.)

Ганна (одна). Ач паскуда. Витягл&сь, як пані яка, та й спить собі! Спи! Спи! Я тебе не будитиму — нехай прийде чоловік та полюбується! Ну, взяв хазяйку, нічого сказать! Чк мене нема дома, то хоч усе позабирай.

ЯВА IX Входе Г нат, під чаркою.

Гнат. Давайте обідать! Де Софія?

Ганна. Он!

Гнат. Що ж це вона, слаба, чи що?

Г а н н а. Не здужає встать! От розбуди її, поцілуй, скажи: спасибі тобі, моя хазяєчко, що ти спиш, а чужі свині всю харч у нашої поїли.

Гнат. Які свині? Що ви кажете?!

Г а н н а. А те, що твоїй пані тілько б спать! Я поставила висівки в хліві та пішла на город, а вона уклалась спать; чужа свиня затесалась у хлів і все поїла, а наша голодна гуде! Нехай вам чорт, я вже утомилась за вами доглядать, ідіть собі к бісовому батькові з моєї хати.

Гнат. Яка ж це ваша хата? Хата моя, а коли вам тісно, так ви йдіть собі відціля!

Ганна. Не діждеш, не діждеш! Щоб твоя нечупайда була тут хазяйкою та вилежувалась, а я наймичкою? Хіба невістку на те беруть у хазяйство, щоб з нею панькаться? Бач, як витяглась!

Гнат (хутко йде до полу і штовхає Софію під бік). Уставай ти, сплюха чортова!

Софія (зскакує з полу й дивиться, мов несамовита). Де я?

Гнат (шарпає Софію так, що та трохи не пада). Прочуняйся, кажу тобі!

С о ф і я. Не буду, не буду, не буду! (Захищає себе руками, а далі впала в істерику — регоче помалу, а потім дужче.)

Гнат. Цить! (Замахується на Софію.) Цить, не смійся!

Софі я'(істерично плаче й захищається руками). Ой! Не бий же мене, не вбивай же мене, живи собі з Варкою, а я піду, піду від тебе... з батьком... піду...

Гнат (через зуби). Що ти сказала?! Га? ІДо ти сказ... Та цить, кажу, не плач! Ти мені всю душу вивернула своїми противними речами, своїми сльозами.

Ганна. Тепер погладь її по головці та й знову спать уклади, а мати нехай сама товчеться.

Гнат. Довго ви будете з мене жили тягти? (Переламує кочергу, з палицею кидається на Софію.) Довго будете мучить мене?

Софія. Ай! (Тіка надвір, Гнат за нею.)

Ганна (на порозі). Навіжений, що ти робиш? Палицею уб’єш!

За коном чуть: тихо Софія промовила: «Рятуйте!»

Візьми батіг та батогом: і дошкульно, і не покалічиш. (Біжить з хати.) Годі, годі! Уб’єш, кажу! (Впихає Гната в хату.)

Гнат (блідий, осатанілий, кида палицю між кочерги).

О кляте серце, ти до добра мене не доведеш! За що, за що я так тяжко знущався над нею?! Від цього часу рука моя скорій одсохне, ніж вдарю Софію... хоч раз, хоч соломинкою.

Ганна (вбігає). Що ти наробив!.. Ти вбив її' вона нежива!

Гнат. Нежива!? (Біжить надвір.)

Ганна (ламає руки). Ох боже мій... ох боже мій... Що ж тепер буде, що ж тепер робить? Занапастив свою голову навіки!

Гнат вносить Софію.

Ох нещастя, ох нещастя! Побіжу за Цимбалом, може, він поможе що, може, одходить її. (Вийшла.)

Гнат (кладе Софію на піл). Убив!! О, проклят будь і день той, і та година, в яку я родився... і тричі проклята хвилина, що з Варкою мене звела!..

Входе Іван.

Іван. О, краще б ти, дитино моя безталанная, мене поховала, ніж я маю тебе поховать... Нащо ж я, старий... гнилий... пеньок, зостався, а тебе... гильочко зеленая моя, зломила лихая доля...

Гнат. Тату... тату... я не хотів її убить... Я ненароком, з серця. (Опускається на коліна перед трупом.)

Завіса.

1886.

Новочеркаськ

сто тисяч

Комедія в 4 діях

ДІЄВІ ЛЮДЕ

Герасим Никодимович Калитка — багатий крестьянин.

Параска — жінка його.

Роман — син їх.

С а в к а — кум Герасима, крестьянин. Банавентура — копач.

Невідомий — єврей.

Гершко — фактор.

М о т р я — наймичка.

Клим — робітник.

ДІЯ ПЕРША

ЯВА І

В хаті яку хвилину нема нікого; входе Невідомий.

Невідомий. Нікого нема... Охо-хо-х! Т рудно теперечки жить на світі. А через чево і трудно? Через того, що багато розумних понастава/іо... Усі торгують, а покупателі только глазами купують, і торговлі нема — один убиток. Так я сібє видумал новую комерцію: хорошій будет гендель, єжелі удастся... Попробуєм!..

ЯВА II Роман і Невідомий.

Невідомий. Здрастуйте вам.

Роман. Здоров.

Невідомий. Це хата Герасима Никодимовича Калитки?

Роман. Це.

Невідомий. А де ж сам хазяїн?

Роман. Вони в город поїхали, сьогодня повинні буть назад.

Невідомий. Я з ним відался, і он сказал, щоб я приїхав.

Роман. Може, й вони через годину будуть.

ЯВА III Ті ж і Копач.

Копач. Ура! Тепер суд гласний, накриває жидків часний! Хе-хе-хе!

Невідомий. А ви разлі часний? Не похоже.

Копач. Не та рожа? Ха-ха-ха!

Невідомий. Прощайте! Я навідаюся опісля, бо у мене є діло до Смоквинова. (Пішов.)

ЯВА IV Копач і Роман.

Копач. Ха-ха-ха! Заметь — це пройдисвіт! Я їх багато бачив, у мене опит і практіка. Я на них насмотрелся... Командовал зводом, так пров’янт і фураж часто получав, знаю їх, да і они меня знають! Тепер літ трідцать в од ставке, по світу вольно я хожу і в очі сміливо усім гляжу... Стихи... Ха-ха-ха! А батько купчу й досі ще не совершив?

Роман. Ще в городі.

Копач. Хоі'ів поздравити його з пріобрєтєнієм земєль-кі... А Прасковєя Івановна?..

Роман. У попа.

Копач. Так! Торічелієва пустота !... Хе-хе-хе! Ти цього не знаєш — це з фізікі. В такім разі — адіо^21! К обіду я прийду. (Пішов.)

ЯВА V Роман, потім М о т р я.

Роман. Наче і розумний, а дурний. Тридцять літ шукає кладів і голий став як бубон, бо все на кладах, кажуть, про-копаз... І все він зна — тілько нічого не робе. (Іде до дверей

і гука.) Мотре, та йди-бо сюди!

Мотря за дверима: «Чого там? Нема мені часу».

Роман. Та нам, мабуть, не буде часу і вмерти. Іди-бо! Зашиєш мені сорочку, геть розпанахав рукав, а мати десь пішли. Хочеться мені з Мотрею побалакать, то нема за чим у хату йти, так я нарошне розірвав рукав.

Входе Мотря.

Заший. (Показує.)

Мотря. Де це ти так розпанахав?

Роман. Зачепився за вила.

Мотря зашива, Роман її цілує.

Мотря (б’є його кулаком). А це що? А тпруськи! Роман. Хіба не можна? Ми ж восени поженимось, чула? Що батько казав?

М о т р я. То тоді і цілуваться будемо, а тепер зась! Може, ще батько шуткував, а ти вже й губи розпустив.

Роман. Ні, це не шутки. І мати казала, і батько казав, що кращої невістки не треба.

Мотря. Уже зашила. Іди собі, я не маю часу теревені править, та он вже батько приїхали.

Роман. Батько? Справді.

Мотря вибіга.

ЯВА VI

Герасим і Роман.

Герасим. А ви чого тут збіглись, роботи нема, чи що? Роман. Та я розірвав рукав... Мотря зашила. Герасим. А мати ж де?

Роман. Пішли до попа...

Герасим. Знайшла празник. Іди ж до роботи, бо там роти пороззявляють та й стоятимуть. Нехай коней розпряжуть, а збрую зараз однеси в комору, щоб якої реміняки не порізали на батоги.

Роман. Добре. Тут жид якийсь питав вас і Копач. (Вийшов.)

Герасим (один). Жид — то діло, а Копач — морока. Ху! Слава богу, справився з ділами: совершив купчу, і земельки прибавилось. І бумага зелена, мов земля, укритая рястом!.. Ох земелько, свята земелько, божа ти дочечко! Як радісно тебе загрібати докупи, в одні руки... Приобрі-тав би тебе без ліку. Легко по своїй власній землі ходить. Глянеш оком навколо — усе твоє: там череда пасеться, там орють на пар, а тут зазеленіла вже пшениця і колосується жито; і все то гроші, гроші, гроші... Кусочками, шматочками купував, а вже і у мене набралося: тепер маю двісті десятин — шматочок кругленький! Але що ж це за шматочок! Он у Жолудя шматочок — так-так,— однієї шпанки ходить дванадцять тисяч, чотири чи п’ять гуртів випасається скоту. Та що? Свиней одних, мабуть, з тисяча, бо то ж зимою тілько біля свиней шість чоловіка день при дні працює!.. І яким побитом Жолудь достав таку силу грошей — не зрозумію... Я сам пам’ятаю, як Жолудь купував баранців, сам їх різав, торгував мнясом у різницях, а тепер — багатир. Де ж воно набралося? Не іначе, як нечистим путьом! Тут недоїдаєш, недопиваєш, день при дні працюєш, жінка з діжі рук не виймає —

і тілько ж всього-на-всього двісті десятин, а то ж, мабуть,

і в десять тисяч не вбереш. Не спиться мені, не їсться мені... Під боком живе панок Смоквинов, мотається і туди й сюди, заложив і перезаложив,— видко, що замотався: от-от продасть або й продадуть землю... Ай, кусочок же, двісті п’ятдесят десятин, земля не перепахана, ставок рибний, і поруч з моєю, межа з межею. Що ж, копиталу не хватає... Маю п’ять тисяч, а ще треба не багато, не мало — п’ятнадцять тисяч! Де ти їх візьмеш? Прямо, як іржа, точить мене ця думка! Де їх взять?.. Де?.. Хіба послухать жидка, піти на одчай, купить за п’ять тисяч сто тисяч фальшивих і розпускать їх помаленьку: то робітникам, то воли купувать на ярмарках... Мужик не дуже-то шурупає в грошах, йому як розмальована бумажка, то й гроші. Страшно тілько, щоб не влопатись... Обіщав жид сьогодня привезти напоказ. Може, це він уже й заходив. Цікаво дуже бачити фальшиві гроші.

ЯВА VII Савка і Герасим.

Савка. Здрастуйте, куме! Добре, що я вас дома застав.

Герасим. А навіщо ж то я вам так пильно потрібен?

Савка. Відгадайте! Шкода, не відгадаєте... Грошей позичте, куме! Карбованців з сотню, до Семена 2.

Герасим. Я ж кажу, що так!.. Виходить: недовго думавши — давай! Хіба у мене банк, чи що? .

С авка. Та до кого ж ти і вдаришся? Жид злупе такого проценту, що ніяк не викрутишся потім.

Герасим. Хто ж тепер, куме, не лупить? Лупи та дай.

Савка. То вже лупіть краще ви, куме, та дайте.

Герасим. Нема! Хоч носа відкрути, то й десятки зайвої не витрусиш — всі віддав за землю.

С а в к а. Де ж ті гроші, куме?

Герасим. Та господь їх знає. Я й сам не раз, не два над цим думав.

Савка. Чув я, що Жолудь нечисті гроші має, від самого, не при хаті згадуючи, сатани, то, може, й другі так саме достали... Тілько де ж вони з ним познайомились і як? От що цікаво! Вже ж і я не полохливого десятка, пішов би до нього в гості у саме пекло: надокучило отак раз у раз позичати, нехай би дав, іродів син! Чи душу йому, луципірові, треба, то нехай би брав, бо без душі, мабуть, легше, як без грошей. Я вам, куме, признаюсь, що сам ходив під Івана Купайла, як мені казано, на роздоріжжя... Повірите, звав, нехай бог простить, Гната безп’ятого! 3 Так що ж — не вийшов, тілько налякав.

Герасим. Цікаво! Розкажіть, будь ласка...

Савка. Знаєте, за третім разом, як я гукнув: вийди до мене, безп’ятий, я тобі в ніжки уклонюся, до смерті слугою твоїм буду!.. А він — і тепер моторошно — зайцем мимо мене — тілько фа! аж свиснув, та хо-хо-хо! То я тікав з того місця, мало дух з мене не виперло... Прости господи! Дві неділі слабів: бувало, тілько що шерхне, так увесь і затремтю,

і волосся на голові підніметься. На превелику силу одшептала Гаврилиха.

Г е р а с и м. Не надіявся, куме, щоб ви такі сміливі були...

Савка. Ну, а що ж його робить, коли грошей треба день у день! От і тепер: післязавтрього строк платить Жолудю за землю, держу там у нього шматочок, а тут не вистача. Договір же такий: як грошей в строк не віддам — хліб зостанеться за Жолудьом без суда. Та що там балакать! От, єй, правду вам кажу, куме: якби знав, що за цим разом дасть,— знову пішов би кликать, так грошей треба.

Герасим. Сміливі, сміливі ви, куме, з вами і не такі діла можна робить.

Савка. Ха! Чого там бояться? Страшно тілько без грошей, а з грішми, сказано ж, і чорт не брат.

Герасим (набік). Треба це на ус закрутить.

Савка. Куме! Та, може ж, таки найшлася б у вас там

яка сотняга? Позичте! Батьком буду величать.

Герасим. Що його робить? Хіба от що: я, знаєте, сам позичив оце у Хаскеля для домашнього обіходу; тілько платю п’ять процентів у місяць. Коли дасте п’ять процентів,

то я поділюся з вами, так уже, для кума.

Савка. П’ять?.. Та що маєш робить... І за це велике спасибі, давайте.

Герасим. Принесіть же мені запродажню запись на воли.

Савка. Як? Хіба ж я вам воли продав?

Герасим. Вийде так, ніби продали... Ніби! Розумієте? А я ті самі воли віддам вам до Семена, а на Семена ви віддасте мені сто карбованців і запродажню я розірву, а як не віддасте, то я візьму воли... Так коротча справа.

Савка. Це добра справа!.. То й воли до вас вести, чи

як?

Г е р а с и м. Ні. Ви підіть у волость, то писар знає і напише таку запродажню як слід, а ви запродажню принесете мені, то я вам гроші дам.

Савка. Та візьміть, куме, векселя, навіщо вам ця плутанина?

Герасим. Ні, куме, я переконався, що запродажня на-дежніще векселя...

Савка. Так... Ну, добре. То вже ж, мабуть, завтра принесу. А ви дома будете завтра?

Герасим. Дома.

Савка. Так... Прощайте. (Набік.) Е, куме, мабуть, і в тебе нечисті гроші, і в тебе душа вже не своя. (Зітхає, виходить.)

Герасим (сам). Одважний чоловік! До чорта ходив

і на все піде за гроші, а я візьму з нього вексель. Найшов дурня! Продай воли — бери гроші... не віддаси грошей — давай воли, бо то ж мої, я вже їх купив, я вже не буду править грошей, а воли давай. Так надежніще.

ЯВА VIII Герасим і Невідомий.

Невідомий. Здрастуйте вам!

Герасим. Здрастуй. (Набік.) Той самий жид... аж мороз поза шкурою пішов. Ну що?

Невідомий (озирається). А нічого...

Герасим. Приніс?

Невідомий. Є.

Герасим (зітхнув). Показуй.

Невідомий (оглядається кругом, загляда у вікно, потім виймає гроші, все нові, несе до столу, розклада на столі). Теперечки пізнавайте, почтенний, де тут фальшиві, а де настоя щі?

Герасим (довго розгляда, придивляється на світ). От так штука! От так штука! Не вгадаю! (Розгляда.) Не вгадаю!

Невідомий (знову зазира у вікно). І ніхто не вгадає. Я присягну на Біблію, що всякий прийме! Ето робота первий сорт. Ми не робимо такой дряні, як другі... їх роблять у англичан, і англичанин їх возить, а я у нього агентом.

Герасим. Ну й зроблені, ну й зроблені — прямо насто-ящі, і не кажй... Як дві каплі води, всі однакові... руб — руб, три — три — однаковісінькі! Покажи ж, будь ласка, котра фальшива?

Невідомий. Оце одна — руб, а це друга — три.

Герасим. Оці-о? Оці? Та ти давай мені таких грошей хоч лантух — прийму. Як же ти їх розбираєш?

Невідомий. Ми?.. Ето секрет. Нащо вам усе знать? Товар нравиться — візьміть, не нравиться — не беріть. Ми не нуждаемся в покупателях; ми їх розпустили і розпускаємо, може, міліон, і всі благодарять... Ви знаєте, теперечки етіх дєнєг скрізь доволі, може, і у вас у кишені єсть такі самі.

Герасим. Ну, так! Звідкіля вони у мене візьмуться? Хіба дав хто, справді? Ану, глянь. (Показує свої гроші.)

Невідомий (розгляда). Как нема, коли є!.. От одна трьохрубльовая, от друга... Хе-хе-хе! Ето усе нашей фабрикі.

Герасим. Свят, свят, свят! Та ти брешеш?

Невідомий. Побєй меня бог.

Герасим. Диво! От так штука! Оце, кажеш, фальшиві? Це я взяв від Жолудьова приказчика. Виходить, їх і у Жолудя доволі є... Он як люде багатіють. Я їх помітю: надірву краї... От тілько одно мені дивно: чом же ти сам не торгуєш на ці гроші, а тілько другим наділяєш?

Невідомий. Ви все любопитнічаєте. Ну, а отчего ви не продайоте фальшівих дєнєг? Відітє, у всякого своя комерція. У нас фабріка на весь свєт, другой такой фабрікі нема; ми продайом тисячу за п’ятдесят рублей... Разлі ето не торговля, по-вашему? Ми заробляємо мілі-они, а люде в двадцять раз больше... Ну, а якби ми самі на еті дєньгі товари купували? Хто б тоді так дешево робив гроші?

Герасим. І то правда. (Розгляда гроші.) Не надивуюсь! Настоящі, натуральні! Помітю й ці. (Надрива краї.)

Невідомий. У нас порядок; фірма почтенная, товар з Лондона прямо ідьот в кожаних мішках; єжелі возьмете, то скажіть, скілько вам нужно,— я буду телеграму пускать у Адессу, і англичанин сам вивезеть їх на нашу станцію.

Герасим. Розпалилась до них моя душа... Сто тисяч візьму!

Невідомий. Нехай вам бог помогає! А коли вивезти?

Герасим. Сьогодня у нас субота,.. У понеділок можна?

Невідомий. Можна, зачем не можна — усе можна!'

Герасим. А ці дві бумажки ти дай мені,— може, я пробу зроблю: куплю на них що-небудь.

Невідомий. Навіщо, коли у вас свої є... А между про-чім, візьміть. Так у понєдєльнік увечері ви будете на вокзалі у тому місці, де для мужчіи і для дам,— розумієте?

Герасим. Розумію.

Невідомий. Прощайте. (Іде.) Дай вам бог з моєї легкої руки зробиться міліонером!

Герасим. Спасибі!..

Невідомий виходить.

(Сам). Тепер коли б розмінять фальшиві гроші в казначействі... Самому страшно, щоб не влопаться... Хіба кума взять у компаньйони? Що ж, коли він чорта не боявся, то не побоїться казначея, щоб розмінять гроші. Кращого компаньйона, як кум, не знайти!

Входе Копач.

ЯВА IX Герасим і Копач.

Г е р а с и м. От чортяка принесла цього бродягу! Пів-.обіда сам злопає і на перешкоді ділові стане, треба його як-небудь вирядить.

Копач. Здоровенькі, були! Як поживаєте, що поробляєте, кого виглядаєте? Хе-хе!

Герасим. Хоч голий, так веселий! Здрастуйте.

Копач. Поздравляю з пріобретєнієм земелькі, дай бог еще столько прикупить... Безподобная у вас вода, зараз пив, і містечко у леваді біля верби гарне. Отам би каші наварить з таранькою та попоїсти по-чумацьки... Хе-хе-хе!

Герасим. Мабуть, голодний, бо змаху про кашу забалакав.

Копач. Хе! Я зразу все обняв оком! У вас новий забор і добре зроблений,— тілько б ще треба по одній дошці дать, а то скотина буде закладать під лату голову, то позриває. Опит... Хе-хе-хе! Тілько гляну, зараз бачу.

Герасим. Я й сам бачу, та грошей нема.

Копач. Так-так. Хе-хе-хе! Грошей нема, а земелька росте й росте! Люблю за предприїмчивость! Так, так, Никодимович! Скуповуйте помаленьку, скуповуйте! Єй-богу! Чого ви? Думаєте — шуткую? Які тут шутки? Хазяйственний мужик — велике діло! Ворушіться, ворушіться! Крутіть головою: купили у Борща, купуйте у Смоквинова, а там у Щербини... Пани горять, а мужички з пожару таскають... Це не пустяк! Ви як полагаете? Вони привикли омари там, шампанське — от грошики й ухнули, а там і імєнія ахнули! А ви — галушечки, картопельку, кулешик, чехоньку, та й то не щодня, а воно жирок і наростає... Гляньте навколо: Жолудь — десять тисяч десятин, Чобіт — п’ять тисяч десятин, Пузир — три тисячі; а тут і ви помаленьку та помаленьку прикуповуйте та прикуповуйте.

Герасим. Що там я купив, і балакать не варт.

Копач. Одразу ж не можна! Ви візьміть прімєр з свині: от вона ходить на подвір’ї худа, обдрипана, а закинули ви її в саж, стали харчі кращі давать — то вона помалу й отягнеться, а там і сало наростає,— так і ви... Опит — велікоє діло!

Герасим. Спасибі! То це ви мене з свинею рівняєте?

Копач. Не в тім річ! Ви не обіжайтесь — це прімєр. Ви не взирайте! Помалу, помалу і у вас сала набереться доволі, тоді порівняєтесь з Чоботом, а може, і з Жолудьом... На все свій час, своє врем’я. Не можна ж зразу, в тім і прімєр. Практіка, опитность — велікоє дєло. Вас вже не обманеш, ви всякого обманете, а це велікоє дєло, коли не тебе за чуба держать, а ти других за чуба держиш. А ви як полагаете? Хе-хе-хе! Ви глянули кобилі в зуби і наскрізь її бачите,— опит! Від того у вас лошата он які. Ви не купите чорт батька зна чого? А воно і виходить, що скрізь іде на користь. А то

повидумували: ячмінь—голак, а він родить не так; ози

мий — ріпак, а сівач — дурак; пшениця — кримка, а в штанях дірка; жито шампанське — баловство панське... Хе-хе-хе!

Герасим. Ох, Банавентура Бовтурович, все то добре,

що ви кажете, тілько речі ваші не гроші, за них земельки

не купиш, а тут грошей, грошей, грошей треба. Ось під боком лежить земелька, а я слину ковтаю. Та яка земля? Непере-пахана, ставок рибний, і з моєю межа з межею.

Копач. Потрошку, потрошку — пам’ятайте мій прімєр. От ви б самі ставочок тут унизу викопали, рибу завели: лини, карасі... Нема краще, як м’ясо свинина, а риба линина. Хе-хе-хе!

Герасим. Викопаєм. Може, ви вже грошей знайшли, то позичили б на хазяйство?

• К о п а ч. І це діло таке, що одразу не можна,— ще не наскочив! Я вам по секрету скажу: тут єсть один предмет... Ні, не буду говорить — я вас повезу, самі побачите. Це не пустяк, діло'важне; прімети такі, що не можна сумніваться,— вєрьте!

Герасим. Ет! Ви тілько хвалитесь... Тридцять літ шукаєте грошей, а нічогісенько не знайшли.

Копач. Як не знайшов! А дерево окам’яніле ви не бачили? От поїдемо, я вам покажу, стоїть подивиться: пудів п’ять важить, всі листочки, всі віти, так як напечатано! А ступку мідну, червоної міді, тілько товкач перебитий... А сковороду — отака сковорода... Запорозька, видко, жидків на ній припікали! Випитували, де гроші, а може, ковбаси піджарювали... Предмети інтересні для науки; я їх оді-слав одному професорові, забув, як фамілія, він кургани розкопує...

Герасим. Чортзна-що, аж нудно слухать!... Ви грошей давайте!..

К о п а ч. Я чувствую, що аж тут моя судьба розрішиться... Всякому своє — вірте, що провідєніє недурно указало мені цей путь — будуть і гроші. Отоді зашумить Банавентура-копач!

Герасим. Що ж би ви зробили, якби гроші викопали?

Копач. Зараз би поїхав в Париж.

Герасим. Чого? Щуп оцей показувать... Та ви ж і балакать по-їхньому не вмієте.

Копач. О, я їм скажу... Та все одно ви не зрозумієте!

Г е р а с и м. Е, бачите, ви не вмієте, та вже й круть-верть.

Копач. Не вмію? Вів ля Буланже, вів ля Ельзас, аб-а Ельман! Оле куто ля фуршет!... Оле кашон, ля помдетер, вів ля патрі!..[22] А що?

Герасим. Та хто його знає що! Чую тілько, що не по-нашому лопочете.

Копач. В тім сила! Ви собі думаєте, що це дурак який ходить?

Герасим. Та хто його знає.

Копач. То-то бо й є! А я мовчу і таки свого доб’юсь... а тоді і будете руками об поли бить... Хе-хе-хе! Наука, Никодимович, наука! Можна пожаліть, що ви сина не вчили, а я б коло нього був позанявся, і він би знав французького язика не хуже мене, для того є самоучитель, Марго й другі книги 4.

Герасим. Що там наука? Забавка дитяча! На біса йому здалося отак.лопотать язиком, як ви оце лопочете, хіба гиндиків дражнить? Я придивився: як тілько вчений, так і голодрабець: ні землі, ні грошей, і таки дурень дурнем — застав його коняку запрягать, то й не запряже, він зараз полізе по книжках, по тих ріхметиках шукать, як це робиться.

Копач. Практики нема. А от я запряжу вам в яку хочете збрую: хоч в затяжний хомут, хоч у шори... Хе-хе-хе! А от в шори ви і не запряжете!

Герасим. Що ні, то ні. Я їх і не бачив, які вони.

Копач. Хе-хе-хе! От бачите... і тут наука... Ні, ви протів науки не ідіть! Без науки, без струменту, без опиту, куди не повернися, нічого не зробиш. От і в службі: я був первий в цілій дивізії! Хто найкращий їздок? Копач! Хто хрунтовик? Копач! Хто службу зна, як своїх п’ять пальців? Копач! Хе-хе-хе! Мамінькіни синки в картишки грають, на тройках роз’їжджають, а копач в караулі, за уставом сидить, всяку службу за них справляє; від того не то що, а й сама норовиста коняка, коли на неї сідав копач, чула — в шенкелях чула — опит і науку і, як дитина, покірно ходила перед фрунтом!.. Ні, ви, Никодимович, проти науки не йдіть.

Герасим. Вчений поки бога змалює, то чорта з’їсть. Та це все чортзна-що ми балакаєм; краще ви скажіть мені, чи не знаєте багатої дівчини для мого Романа! Ви по світу ходите, то повинні знать, де є багаті дівчата.

Копач. Знаю. Як не знать — знаю... От хоч би й у старшого Пузиря — дві дочки на возрасті. Я у них як дома.

Герасим. А скільки Пузир дасть приданого за дочкою, грішми? Як думаєте?

Копач. Не скажу. А тим часом спрос не біда. А знаєте що? А ви кажіть: що? А от що! Поїдемо ми завтра з Романом до Пузирів... Так, ніби поросят купувати,— у них завод добрий. Там кабани, прямо хоч лягай на спині. Круп отакий... ребра круті, ніжки коротенькі, як добре угодуєш, пудів вісім сала! Вам таки треба парочку поросят таких купить. Свині — грунт у хазяйстві: і сало, і ковбаси, і окороки — та й продать можна. Пузир продав двадцять годованих кабанів і згріб тисячу карбованців.

Герасим. Тисячу? Оце грунт, що гроші можна загрібать, а окороки — то німецька вигадка.

Копач. Ой, не кажіть! Якби оце окорок, та горчиця, та горілки чарку — як би ви смакували!

Герасим. Ви таки, мабуть, любите по-панськи: хоч не їсти, то побалакать про смачну їжу.

Копач. Не в тім річ! Заговорили за дівчат, а звели на свиней. Що ви скажете на моє предложеніє їхать до Пузиря на оглядини? .

Г е р а с и м. А що ж, з богом! Хіба коней наймать, чи що?

Копач. Жаль тілько, що Роман французького язика не знає, а то ми б там з ним жуків пускали — жеркотали б по-французькому. Хе-хе-хе! Це важний предмет.

Герасим. Та це чортзна-що! Ви ударяйте на гроші — гроші всьому голова.

Входе Роман.

Ті ж і Роман.

Роман. Здрастуйте вам ще раз.

Копач. Здоров, здоров, ле-козак.

Роман. Ідіть, тату, обідать, ми вже пообідали.

Копач. Ходім, ходім, а то я нагадав окороки та так розтривожив апетита, що аж слина котиться.

Герасим. Ну, ходім, замість окорока — борщу та каші попоїмо, а ти, сину, сходи до Московчука, нехай він тебе підстриже під польку.

Роман. Для чого?

Герасим. Тут таке діло, сину: завтра неділя, то зберешся раненько, поїдеш з паном копачем до Пузирів. Запряжеш пару сірих жеребців у нового хвургона і сам одягнешся по-празниковому.

Роман. А чого ж я, тату, туди поїду?

Герасим. А ось чого: там є дівчата, а вони люде багаті, то ми зашлем до них старостів, так попереду треба, щоб Пузирі побачили тебе, а ти щоб побачив дівчат. А.щоб було тобі зручніще поводиться, то ти удаси, ніби приїхав на завод купувать свинку і кнурця...

Роман. Та ви ж самі хотіли, щоб я женився на Мотрі.

Герасим. Тьфу на твої речі, дурноверхий! То я жартував, щоб вона старалась у роботі.

Роман. Гарні жарти: ви жартували, а ми з Мотрею покохались.

Герасим. Чортзна-що балакаєш! Хазяйський син повинен шукать хазяйську дочку з приданим, а не наймичку.

Роман. Мотря така дівка...

Герасим. Мотря не Пузирівна, а Пузирівна не Мотря.

Р о м а н. Та нехай вона вам сказиться, та Пузирівна, я її не знаю.

Г е р а с и м. Ой гляди! Може, чого накоїв з Мотрею? Тілько прийдеться платить, то я тебе живого облуплю. Тепер такий світ: сама в’язне, а потім плати.

Роман. Нічого я не зробив худого. І Мотря не з таких — вона дівчина чесна.

Герасим. А грошей у неї багато є?

- Р о м а н. Де ж вони у неї візьмуться? Вона і без грошей до душі мені.

Герасим. До душі, та не до кишені.

Р о м а н. А ви думаєте, що у Пузирів поживитесь грішми?

Якраз! Так візьмемо, як наш зять взяв у нас: обіщали п’ять тисяч, а після весілля дали дві пари волів, десяток овець, пару коней, фургона і дві корови.

Герасим. Обіцянка — цяцянка, а дурневі радість.

Роман. Та ще на придачу всі гуртом попобили зятя та й вирядили. ч

Герасим. А нас хіба не били? Били й нас.

Копач. Цікаво. І зятя били? Я дещо чув, але мало чого люде не набрешуть. Ану, розкажи, будь ласка.

Герасим. Та що його слухать!

ЯВА XI Ті ж і Клим.

Клим. А йдіть, хазяїн, дайте коням оброку.

Герасим. Зараз. Іди лиш вимаж збрую гарненько, то краще буде. (Виходе, за ним Клим.)

Копач. Поспієш ще збрую вимазать, я тобі поможу, а ти розкажи тим часом, як тут було діло на весіллі.

Р о м а н. А як було? Так було: зараз сват Іван зчепився з батьком, щоб давали обіщане придане, а батько одмовили своєю поговоркою: обіцянка — цяцянка... Сват назвав батька мошенником, батько свата за бороду, а він батька; я кинувся оборонять батька, а сват Панас вчепився мені в чуба — саме отут на виску, я почав викручуваться, отак шкура з волоссям витягнулась, а я крутюсь, та до того крутився, поки добрий жмут чуба не зостався у свата Панаса в руках, а таки викрутився.

Копач. Викрутився?

Роман. Викрутився.

Копач. Молодець запорожець! Ну, і що ж потім?

Роман. Тим часом у другім кутку наші мати зчепилися з свахою Горпиною і розчіпчилися; тут підступив зять наш, щоб розборонить, виходить, матір і тещу, а дядько Олекса, не розбираючи діла, по уху його, а він дядька... Ну, й пішло, й пішло...

Входе Герасим.

ЯВА XII

Ті ж і Герасим.

Герасим. Чортзна-що слухаєте, хіба ви не бачили, як б’ються?

К о п а ч. Та не в тім сила. Тут опит получається. От я не знав, як викручуваться, коли тебе схоплять за висок, а тепер знаю... Вік живи, вік учись... Ну... ну?

Роман. Вмішались всі родичі і півдня бились; оце наче й вгамуються, дивись: слово по слову — знов зчепились. Отаке-то придане; нарешті, батькові два зуби вибили...

Г е р а с и м. Та брешеш-бо, одного; а другий випав сам на третій день.

Копач. То це прямо страженіе було!

Роман. Атож. Волосся літало по хаті, як павутина восени. Доволі того сказать, що як роз’їхалися свати, то в хаті назмітали волосся на землі цілу куделю.

Копач. З такої вовни добрі б були рукавиці.

Роман. Щоб дурно не пропало, то я зробив з того волосся аж два квачі.

Копач. І це по-хазяйськи.

Роман. І досі ними вози підмазуємо.

Копач. А хто ж битву^ виграв?

Герасим. Виграв я, бо п’ять тисяч зосталось у калитці — не дав-таки зятьое^і.

Роман. Отакого й нам Пузирі дадуть приданого, як ми дали за сестрою.

Герасим. Ну, то ще побачимо! Я не такий дурень, щоб мене обманили... Я обманю хоч кого, а мене чорта лисого обманить хто.

Копач. Ніякого обману не треба, я на ці діла майстер... Опит — велікоє дєло! Висватаєм і дєнежний договор, вінову запись зробимо! Оле куто, пом-де тер-ля табль, ля фуршет, вів ля Буланже! Так, Никодимович.

Г ерасим. Та годі вам гиндиків дражнить, ходім обідать.

Копач (бере щупа). Хе-хе-хе! Досадно, що самі не вмієте.

Герасим. На чорта воно мені здалося.

Копач. Еге, та не забалакаєте!.. Альом! [23]

Герасим. Тьфу! Самі ви Альона!

Копач. Ха-ха-ха! Какая Альона? Же гран апетіт. Альом супе! [24] Ха-ха-ха!

Виходять.

Завіса.

ДІЯ ДРУГА

ЯВА І

Перед світом, в хаті. Копач ходить по хаті, то сіда на лаві.

Копач. Боковенька... Боковенька... Боковенька... Не дає мені спокою цей предмет... Боковенька, копили, кам’яна фигура... Там гроші, іменно там. Там моя судьба... Копили, оскардами висічені... сьогодня цілу ніч снилась кам’яна фигура. Ох Боковенька, Боковенька.

ЯВА II

Герасим за коном: «Вставайте ж, вставайте! Не мніться. Чепіга зайшла, пора скотину порать».

Копач. Еге! Герасим вже по хазяйству гасає — невсипущий.

Входе Герасим.

Герасим. О, і ви вже встали? Чого так рано? Полежали б ще.

Копач. Не спиться. Почув, що ви встали, та й я піднявся. А знаєте, що я придумав?

Герасим. А що?

Копач. Ви б зробили калакольчик у ту хату... Тут вірьовка над ліжком. От прокинулись, пора вставать — зараз: дзінь, дзінь, дзінь, сам ще лежиш, а там встають.

Герасим. Та це чортзна-що! Я буду лежать, то всі будуть лежать. (Загляда у двері) Чи не поснули знову, щось тихо у тій хаті? От вам і дзвінок, і вигадає ж, скажи на милость. Ану, ану!

Копач. Оце саме добра пора копать, не душно, холодком можна бог знає скільки викопать. Воно ще рано, тілько на світ благословиться.

Герасим. Та де воно вам рано? Вони надолужать: то вмиваннячком, то взуваннячком, або як почнуть богу молиться, то й сонце зійде. Хоч би ж молилось, а то стоїть, чухається та шепче собі губами, аби простоять більше без роботи. Вже ж я їм і отченаша даю, як затоплю, то зараз і на землі. (Одниня двері навстяж і стоїть на дверях.) Кажете— рано, вже світ білий, кури піднімаються. Так і хазяйство проспиш! Стара, а стара! Параско, пора до коров, чого ви там мнетесь? Ану, ану! Хлопці, гайда з хати! Тілько коти в таку пору сидять у хаті на печі, а робітники та собаки надворі повинні буть. Це хто вийшов? Клим? Ти що ото несеш під пахвою? А йди сюди, я полапаю.

Входе Клим.

ЯВА III Ті ж і Клим.

Клим. Що? Хліба взяв окраєць,— поки до обіда, то їсти захочеться.

Герасим. І тобі не гріх? Неділя свята, а ти ні світ ні зоря вже й жереш! Не пропадеш, як до обіда попостиш хоч раз у тиждень. Однеси хліб назад. Стара, Параско!

ЯВА IV Ті ж і Параска.

Параска (на дверях, з дійницею в руках). Чого ти гвалтуєш?

Герасим. Що це в тебе за порядки? Диви! Хто хоче, той і бере без спросу, мабуть, ти хліба не запираєш?

Параска. Оце вигадав! Де ж таки, щоб хліб був не-запертий, нехай бог милує, все заперто.

Герасим. Один візьме, другий візьме — так і хліба не настачиш! Де ти взяв хліб?

Клим. Та я ще вчора за вечерею заховав окраєць.

Герасим. Чуєш, Параско? Хліб крадуть у тебе з-під носа, гарна хазяйка! Чого ж Мотря глядить?

Параска. Ну, а що ж я зроблю, коли хватають, як на зарванській вулиці? Чи чуєш, Мотре, вже хліб крадуть, скоро самим нічого буде їсти... (Пішла.)

Герасим. Це так, це так! Однеси зараз назад — гріх у неділю снідать.

Клим. Якби я спав у неділю, то й не снідав би, а то з цієї пори до обіда на ногах — не ївши охлянеш.

Герасим. Бійся бога! Хіба ти з’їси до обіда пів-хліба?

Клим. Атож! Бога треба бояться, щоб не з’їсти до обіда півхліба.

Герасим. Одріж собі скибку, подавись ти нею, а то однеси назад.

Клим. Поживишся скибкою, як собака мухою. (Пішов.)

Герасим (до Копача). Така з’їжа, така з’їжа, що й сказать не можна! Повірите: з млина привезуть пуд

тридцять борошна, не вспієш оглянуться — вже з’їли. Настане день, то роботи не бачиш, а тільки чуєш, як губами плямкають.

Копач. Сарана.

Герасим. Гірш! Повірите, що у них тілько й думка — як би до сніданку; а після сніданку все погляда на сонце — коли б скоріше обідать. Чи воно таке ненажерливе, чи господь його знає! По обіді: сюди тень, туди тень — давай полуднувать, та ще коли б хоч їли скоріще, а то жує та й жує, прямо душу з тебе вимотує: хліб з’їдає і час гаїть! Він собі чавкає, а сонце не стоїть, котиться наниз; йому ж того тілько й треба аби мерщій до вечері.

Копач. Хе-хе-хе! Ви опит великий в цім ділі маєте.

Г е р а с и м. Та ні, ви те візьміть: ти мізкуєш, ти крутиш головою, де того взять, де того, як обернуться, щоб земельки прикупить, та за думками і. не їсться тобі, і не спиться тобі... Мене вже ЦІ думки ЗОВСІМ ізсушили... До тб'ГО додумаєшся, що іноді здається, наче хто вхопив тебе за ноги і крутить кругом себе! А вони до того байдужі, тілько й думають: їсти і спать — і жеруть, і жеруть, як з немочі, а сплять як мертві.

Копач (зітхнувши). Щасливі люде... Я й сам від думок не сплю.

Г е р а с и м. То ви хоч їсте добре,— вчора я придивився.

Копач. Та ще до якого часу їм, а спати не можу... Засіли мені в голову два предмети: один на Боковеньці, другий...

Герасим. Ха! На Боковеньці? Чув, чув...

Копач. Невже? Від кого? Що чули? ’

Герасим. Та чув, як ви сьогодня уночі бормотали: Боковенька, скала якась, копили і ще щось — не розібрав.

Копач. Та ну? Невже голосно отак балакав?

Герасим. Голосно! А потім як залопочете тим язиком, що ото вчора лопотали...

К о п а ч. А, а! Пермете, коман — вів ля патрі? [25] Хе-хе-хе! То мені снилося, що я вже викопав гроші і приїхав у Париж.

Герасим. Вам і сниться чортзна-що.

Копач (зітхає). Не дає мені спокою цей предмет. Тілько задрімаю, так зараз і ввижається скала на Боковеньці... Ви не вірите, я знаю! А вникніть: опит і практіка,.. Гляну на примети, і чує моя душа, чує, наче хто шепче: тут є гроші, тут знайдеш!.. Якби знав, що удержите язика, то открив би вам секрет.

Г е р а с и м. Та я й сам знаю.

Копач. Та ну? Що ж ви знаєте?

Герасим. Що це чортзна-що.

Копач. А, боже мій! Ви думаєте, що я дурак?

Герасим. Та хто його зна.

Копач. То-то! У мене.опит... ви тілько візьміть пример, які предмети: скала гостра, верх зрізаний, як у чумацькій шапці... балка так і балка так, клином сходяться до скали... Тридцять літ опита дарма не пройшло! Біля скали лежить, так, на пригорку, два копили, робота чудова — оскардами висічені... Один копил так... на восток показує, другий на запад... Як углядів перший раз — мало серце не вискочило... пустив біля них щупа, а тут — цок! Наткнувся на камінь. Став копать і не більше як на пів-аршина під землею одкрив кам’яну фигуру чоловіка, взяв і закрив його землею. Бачите, чоловік, висічений теж оскардами, що ви скажете?

Г е р а с и м. Та хто його зна, що вам сказать... Це наче щось і справді похоже на діло.

Копач. Е! В тім сила. От тільки гроші потрібні, щоб начать копать.

Герасим. Ну, а де ж саме треба копать?

Копач. Це задача: чи на восток, чи на запад,— ще не знаю.

Герасим. От тобі й маєш!

Копач. А, боже мій! Треба вникнуть, обслідувать. Тут опит — я, кажеться, не дурак.

Герасим. А хто його зна... Почнете копать і викопаєте сковороду або ступку.

Копач. А як гроші? Вірте мені, що це не дурниця — скала, балка так і балка так, два копили показують, і фигура... Це моя судьба, само провідєніє указує путь.

Входе Роман.

ЯВА V Ті ж і Роман.

Роман. Поїдемо, чи як? Я дав коням оброку.

Герасим. Налагодились їхать, то їдьте.

Копач. Я тобі покажу окам’яніле дерево,— нам небагато вбік прийдеться звернуть.

Г е р а с и м. Та не видумуйте чортзна-чого.

Копач. От чоловік, от чоловік! Та ви ж зроду такого дерева не бачили.

Герасим. А на біса воно мені здалося, що то, грошей у мене прибавиться, як я його побачу, чи що? Завтра робота, то йому треба сьогодня вернуться, нічого гаяться.

Копач. З вами каші не навариш! Піду краще до криниці умиюсь. (Вийшов.)

Роман. Ну та й не хочеться мені їхать до тих Пузирів, коли б ви знали, та ще з Банавентурою.

Герасим. Не вигадуй, не вигадуй.

Роман. Та, єй-богу? хоч би щупа цього не брав, покинув би його тут, бо хто побаче мене з ним, то засміють.

Герасим. З посміху люде бувають, от як викопає гроші, тоді нехай сміються, так-то. Іди, нехай при тобі підмазують фургона, запрягають, та й з богом!

Роман пішов.

Що це кума і досі нема за грішми? Цілу ніч не спав, все міркував і таки став на одній думці: побалакать з кумом і, коли згодиться, послать його в город розмінять гроші. (Запирає двері, виймає гроші і розглядає.) Прямо як настоящі, і не пізнав би, коли б не понадривав сам краї, а все-таки береженого бог береже — треба розмінять у казначействі.

Стук.

Чи не кум?

За дверима голос Параски: «Та відчини-бо!»

Жінка. І чого її чортяка несе? (Одмика двері.)

ЯВА VI Герасим і Параска.

Параска. Що ти затіваєш, скажи на милость божу?

Герасим (злякано). А ти почім знаєш?.. А тобі яке діло?

Параска. Хоч би ж сказав, пораявся...

Герасим. Звідкіля вона довідалась?! Знай свою діжу, а у мої діла носа не тикаіі!.. Іди собі, іди, не заважай мені думать.

П а р а с к а. Та ти на старість щодня дурніщий робишся.

Герасим. Ей, Параско!

Параска. Чого там Параско?

Г е р а с и м. Не чіпляйся! У мене в шапці більше розуму, ніж у тебе в голові.

Параска. Та з великого розуму в дурний заходиш! Що це ти затіяв — женить Романа на Пузирівні?

Герасим. А-а! То ти про це? (Набік.) Думав, що довідалась за гроші, аж всередині похолонуло. Ну, так що ж? Тобі яке діло?

Параска. Не хочу я нікого за невістку, опріч Мотрі. Сам казав, що будеш її сватать; діти полюбились, я до неї привикла, вона — до мене; дівка красива, здорова, зна всі порядки: коло птиці, коло свиней, коло корів — одно слово, хазяйка біля всього; в хаті, як у кімнаті; я вже нездужаю, а против неї, скілько їх у нас не було, ніхто хліба не спече, ніхто борщу не наваре, хоч і без олії іноді, а всі їдять, не нахваляться.

Герасим. Не треба мені ні доброго хліба, ні доброго борщу, бо чим краще спече, а смачніше зваре, тим більше робітники з’їдять... Мені треба невістку з приданим, з грішми.

Параска. Візьмеш в обидві жмені.

Герасим. Іди собі, не заважай мені думать.

Параска. Нехай же тілько Роман жениться на Пузи-рівні — не буде їй просвітлої години, я її заїм.

Герасим. Про мене, хоч цілком з начинням ковтни її, мені аби гроші. Іди собі, Параско, від мене. Тут думок, як піску в морі, а ти з чортзна-чим причепилась.

Параска. Які там думки, чом же ти не пораєшся зо мною?

Герасим. Не з твоєю головою мене вчить... Іди собі.

Параска. Тьфу! На твою дурну голову.

Герасим. Я тебе як плюну!.. (Заміряється її вдарить.)

Входе Савка.

ЯВА VII Ті ж і С а в к а.

Савка. Здрастуйте, з недільою будьте здорові.

Герасим. Спасибі, будьте і ви здорові.

С а в к а. А ви з старою, як сизі голуби, і досі буркочете?

Герасим. Еге!.. Нема нікого, то ми собі удвох...

Савка. Нагадали молодощі і буркотали?

Герасим. Іди, Парасю, по своєму ділу, а у нас своє.

Параска. Бодай ти пропав! (Вийшла.)

Савка. Бач — «Парасю». Любо й слухать, то все достатки роблять. А ми з старою тілько лаємось і все через гроші: того нема, другого нема — і раз у раз гир-гир-гир, гар-гар-гар! Оце й зараз посварились: виряджав її до церкви, а вона й напосіла: у других, каже, фургони любо глянуть, а я на возі, який ти хазяїн, каже. Така мене злість взяла, що мало-мало не потяг віжками,— а все гроші...

Г е р а с и м. Я, слава богу, і фургони маю, та моя стара не хоче їздить. Каже, потрудюсь пішечком для божого храму, а скотинка нехай одпочине.

Савка. От через те вам і бог дає! Охо-хо-х! Приніс же я запродажню... А Роман куди збирається їхать? ѵ Герасим (лічить гроші). Хочу свинку і кнурця купить у Пузиря,— хвалять завод... (Перелічивши, ліче другий раз. ) Що то гроші, куме! Свині завідські, коні завідські, вівці завідські... (Дає гроші.)

Савка. І де вони набрали таку силу грошви? Вже, куме, хоч ви мені що хочете кажіть, а я знаю, що більше нігде було достать грошей, тілько од нечистого. їх дід, кажуть, знався з нечистим, він як умирав, то доти не вмер, поки стелю не розібрали. (Хова гроші.)

Герасим. То було колись. А тепер, куме, такі люде понаставали, що чорт, не при хаті згадуючи, боїться і носа показать меж них. Так, хіба зведе дурну дівку з чужим чоловіком, поскоромить яку непутящу молодицю з недолітком, посварить батька з сином, зведе на бійку приятелів, а щоб він узяв у розумного чоловіка душу і за це дав йому грошей? Шкода: і душі не візьме, і грошей не дасть, бо чоловік його обмане... Тілько вдариться до доброго аблаката, то той таку машину підведе, що у чорта очі на роги повилазять. Ні, куме, тепер не ті часи... (Таїнствено.) Люде самі уміють робить гроші краще від чорта.

Савка. Тобто фальшиві?

Герасим (озирається, запира двері.) Еге. Та ще й які гроші. В вік вічний не розбереш, чи вони фальшиві, чи вони настоящі.

Савка. Не віриться мені, щоб такі гроші були. Я пам’ятаю, як один панок наробив фальшивих грошей, аж з Варшави привозив майстрів, а тілько випустив, зараз і піймався.

Герасим. Ну, а якби були такі гроші, що всяке прийме, то ви б згодились достать таких грошей.

Савка. Я? З охотою. Коли люде багатіють, то чом же нам не попробувать щастя... Надокучили прокляті злидні!.. Тілько горе моє — грошей нема; а без грошей же не достанеш і фальшивих бумажок. Та й де вони є отакі, як це ви кажете?

Герасим. Є... є... куме... Та ви зараз від мене прийняли на десять рублів фальшивих бумажок.

Савка (витяга гроші з кишені). Що це ви, куме... Господь з вами! Мені так страшно стало, як тоді, коли ходив викликать безп’ятого... (Розгляда.) Де ж вони тут? Це ви на глум мене піднімаєте?.. Гроші всі натуральні, як є!

Герасим. Отже, побий мене бог, меж ними є фальшиві, і таких грошей можна купить скілько хочеш... Пристанете у компанію? Купимо сто тисяч.

Савка. Стривайте, куме, помовчіть, нехай я опам’ятаюсь, бо з мене мало дух не випре... Сто тисяч! (Тре голову, потім тяжко зітхає.) Ні... Куме, може, ви жартуєте зо мною?

Герасим. Не до жартів мені, куме, самому. Бодай я завтра сонця не побачив, коли жартую.

Савка. Покажіть же мені, котра настояща, а котрі фальшиві.

Герасим. Угадайте самі.

Савка (розглядає). Не вгадаю.

Герасим. Оце вони! Ну як таких грошей не купить? (Вийма з пачки три бумажки по три і одну рубльову.)

Савка. Ніколи в світі б не подумав, що це фальшиві.

Герасим. Отже, невважаючи на те, що гроші зроблені дуже добре, все-таки перше, ніж купить таку суму, їдьте ви, куме, хоч зараз в казначейство і розміняйте ці гроші; як казначей прийме, то всяке прийме...

Савка. А як казначей не прийме та протокола зроблять, га?

Герасим. Е, куме, ви чорта не боялись, а протокола боїтесь.

Савка. То-то бо й є, що чорт не такий страшний, як його малюють, а протокол...

Герасим. Дурниця! Скажете, що ви продали незнакомому чоловікові воли і між іншими грішми взяли й ці, а я посвідчу, що іменно так, то й край.

Савка. Добре, їду! Тілько договір краще грошей! Скілько ви мені дасте, як купите?

Герасим. А скілько хочете?

Савка. Скілько? Від кожної тисячі, що купите, мені сто карбованців.

Герасим. Багато буде. Я ж таки буду гроші свої крівні терять, а ви тілько поміч мені дасте. Візьміть п’ятдесят від тисячі.

Савка. Ні, куме! Коли вже труситься, то хоч знать за віщо.

Герасим. А, нехай буде по-вашому. Отоді, куме, заживем, га?

Савка. Заживем! Об землю злидні, а, розторгувавшись, ще прикупимо... А тим часом гаяться нічого: давайте мені цих безбілетних окрімно, а замість їх дайте настоящих десять.

Обмінюють гроші.

Може, й це такі? Хе-хе-хе!

Герасим. Ні, більше десятки нема.

Савка. Прощайте, зараз їду до Жолудя, а звідтіля у город. (Пішов.)

Герасим. Нехай вам бог помогає і щастить на добрее діло... Якась полегкість на серці, і наче душа моя почуває удачу. Коли б господь поміг, тоді земелька Смоквинова наша!

ЯВА VIII Герасим і Рома н.

Роман. Запрягають.

Герасим. На ж тобі двадцять п’ять карбованців на свиней,, та хоч і їхать. Тілько ти давай за поросят Пузиреві так, щоб він не продав,— дешево давай, на біса терять гроші: женишся на Пузирівні — сам наплодиш завідських свиней. (Виходить.)

Роман (сам). Не хочеться мені суперечить батькові, бо він тоді ще гірше візьметься за це сватання; а тут ще з Мотрею біда; здається, підслухала чи догадується, що я їду на оглядини, сопе й сопе, звечера й не вийшла. Вже я їй разів три підморгнув, а вона і не дивиться.

Входе Мотря, перекида одежу, шукає.

ЯВА IX Роман і Мотря.

Роман. От і добре, тепер нікого нема,— побалакаю. Чого ти шукаєш, Мотре?

Мотря. Іди під три чорти.

Роман. Гедзь напав?

Мотря (взяла рядно, іде). Гедзь.

Роман (стоїть на дверях). Скажи-бо мені, на кого ти сердишся — на мене чи на себе?

Мотря. На себе... Пусти.

Роман. На себе! За віщо?

Мотря. За те, що дурна.

Роман. Ха-ха-ха! Я бачу, що дурна, тільки від чого ж ти здуріла?

Мотря. Тікай з дверей, бо як стусону, то й ноги задереш.

Роман. Та ти божевільна.

Мотря. Сам ти божевільний! Що ти мені очі замазуєш? Я не сліпа і не глуха, чула, що їдеш на оглядини, бач, як вирядився.

Роман. Тю! Та я їду свиней купувать, ну, а як за одним заходом подивлюся на свиней і на Пузиревих дівчат...

М о т р я (крізь сльози). Дивись, дивись, хоч нехай тобі і повилазить... (Штовха його од дверей і виходить.)

Роман (сам). Оце дівка! І я ж, здається, не з послідніх, а мало не впав. Оце робітниця, оце жінка — сама за косарем зв’яже! Та хоч би батько цапа скакав, а я таки женюсь на Мотрі.

Входять Копач і К а л и т к а.

ЯВА X

Роман, Копач і Герасим.

Копач. А садочок би отут у вас гарний був. Низинка, так і проситься, щоб засадить. Грушовку, слив’янку і вишнівку свою б мали. Ви достаньте дерева, а я вам пришлю садовника,— він пустяк візьме... Побачите, який садок буде годів через три-чотири...

Герасим. Я ж кажу, що так. У вас на все порада готова.

Копач. А як же? Опит — велике діло! Садок улітку, як кожух зимою. Як ви полатаєте: в саму спеку під яблуньою полежать, хе-хе-хе! А пасіка, бджоли гудуть, медом пахне... І господар старий тут походжає... Опит, опит! Зараз бачу, чого де треба.

Герасим. Ви все на витребеньках! На біса нам той садок? Нам земля потрібна, нам немає часу по садку ходить на проходку... А це що у вас?

Копач. Запас! Без запасу в дорозі не можна. Оце взяв у Івановни шматок сала і хліба в дорогу.

Герасим. Це вже й ви, як Клим! Сьогодня ж неділя, де ж таки снідать.

Копач. Опит говоре: запас біди не чинить.

Герасим. Ви ж поспієте на ранній обід, то невже ж таки Пузирі не дадуть вам попоїсти?

Копач. А як, буває, не застанеш дома?

Герасим. То навіщо ж так багато взяли?

Копач. Не журіться, я маю опит: це порція якраз.

Герасим. Отакого робітника візьми, за рік і вуха об’їсть.

Копач. А тепер, ле-козак, пур ашеве, сон е дюкасьєн, альом. [26]

Вийшли.

Герасим (сам). От і вчений на язики, а дурний! Таки що не кажи, а у нього є зайці в голові! Поїхали. Слава богу. Не так мені ті оглядини, як те, що здихався. Тут такі діла, що треба думать та ще думать, а він слідком ходе за мною, і що не ступінь, то й порада...

ЯВА XI Герасим і Параска.

Параска. Звели і нам коней запрягти.

Герасим. Навіщо?

Параска. У церкву поїду з Мотрею.

Герасим. Ще що вигадай! До церкви можна й пішки піти, тут недалеко — три верстви.

Параска. Туди три та назад три, то вже шість.

Герасим. Люде в Київ ходять за чотириста верстов, а ти не хочеш потрудиться для божого дому й шість верстов,— ай-ай-ай, а ще й богомольна! Важко вже тобі пішки піти до божого дому шість верстов... Худобу ганять в праз-ник гріх. Блажен чоловік, іже скоти милує.

Параска. Що ж, тобі більше коней жаль, ніж жінки?

Герасим. Скотина гроші коштує, вона цілий тиждень робить на нас, а в неділю, що мала б відпочить,— гони в церкву. Це не по-божому і не по-хазяйськи.

Параска. Тайяж цілісінький тиждень на ногах і роблю не покладаючи рук.

Герасим. То ти, а то коняка... Ти собі робиш, а коняка тобі. Та й знову — робота до роботи не приходиться. Хіба ти борону або плуга тягаєш? От якби ви вдвох з Мотрею крумера попотягали, то інча річ... Не дам коней. Пожалій скотину раз, вона тобі послуже десять раз... Іди пішки, господь прийме твої труди і дасть тобі здоров’я.

Параска. Та чи ти ж з розумом? Всяке знає, що ми хазяїни неабиякі, а я буду тьопаться стільки світу пішки до церкви.

Герасим. Ото-то бо й є, що хазяїни, і кожний скаже, що це по-хазяйськи: скотинка одпочива, а хазяйка пішки. Іди, іди, Параско, пішки. Бог прийме твої труди... а коні одпочинуть — завтра робота...

Параска. Сором людям в очі дивиться!! Та ми ж пішки поспіємо на шапкобрання. Так буде, як у ту неділю: люде з церкви, а ми в церкву.

Герасим. Не мніться, то поспієте і на херувими... а коней гріх ганять у неділю.

Параска. А бодай ти пропав з своїми кіньми разом.

Герасим. Параско! Не лайся, щоб я часом ради неділі не дав тобі по потилиці.

Параска. Бий, бодай тобі руки посохли! І ззамолоду з синяків не виходила, бий і на старість! У! Харциз — коняку жаліє, а жінку бити збирається. Тьфу!

Герасим. От же вдарю!

Параска. Бий, бий, я не тікаю!

Герасим. Ах ти ж, відьма чортова, то ти оце мене дратувать заходилась, та я... (Кидається на Параску, хватає за очіпок.)

Входе Копач. Калитка цілує Параску.

ЯВА XII

Копач, Калитка і Параска.

Копач (заміча поцілунок). Старики — емпе-амуре [27]! Ха-ха-ха! За щупом я сюда вернулся. (Бере щуп.) І на амури здєсь наткнулся! Собственний експромт! Адьє! Оставляю вас в пріятном тет-а-тет. Ха-ха-ха!

Завіса.

ДІЯ ТРЕТЯ

Декорація та ж.

ЯВА І

Герасим одягнутий лежить на лаві, спить; а пот,ім Роман.

Герасим (сонний, бормоче). Став рибний! Риба все линина... лини, карасі... (Стогне.)

Входить Ро м а н.

Роман. Ого, батько сплять і досі. Що за знак? Чи не випили, буває, вчора? Тільки вони не охочі гулять, хіба хто могорича поставив, а на свої не будуть пить. Від своєї, кажуть, у грудях пухне. Навідаюсь потім, вчора приїхав пізно і не бачився ще з батьком. (Виходе.)

Герасим (сонний, бормоче, так бува в кошмарі). Ва-ва-ва! О-о-о-ші! Го-ом, го-ом! (Балака ясніше.) Кругом, кругом все моє. (Спить тихо, потім знову так саме.) Е-е-а-ам, а-а-ам. (Говоре хутко.) Не дам, не дам, не дам! (Стогне.)

У-у-у! (Схоплюється.) Господи помилуй! (Оглядається кругом.) Спав... Тьфу, снилось що кум гроші однімав. (Ви-тира піт.) Аж упрів, так боровся, не давав. А робітники, мабуть, сплять. (Біжить до дверей, одчиняє і кричить.) Хлопці, вставайте, Чепіга зайшла.

ЯВА II Входе Рома н.

Роман. Де там Чепіга, вже сонце зійшло, давно всі на роботі.

Герасим. Ото диви, як заснув! Побудив усіх, а сам тілько прикурнув — і до цієї пори проспав. А ти ж чого це дома?

Роман. Підстовба зламалась, та я заніс до коваля, а поки зварить — зайшов додому.

Герасим. Чорт на вас настачить,— катюги, залізо ламають! Чого ти так запізнився, мабуть, упівночі приїхав від Пузирів?

Роман. Та задержали.

Герасим. Ну, ну, розказуй: як приймали, чим частували? Чи уподобались дівчата? Га?

Роман. У них були гості: пани якісь, офицери.

Герасим. Хе-хе-хе! І ти рядом з панами, з офицерами? Он куди Калитка заліз, що то гроші!

Роман. Та мене, тату, у горниці і не кликали, я на кухні й обідав.

Герасим. Оце гарно... А сто чортів їх матері — хазяйського сина і в хату не закликали! Ну, а Банавен-тура ж що?

Роман. Бодай той Банавентура сказився! Тілько під’їхав під крильце, а він зараз зскочив з фургона і почав кумедію приставлять: вірші читає, по-турецькому, чи що, балака. Люде аж за животи беруться та регочуть, а він рад, що на посміх здався, та ще гірше! Тут вийшов і Пузир. Тож регоче і закликає його у хату. Банавентура, показуючи на мене, каже: кличте ж і його, це Калитчин син — хазяїн гарний... А Пузир одказує: голяк масті, чирва світить! Нехай, каже, розпряга коні та йде у застольну, там і пообідає, у мене гості не такі, щоб рядом його посадить.

Герасим. Ах ти ж погань! Мужва репана! Давно лизала панам руки, за верству шапку скидала, а тепер розжилася, кумпанію з панами водить і зараз морду пиндю-чить перед своїм братом! Ах ти ж, Пузир з горохом! Та я як позичав князеві гроші, то рядом сидів... Чого ж ти там зостався? Було б круть — і додому,

Роман. Ждав Банавентури, думав свиней купить... Свині завідські, остроухі, гарні свині, я бачив.

Герасим. Та нехай їм чорт з їх завідськими свиньми, коли вони самі гірш свиней.

Роман. Бачив я й дочок Пузиревих — ходили з охви-церами на проходку. Одягнені по-панячи й ходять з вихилясами — настоящі панночки.

Герасим. Чортзна-що, покручі! Роботи з неї ніякої, знаю я: все подай, все прийми, від дзеркала вірьовкою не відтягнеш, надвір — не то зимою, а й літом — виходе тілько на шпацір! На біса нам білоручки, дармоїди... Стривай лишень, хтось, либонь, під’їхав. (Біжить до вікна.) Чи не кум Савка вернувся? І ноги затрусились. Іди по своєму ділу.

Роман вийшов.

Ой Пузирі! Глядіть, щоб ви не полопались, а замість вас Калитку розіпре грошвою... Отоді я вам покажу, як хазяйнувать! Я не буду панувать, ні! Як їв борщ та кашу, так і їстиму, як мазав чоботи дьохтьом, так і мазатиму, а зате всю землю навкруги скуплю. їдеш день — чия земля? Ка-литчина; їдеш два — чия земля? Калитчина; їдеш три — чия земля? Калитчина... Диханіє спирає... А скотини, а овець розведу — земля під товаром буде стогнать, отоді і я скажу про Пузиря: голяк масті, чирва світить^5!

Входе Г е р ш к о, одягнений чисто, по-городському.

ЯВА III Г е р ш к о і Герасим.

Г е р ш к о. Здрастуйте, Герасим Никодимович.

Герасим. Знову жид!.. А ти звідкіля знаєш, що мене звуть Герасим та ще й Никодимович?

Г е р ш к о. Хто ж не знає такого хазяїна... Всі знають.

Герасим. Невже всі? (Набік.) От тобі й чирва світить. (До Гершка.) А вас як звуть?

Г е р ш к о. Грігорій Мойсєєвіч.

-Герасим. Ага! Сідпитс, Грігорій Мойсєєвіч. Виходить, ви вихрест?

Г е р ш к о. Боже меня сохрани, настоящій єврей...

Герасим. Грігорій Мойсєєвіч, а жид!

Г е р ш к о. Ето мода теперички... Разлі ви меня не узналі? Я тут недалечко от вас... Ми з папашею у Кукліновського землю держимо... то єсть нам теперички нельзя держать, то ми гендлі робимо: формально Суписов держить, а ми з папашею хазяїнуємо — роздаєм землю мужикам. Ви ще у тгапаші пару лошадей купили на середопостя.

Герасим. А-а! То це ти, Гершку? Диви, я одразу й не пізнав: ти тоді на ярмарку був замурзаний, а тепер Пузирем виглядаєш.

Гершко. Замурзаний? Зачем замурзаний?- Разлі можна так говорить? Звесно, на ярмарку біля скотини модного плаття не надінеш.

Герасим. А чого ж ти приїхав до мене?

Гершко. Єсть гендель — хотітє купить землю?

Герасим. Оце спитав! Та чи єсть же на світі такий чоловік, щоб не хотів землі купить? Тут під боком межа з межею Смоквинова земля: неперепахана, ставок рибний — а! Та все лини та карасі — можна грошики лупить у городі.

Гершко. Ну, і ви хочете покупать цю землю?

Герасим. Ох, хочу, голубчику, хочу! І вдень, і вночі тілько про це й думаю... Одна біда — грошей не вистача.

Гершко. Я можу вам помагать покупать землю Смоквинова.

Герасим. Як? Грошей даси?

Гершко. Зачім гроші? Ми грошей не маємо, ми із розумом живемо.

Герасим. Як грошей нема, то й розуму біг дасть.

Гершко. Помиляєтесь, Герасим Никодимович, не так: як розум є — будуть гроші! Хе-хе-хе!

Гер'асим. А може, так. Ну, показуй же твій розум.

Гершко. Ізвольте, з нашим удовольствієм: Смоквинов позичає на улучшеніє хазяйства п’ять тисяч! Хе-хе-хе! Яке там улучшеніє? Пхі! Между прочево, мнє досконально звесно, що він уже п’ять імєнієв проїв. Ну, добре, нехай собі їсть!.. Він любе смачно їсти, а ви любите землю... Давайте єму п’ять тисячов під закладну, візьміть добрі проценти — і земля буде ваша.

Герасим. Яким побитом?

Гершко. А скудова він візьме заплатить долг, га? Скудова, я вас питаю? Земля заложена і перезаложена ув банк, прийде строк платить — її будуть продавать з аукціону, тоді ви приймете на себе банк — і земля ваша.

Герасим. Це виходить, я йому не позичу, а дам завдаток на землю і ще й процент візьму?

Гершко. Зараз видко комерчеську голову, з вами легко діло мать.

Герасим (про себе). Що ж його робить? Два діла збіглось докупи... Кума ще нема... Голова тріщить! (До Герш-ка.) Треба подумать.

Гершко. Ви довго не думайте, бо до Смоквинова уже приїздив фактор купувать землю... Ну я його прогнав, бо без мене тут ні один єврей не має права гендлювать. Я фактор на цей куток, і Смокви нов до мене належить, а якби тот господин поворотілся до мєне, я б єму купив з одного слова, а теперички на злість тому господину желаю вам устроїть діло.

Герасим. Добре робиш, спасибі тобі! А від кого ж то фактор приїздив до Смоквинова?

Гершко. Від денежного чоловіка, від Жолудя.

Герасим. Від Жолудя?! Грігорій Мойсєєвіч, будь ласка, не допустіть Жолудя. Ідіть зараз до Смоквинова, об-надежте його, що я дам грошей під закладну і процент візьму невеликий... Тілько треба день-другий підождать, поки я обернуся з своїми ділами.

Гершко. Можна. А скілько ви мені дасте факторського?

Герасим. А скілько ж ви хочете, Грігорій Мойсєєвіч?

Гершко. Дасте п’ятдесят карбованців тепер, а як поладнається діло, то ще п’ятдесят.

Герасим. Помилуйте... Господь з вами. Бога бійтесь! Де ж таки сто карбованців за такий пустяк? Візьміть тепер... десять карбованців, а як діло скінчиться, тоді ще двадцять п’ять...

Гершко. Мінє ето даже странно, как чесний человек! За кого ви мєня принімаєтє? Разлі я какой пархач, я человек рускій, у мене душа на роспашку.

Герасим. Невже ж мало? За віщо ж більше?

Гершко. За такоє дєло тридцять п’ять рублів! Та я тілько слово скажу Жолудю, то он дасть мені сто п’ятдесят рублей, бо його земля підходить тож до Смоквинова, єму до зарізу ета земля нужна. На його землі вода далеко — аж у головах, а тут став, можна купать овець, можна... мало чого не можна! Жолудь аж труситься за тою землею.

Герасим. Ви хочете мене живцем облупить. І не гріх вам, Грігорій Мойсєєвіч. Я з вашим батьком давній приятель, і,коней у нього купив.

Гершко. Наш заробіток у год раз, треба пользоваться. (Встає.) Не дасте ви, дасть Жолудь. Разлі мінє не всьо равно, аби гроші.

Герасим. Аби гроші... Правда. Візьміть же тепер двадцять п’ять, а решту — як діло скінчиться, бо, єй, нема при собі! Хоч гарячим залізом печіть, не можу зараз більше дать.

Гершко. Ну, край. Давайте гроші, зараз поїду.

Герасим (шука). Отак! Тілько двадцять і знайшов... Зділай.те милость, візьміть двадцять, а решту потім, за мною не пропаде.

Г е р ш к о. Ну, що робить?.. Нічого з вами робить, давайте. (Бере гроші.) Теперички поїду прямо до Смоквинова. Ну, прощайте. Так через день-два?

Герасим. Найбільше, як через три.

Жид вийшов.

ЯВА IV

Т е р а с и м (сам). От збіглися діла докупи... Упустить землю Смоквинова, та ще у такі лапи, як у Жолудя,— гріх смертельний, все одно, що посиротить свою землю на віки вічні, бо від Жолудя вже не поживишся. А тут знову, як його упустить случай: дать п’ять, а взять сто тисяч! Серце перестає биться, як подумаю: за п’ять — сто тисяч! Господи! Коли б тілько кум благополучно розміняв, а тоді я й Гершка обманю, на біса мені його факторство здалося? Сам куплю у Смоквинова землю. Аби тілько гроші. А кума нема. А господи, чого він бариться? Ну що, як кума арештували? От тобі й сто тисяч.

Входе С а із к а.

Кум! Слава богу, діждався, думав—умру. Що?..

ЯВА V Савка і Герасим.

Савка (трохи випивши). Стривайте! (Виймає з-за пазухи пляшку з горілкою, другу з ромом, булку, рибу і кладе на стіл.) Ідіть сюди, куме!

Герасим підходить. Савка обнімає ііого і цілує, а поцілувавши, держить за шию і дивиться ііому в вічі.

Герасим. Не мучте, куме! Кажіть...

Савка. Годяться, куме. (Випускає шшо Герасимову з рук.)

Герасим. Годяться. (Обніма Савку так само, як його обнімав Савка, і, держачи за шию, балака крізь сльози.) Куме, соколе мій... Куме, вашими устами бог говоре... (Цілує його.) Я кращого слова від роду не чув; як пташка защебетала перший раз весною, так радісно зробилось на серці від цього слова. Скажіть ще раз це слово, скажіть, куме.

Савка. Годяться!

Герасим (цілує його, говоре крізь сльози). Годяться?

Савка. Чого ж ви не радієте, та плачете?..

Герасим. Це я так радію... Як же, як, розкажіть? Я мало не заслаб, ждучи вас.

Савка. Пустіть, сідайте. Вип’ємо, я вам розкажу.

П’ють.

Ви думаєте, я мало трусився в городі? Танцював так, що і зуб на зуб не попадав. Вчора хотів спробувать, чи приймуть у лавках, бо казначейство було заперте. Оце підійду до лавки та й думаю: а що, як пізнають, що фальшиві? Та й назад. Заспокоюсь трохи, знов іду і знов вертаюсь. Нема смілости. Зайшов у трахтир до Кукленчихи, випив одну восьмушку, другу випив, попоїв добре холодцю — і сміли-вость найшла на мене: вийняв фальшиву бумажку, даю Кук-ленчисі, а у самого серце затьопалось і волосся, чую, піднімається на голові, та вже й не знаю, як я здачу взяв! А як вийшов на улицю, то вже й землі під собою не чув. Мерщій до Лошкаря, купив пачку канату, даю знову бумажку; глянув на неї прикащик, прищурив око, у мене в душі захолонуло, а далі поклав у ящик, а мені дав здачу. Тоді я у казначейство, купив гербову марку у присяжного, приняв і присяжний, і дав здачі.

Герасим (радісно). Дав?! (Налива горілку й п'є.)

Савка. На другий день біжу у казначейство. Рано. Сидів довго і знов почав тривожиться. Кругом люде, щось балакають, не розберу... Пропасниця мене б’є... Аж прийшов казначей. Я увесь затрусився. Іти чи ие йти? Зціпив зуби, підійшов до віконця... Казать чи не казать, думаю, а тут казначей. «Тобі чого?» — питає... А воно — не знаю як — само зірвалось з язика: «Розміняйте гроші!» — «Давай,— каже,— чого стоїш?» Я дав, а в самого думка: «Тікать чи ждать?» І стою, як окам’янів. Коли це мене штовхають: «Чи ти, земляк, заснув, чи що? Тобі казначей дають гроші, а ти мов не бачиш і не чуєш?» Тоді я очумався, дивлюсь: срібні гроші дає мені в пачці. Я взяв і як одійшов від того вікна — як п’яний, хитаюсь. Помалу, помалу виліз надвір, аж тут разом наче проснувся і все зрозумів, тут радість мене напосіла така, що й сказать не можу. Іду та всім усміхаюсь... А якийсь пан питає: «Чого смієшся? Раденький, що дурненький?» А я кажу: «Ходім, пане, вип’ємо, я вас почастую».— «Пішов вон,— каже,— дурак!» Кажу: «Може* й так, та гроші є!» Зайшов у трахтир, випив трохи, купив пляшку рому і пляшку горілки та й додому, їхав прудко — всіх попереджав.

Тим часом-Герасим випив і налив чарку.

А! Куме, пиймо: це ка ті гроші куплено.

Герасим (цілує). Сьогодня увечері у нас буде сто тисяч!

Савка. А у мене тілько десять!

ге р а с и м. Куме! Я подарую вам ті сто рублів! (Виймає запродажню і рве.) От вам запродажня! Погуляймо ж трохи, а увечері, куме, як смеркне,— на вокзал... А знаєте, треба щось видумать, яку-небудь причину нашій гульні — щоб не догадались, бува. Я ніколи ке гуляю, щоб не було подозріння. А от що: засватаю я Романа на Мотрі — от і буде причина нашій гульні. (Гука). Параско! Мотря! Роман! А ідіть сюди!

ЯВА VI

Ті ж, Мотря, Параска й Роман.

Герасим. Випий, стара.

Параска. Що це з ним? (П'є.) Будьте здорові. Герасим. Обідив Пузир Романа! Не закликав у хату, так я женю Романа на Мотрі. Мотре, підеш за Романа? Мотря. Атож!

Герасим. Стара, що ти скажеш?

Параска. Я рада, що ти мене послухав! Такої невістки пошукать.

Герасим. А ти, Романе?

Роман. Спасибі вам, тату, що ви уважили мою просьбу. Герасим. А ви, куме?

С а в ка. Я? (Співає.)

Ой куме, куме, добра горілка —

Вип’ємо, куме, ще й з понеділка!

Герасим. Підтягуйте!

Савка.

Складемось, куме, грошей по сорок —

Вип’ємо, куме, ще й у вівторок.

Герасим частує.

Добра горілка, краща від меду,—

Вип’ємо, куме, ще й у середу.

Продаймо, куме, миски та ложки —

Вип’ємо, куме, ще й в четвер трошки. Продаймо, куме, рябу телицю —

Вип’ємо, куме, ще й у п’ятницю.

Покиньмо, куме, всяку роботу,

Вип’ємо, куме, ще й у. суботу.

Покиньмо, куме, всякеє діло,

Вип’ємо, куме, ще й у неділю. Од понеділка до понеділка Вип’ємо, куме, добра горілка!

Гуляй, душа, без кунтуша!

'Завіса.

ДІЯ ЧЕТВЕРТА

Декорація^1 та ж.

ЯВА І

Роман (один). Батько кудись поїхали з кумом, мати пішли до сусіди, а я оце .випровадив робітників пасти воли і забіг на часинку, щоб на самоті пожартувать з Мотрею, а її нема, певно, на огороді або з матір’ю пішла... Ну, вже це хазяйство допіка, нема тобі просвітлої години, раз у раз як у горшку кипить. От любимось з Мотрею, а через хазяйство нема часу і побалакать, поспівать любенько вкупці. Тепер ми вже й заручені, а волі нема. Де ж вона? Дать би їй звістку, що я тут, а то мати надійдуть, то так замір і пропаде, не поженихаємося і сьогодня! (Співає.)

Поламалась поличка у плузі,

Та чогось моє та серденько в тузі.

(Співаючи, виходить в сіни і співа дужче.)

А чи мені поличку латати,

А чи до дівчини на всю ніч чухрати.

(Вертається хутко в хату і присіда за дверима.) Іде! В хаті темно, схватю, обніму і поцілую, що вона скаже..

Входить Гершко. Роман кидається на нього, обнімає і цілує.

ЯВА II

Гершко і Роман.

Гершко. Гвулт! Рятуйте! Розбійник!..

Роман (випускає Гериіка). Тю! Бий його сила божа! Жида поцілував замість Мотрі... ‘

Гершко (одмахується шапкою). Не подході, уб’ю! Гвулт! Рятуйте!

Роман. Та цитьте, ради бога, який тут розбійник? Це я, хазяйський син!

Г е р ш к о. Не подході! У меня рівільвер... ізот, слішиш, звьол курок (щовксіє язиком), буду стрілять.

Входе Мотря з свічкою.

ЯВА III Ті ж і Мотря.

Мотря. Що тут за гвалт?

Г е р ш к о. Хотів мене задавить... у мене п’ятсот рублей чужіх денег, протестуюсь...

Роман. Та чи ви не сказились, господин єврей, чи з переляку не знаєте, що язик плеще! Я... я... чорт його

знає, що йому сказать...' Я пошуткував, ,я тутешній, я син Герасимів.

Г е р ш к о. Ви син?

Роман. Єй-богу, сині

Мотря. Авжеж, сині Чого ви репетували не своїм голосом?

Роман (тихо). Та я думав, що ти увійшла, Кинувся на нього і обняв.

Мотря, посварившись на нього гіальц'ем, вийшла.

Г е р ш к о. Ой боже мій! Як ви мене перелякали, дайте води напиться.

Роман (дає кружку). Вибачайте, я думав, що то Клим, наш робітник, увійшов, я не хотів вас лякать..

Г е р ш к о (напившись води)-. Дай господи, щоб ето минулось благополучно, а єслі ви мені растроїлі нерви, то будітє мєня возіть на свой счот на лімаиє.

Р о м а н. Оце лихо! Якби ж* я вас ударив, а то поцілував.

Г е р ш к о. Я думав, що ви мєнє кусаєте і хотітє мєнє перекусивать горло... Ох! Гдє* отєц?

Роман. Поїхали кудись.

Г е р ш к о. Це погане діло.

Роман. А що там трапилось? Скажіть мені.

Г е р ш к о. Мені нужно бачиться з батьком... Одначе не забудьте сказать йому, що бил Герілко Маюсрес, нащот землі, пусть завтра батько будєт у Смоквинова з грішми, в обідню пору, і я там буду,,— бо ми потеряем землю. Жолудь з рук вирве.

Роман. Добре,, скажу.

Входе Копа ч.

Ті ж і Копач.

Копач. Здоровенькі були! (Побачивши жида.) А-а!

Перед паном Хведором Ходить жид ходором,

І задком-передком Перед паном Хведорком^6.

Хе-хе-хе!

Гершко. Господін, што вам от мінє завгодно, я ніка-кого Хведора не знаю.

Копач (грізно). Де цимбали? Грай, псявіро!7 Гершко. Какіє там цимбали? Чого ви чіпляєтесь? Іграйтє сєбє, єжелі ви музикант.

Копач (до Романа).

Аж корчма трясеться,

Вальса ляхи оддирають та мазура 8.

(До жида.)

А жид пляше та нищечком:

«Шляхетська натура!»

Гершко, Я вас не понімаю, говоріте сібє, сколько угодно.

Копач. Хе-хе-хе! Де тобі поиімать? Це стихи Шевченка. Хочеш, прочитаю всі напам’ять.

Гершко. Не нужно міні ніяких ваших стіхей. (До Романа.) Скажіть же отцу, щоб завтра був у Смоквинова непременно, бо програє діло, с тєм до свіданья. (Іде.) Копач. Слухай, як тебе?

Г е р ш к о. Я до вас ні маю нікакого прікосновєнія, і нам нечего рекомендоваться. (Виходить.)

Копач (вслід).

Жид мудрує, як би кого надуть,

А як надує, зараз простує на другий путь. Тим він живе, тим він і дише,

Що повсякчас векселя пише,

Чув? Це мої стихи. У мене, брат, цього матеріялу на воза не забереш. Тридцять літ меж людьми живу — знаю, хто чим дише... Опит — велікоє діло. От засяду зимою і напишу комедію малоросійську:

Еней був парубок моторний^9 І хлопець хоч куди козак...

Ха-ха-ха! Чув? Тепер всі пишуть: крадуть у других і видають за своє, а як я напишу, то буде сама правда, потому бачу все, як на долоні. От тілько немає часу тепер, треба деякі діла покінчить. Особливо тут є один предмет на Боковеньці... не тим голова забита. Слухай, Роман! Цей предмет не дає мені спокою ні вдень, ні вночі; я хочу побалакать з тобою. Не думай собі, що я так дурно по світу ходжу... ні... Та якби я хотів, то й зараз би доказав. Мені тілько засісти, то змаху напишу — що завгодно... Тілько не до того мені. Хочеш пристать до мене в компанію?

Роман. Писать що, чи як? Я до цього не зроден.

Копач. Ні! Що там писать, чортзна-що, писать! Я й сам напишу змаху що завгодно. Хочеш — комедію, а хочеш — прошеніє, яке завгодно прошеніє і куди завгодно? Це пустяк, одно баловство. Хочеш гроші мать?

Роман. Та де ж ми їх достанемо? Украдемо, чи як?

Копач. Оце! Яке ти сказав слово — украдемо! Боже борони! Ти собі цього не думай... Я, слава богу, вік прожив, а і тріски чужої не взяв! Спитай своїх, мене всі знають.

Роман. То яка-небудь комерція, чи що?

Копач. Тут пустяшная комерція: позич де-небудь рублів п’ятдесят,— тобі повірять,— і ми достанем силу грошей. Вір, це моя судьба, само провідєніє мені цей путь указує.

Роман. Може, фальшивих?

Копач. А-а! Який-бо ти! Ти все на лихе вернеш: викопаєм.

Роман. Щось ви давно їх копаєте, а ще нічого не викопали.

Копач. То все нічого не доказує;. Іщітє — і обрящете! Сьогодня нема, завтра нема, післязавтра — міліон! Е! У мене опит. Оцей раз як не найду гроші — годі, кінець, амінь. Засяду десь і буду писать, все одно гроші, я за год напишу стілько, що й на воза не забереш. А тілько цей раз треба открить, треба, хоч кров з носа. Вік шукаю, а такого предмета не находив. Викопаємо — все пополам. Станеть і тобі, і мені, і нашим дітям, і внукам на весь вік... Правда, ми ще не жонаті, хе-хе-хе! Ну, та це не штука, ще поспіємо. Ти тілько те відьми — які предмети: скала... та яка скала? Прямо шапка; балка так і балка так; клином сходяться до скали; на пригорку два копили, висічені оскардами; один показує на восток, другий — на запад; і посередині в землі одкопав кам’яну фигуру чоловіка, робота чудова, тож оскардами висічена. Як ти думаєш, хто 6 дурно наставив таких прикмет, га? Ото-то бо й є! От поїдемо, сам побачиш і тоді зразу згодишся. Я тебе люблю і хочу з тобою попробовать щастя.

Роман. Це ви мене дуже заохотили... Що ж, поїдемо, тілько щоб батько не знав.

Копач. Секрет, секрет! Отоді, як вивернемо червонців бочонків п’ять, тоді тілько скажемо. А є!.. Є!.. Душа моя чує, опит — велике діло!

Входять Параска і Мотря.

Поговоримо потім. Здравствуйте, Івановна!

ЯВА V

Ті ж, Параска і Мотря.

Параска. Здрастуйте! А чом же ти, сину, не йдеш до волів?

Роман. Та забалакався, я зараз повечеряю та й піду.

К о п а ч. А ви ще не вечеряли? Це добре діло, бо й я не вечеряв.

Параска. То ідіть же у ту хату, там вечеря стоїть на столі.

Копач. Альом, ле-козак! Та попоїмо, а потім ти до волів, а я в клуню на солому, можна?

Параска. А чому ні — спочивайте з богом.

Копач. Я не люблю, знаєте, там всяких нежностей: перин, подушек. Є солома — добре, а нема — кулак в голови, свиту послав, свитою укрився, заснув — мало журився, проснувся, встав — встрепенувся, шапку насунув та й далі посунув... Хе-хе-хе! (Вийшов.)

Роман. Скажете, мамо, батькові, що тут приїздив жид і сказав, щоб вони завтра були у Смоквинова в обідню пору з грішми, бо Жолудь землю перекуповує. (Вийшов.)

ЯВА VI Параска і Мотря.

Параска. Добре. Іди ж, дочко, внось сюди з комори вечерю, а я трохи поприбираю.

Мотря пішла.

І що це старий задумав? Щось тут є, а що — не розберу. То не хотів у церкву коней давать, а то і сам поїхав, і цілу обідню стояв навколішках; то не хотів Мотрю сватать за Романа, то посватав; ніколи не гуляв, а то так добре випили з кумом; та все радіє чогось, веселий такий. І куди вони оце поїхали? Чи він кого привезе з собою, чи господь його знає? Звелів, щоб вечеря була готова, щоб ставні буііи зачинені, свічка поставлена на столі і щоб і ляльки тут не було. Аж страшно мені робиться од цих приборів, і слова тобі не скаже., що задумає робить...

Мотря впосе вечерю і ставить на столі, між іншими пляшками з горілкою,

пироги і сметана.

Мотря. Хто це до нас сьогодня приїде?

П а р а с к а. Не знаю, я вже боялась старого розпитувать; доволі того, що він був веселий і згодився на ваше весілля. А сірники є?

Мотря. Є!

Параска. Ходім же.

Одчиняють двері, з другої хати виходять Копач і Роман.

Копач. Спасибі за вечерю! Тепер залізу на солому, як у пуховики.

Виходять; на кону яке врем’я пусто.

ЯВА VII

Входе тихо Герасим, а за ним С а в к а, несе па плечах здоровий мішок

з кож і.

Герасим. Ідіть же ви, куме, розпряжіть коней і поставте їх біля фургона.

Савка. Ходім удвох.

Г е р а с и м. От тобі й маєш!.. А хто ж буде біля грошей? Савка. Хіба ж їх хто візьме тут?

Герасим. Е* куме, на гріх майстера нема! Краще я тут посидю — береженого і бог береже.

Савка. І одходить од грошей не хочеться, так би й держався за мішок. (Вийшов.)

ЯВА VIII

Герасим сам. Світить свічку, засвітив, поставив, глянув на мішок, поцілував його.

Герасим. Отепер Пузир нехай скаже: голяк масті, чирва світить! Ще поміряємось — хто голяк. Він думає, що дуже розумний. Ні, братіку,— потягайся ще зо мною. Хе-хе-хе! Я не то що, я й жида сьогодня обманив; поки мішок розшили — дзвінок, він вииняв пачку, глянув я на неї — гроші... всередині колотиться, а сам думаю* як би його обманить; другий дзвінок — жид зашамотався, бере мішок, не дає...

«Давай гроші»,— каже. Слово за слово, а тут — третій; я тоді йому тиць замість п’ятьох та тілько три тисячі. Ха-ха-ха! Отак ушквар! А він, не лічивши, прямо в вагон.

Входе Параска.

ЯВА IX Герасим і Параска.

Параска (тихо). Старий!

Герасим. Ой! (Кида свиту на мішок і заступа мішок спиною.) Ти чого, навіжена, сновигаєш? Хіба не я тобі велів, щоб тут і ляльки не було? Геть пішла!

Параска. Та не гвалтуй, божевільний! Я зараз піду. Тут діло дуже важне, таке, що треба тобі зараз сказать, бо щоб після гірше не вийшло.

Герасим. Яке там діло?

Параска. Жид прибігав до тебе...

Герасим. Який? Коли? Чи не скочив з поїзда?

Параска. Та з якого поїзда? Опам’ятайся, чого ти такий збентежений? Жид Гершко, що за землю Смоквинова з тобою балакав.

Герасим. Тьфу!! Ну?

Параска. Казав, щоб ти був в обідню пору у Смоквинова з грішми, бо Жолудь землю перекуповує.

Герасим (ненароком глянув на мішок). Ха-ха! Чорта лисого перекупе.

Параска. Що там ти привіз, чого ховаєшся від жінки? Покажи!

Герасим (несамовито підступа до неї). Я тебе попитаю! Я тобі покажу.,, я... я... тебе уб’ю... Я тебе задавлю, коли будеш лізти у вічі! Геть пішла!

Параска одступає за двері.

Параска. Тю, тю! Одсахнись... Єй-б/огу, з ним якась причина,— треба бути насторожі. (Вийшла.)

ЯВА X

Герасим, а потім Савка.

Герасим. От цікаве бісове насіння, так і загляда, а жидом перелякала на смерть... Жолудь землю перекуповує!.. Ха-ха-ха! Завтра чуть світ отнесу йому гроші, переплато по десять рублів на десятині, а не попустю, щоб Жолудь купив.

Савка. Ну, куме, нігде нічичирк! Давайте мені моє, та, поки глуха північ, я собі піду.

Герасим. Куме, де ви дінете таку силу грошей? Нехай у мене будуть на схові.

Савка. Ні, так не буде, я знайду, де своє сховать, а ви ховайте своє.

Герасим. Візьміть собі яку тисячу, бо зараз попадемось, а решту через год.

Савка. Куме!.. Давайте моє мені... З мене печінка мало не витрусилась, поки це діло скінчилось, та щоб я не мав в руках свого заробітку, а заглядав вам у вічі, як цуцик? Вам цього хочеться, я знаю вас добре, бачу, куди ви гнете, але гляньте сюди. (Вийма ніж з-за халяви.) Бачите? Не розпалюйте ж мене, бо тут вам і амінь, коли почнете крутить.

Герасим (вийма з-за халяви ніж). А ви думаєте, що я без запасу? Ха-ха-ха! Тілько, знаєте, це все чортзна-що! (Хова ножа.) Це я для дороги мав... здіймайте лиш свиту, закривайте вікно, та будемо ділиться...

Закривають вікна свитами.

Я хотів як краще, бо у вас ніколи грошей не було, то зараз що-небудь і виявиться.... а коли ви так боїтесь, то беріть собі, бог з вами.

Савка. Не журіться, я зумію заховать, аби було що. (Підходить до мішка.)

Герасим. То вам п’ять тисяч?

Савка. Десять... десять... кажу вам, десять... не розпалюйте мене!

Герасим. Та не кричіть-бо! Беріть, беріть десять... (Набік.) Щоб тебе за печінку взяло. (Вийма з мішка панки по тисячі, навхрест оперезані бумагою, а кум розгляда,) Оце одна, а це друга, а це третя...

Савка. Стривайте... куме, гляньте...

Герасим. А що?

Савка. Та це не гроші, це чистісенька бумага.

Герасим. Як?!

Савка. Чисга бумага! От так машину підвела жидівська голова, тілько на трьох пачках спереду і ззаду наклеєні гроші, а то все чиста бумага.

Герасим (хвата пачки одну за другою, перегляда). Бумага!.. Обманив!.. Куме, він же гроші давав, я сам бачив! (Хвата знов бумажки, розрива і кида.) Сама бумага... чистісенька бумага!.. (Несамовито,) Ха-ха-ха!.. Сто тисяч!! Ха-ха-ха!

Савка. Отже збожеволів! Куме, заспокойтесь; що з воза впало, те пропало.

Герасим озирається, хватає пояс на лаві і біжить з хати.

Куме, куме! Куди ви? Господь з вами! Схаменіться, що з воза впало, те пропало.

Входе Параска.

ЯВА XI СавкаіПараска.

Параска. Що тут таке? Боже мій милостивий, кажіть, куме, куди він побіг, чого він так галаснув?

Савка. Сором признаться. Гляньте: оце добро ми купили за п’ять тисяч.

Параска. Як?

Савка. Так. Обманив жид: дав чистих бумажок замість грошей. А може, то й не жид був, може, нечиста сила перекинулась в жида і отуманила нас так, що ми не роздивились і прийняли бумагу чисту за гроші.

Параска. А господи, господи! Бач, яке нещастя скоїлось; чула моя душа, що з ним щось недобре діється. Та чого ж він побіг?

С а в к а. Я й сам до пам’яті ніяк не прийду, всередині все колотиться.

Голос Копача: «Поможіть, рятуйте!»

чЧуете? Хтось кричить!..

Параска. Ох куме, голубчику, у мене й руки, і ноги тремтять,— ходім.

ЯВА XII Ті ж, Копач і Герасим.

Копач (несе Герасима на плечах). Та поможіть-бо!

Помагають і кладуть Герасима на ліжко.

Параска. Що з ним, що з ним, скажіть на милость божу?

Копач. Це, я вам скажу, реприманд! Качайте його, отак, отак! (Качає Герасима.) Ну, реприманд!

Параска. Та що воно? Що? Ради бога, скажіть, що то за болість така?

Копач. Та яка там.болість! Стривайте, я розкажу, а ви тим часом тріть груди, добре тріть. Так, так... Ви мене

слухайте... стоп! (Прислухається до серця.) Тріть, тріть, тріть... Опит — велікоє діло... Серце наче ворушиться... А-а. Та й перелякав же ти мене, Никодимович, мало не вмер від страху, ну, й йому б не жить на світі, якби не мій опит. Савка. Кажіть, що трапилось?

Копач. Все по порядку — коло одного центра. Ножа! Дають ножа.

Івановна, лийте йому води ложкою в рот.

Наливають води.

Ковтнув, єй-богу, ковтнув. Не журіться! Щастя маєте, що я ліг в клуні спать... Ліг, знаєте, я в клуні спать, і так мене один предмет заняв, що я й задрімав з думкою про нього; коли це сниться мені, що Роман позабирав копили кам’яні,— пам’ятаєте? Я вам розказував? Що на Боковеньці? Позабирав ті копили та й повісив надо мною їх. Тілько що оце сниться, аж щось мене по носі чирк, чирк... я рукою лапнув вгору, піймав за ногу, нога гойднулась, задригала і вирвалась, та як захарчить. Я схопився мов несамовитий, але зараз опам’ятався, запалив сірничок, дивлюся — і в очах потемніло! На перекладині висить Никодимович.

П а р а с к а. .Боже мій, боже, яке тяжке нещастя! Копач. Но! Опит — велікоє діло! Я зараз вийняв перо-чинний ніж і перерізав пояса... і Никодимович упав на землю. Гляньте — дише.

Герасим поворушився і спазматично в себе потягнув воздух.

Підводьте, підводьте.

Підводять Герасима, він ще потягнув у се.бе воздух і ніби позіхає, дрижить

і витирає піт.

Параска (плаче). Старий, старий!

Герасим. Де я? (Спазми.)

Копач. Пийте воду. (Подає.)

Герасим п’є.

Що з вами? Що це ви вигадали?

Савка. Та годі, куме! Буде здоров’я — будуть і гроші, а я навіки від них одрікаюсь, ніколи в світі не буду хотіть більше, ніж бог дає. Такої пригоди ніколи не ждав. Копач. Які гроші?

С а в к а. Он гляньте, як нас обманили.

Копач. А-а! Зразу догадався! Опит — велікоє діло! На ті$* тижні в городі була така сама оказія! І багато видурили?

Савка. П’ять тисяч...

Герасим (закльовується воздухом). Ой... ой!.. Копач. Бризкайте водою.

Бризкають. Герасим піднімається.

Та годі вам, Никодимович, убиваться. Заспокойтесь нащот грошей! От поїдемо на Боковеньку, там є гроші, там є сила грошей, вірте, що достанем. Мені само провідєніє указує цей путь... Примети які: скала, копил так і копил так, а посередині кам’яна фигура... не я буду...

Герасим. Обікрали... ограбили... Пропала земля Смоквинова! Нащо ви мене зняли з вірьовки? Краще смерть, ніж така потеря! (Ридає.)

Завіса.

1890.

Хутір Надеждовка

САВА ЧАЛИЙ

Трагедія в 5 діях і 7 картинах

ДІЄВІ ЛЮДЕ

Зося Курчинська, потім жона Чалого. Сава Чалий.

Гнат Голий^2 — його побратим.

1-й ^

2-й > запорожці.

3-й і

Медвідь^3)

Грива^4 і спеРшУ селяне, потім гаидамаки.

їй і

2-й > 3-й '

2-й } чоловіки.

3-

Г а Гі д а м а к а.

2-а } баби'

Нянька біля дитини Чалого. Кульбаба ч Кравчина^5 І Яків > гайдамаки.

Молочай І Микита у

[П о т а п — козачок.]

ДІЯ ПЕРША

Середина пустки. Лави. Стіл на трьох ногах. Піч наполовину розвалена. На стіні висить жидівський халат. На сцені нема нікого.

ЯВА І

Медвідь і Грива, входять.

Грива (з косою направець в руках. З дверей). А хто тут є, озовися!

Медвідь. Нема ще нікого, рано!

Грива. А тут безпечно справді.

М е д в і д ь. Еге! Ніхто з сіпак дворових не загляне; а на селі то так скрізь і зорять, щоб не збиралися на раду.

Грива. Сюди ніхто і носа не наверне! Одно — далеко від двора, та ще й в яру глибокім, а друге — пустка, то побояться, щоб часом, бува, тіе здибав тут їх Сава Чалий.

Медвідь. Пани тут всі навколо тільки Сави Чалого бояться, а наш брат їх ні краплі не страшить, так вже привикли всіх вважать за бидло! А ти ж куди прямуєш?

Грива. У ліс до Сави.

Медвідь. Він буде тут сьогодня. Обіщав прийти на раду.

Грива. От і гаразд. А Сава митець!

М е д в і д ь. \ Запорожець, та й запорожець, бра, не кожний з ним зрівняється. Він вчений сильно: учився, кажуть, в Києві у братстві^6. Його й на Січі поважають 7, там і батько його старий в повазі бувЛ

Грива. Вигодував Чалий сина Саву козакам на славу 8.

Медвідь. Кошовим хотіли Саву обібрать, так щось не теє... Старшина, знать, проти нього.

Г р и в а. Кажуть,| Сава не згоджується з тим, що завелось тепер на Січі. Він хоче людей і віру боронить, а старшина більше тягне за панів/

Медвідь. Так от він і кинув Січ! Побратавсь з Гнатом Голим, і скрізь по Україні панів лякають вдвох.

Грива. Удвох? Ото сказав! Удвох нікого не злякаєш. У них ватага є велика, та все такі завзятці, що й чорт їм сам не брат!

Медвідь. Якби таких побільше, то легше б нам жилось... Глянь!

Грива. А що ти тут побачив?

Медвідь. Тілько лапцардак зостався.

Г р и в а. Жидівський?!

Медвідь. Еге... У цій корчмі жид-орандар сидів немилосердний. Тілько хто писне, бувало, проти нього, зараз у двір; а у дворі за жидом тягнуть, як за братом, бо він всі переправи, всі попаси держав і мито брав... Обдирав людей на панську і свою користь. Дознавсь про цеє Сава і пристращав оран-даря. Орандар сторожею корчму обставив і ще гірше почав грабувати. Тоді Гнат Голий сторожу розігнав і всіх порізав.

Грива. І це давно було?

Медвідь. Та на тім тижні.

Грива. Диво, що нових жидів-орандарів і досі тут нема.

Медвідь. Бояться.

Грива. Ніщо їх не лякає, коли поживу чують! Не вспіє кров засохнуть тим, що вчора вбито, диви — вже нові оран-дарі в корчмі сидять.

Медвідь. Вірні панські слуги.

Грива. А людські п’явки.

Медвідь. Якби не орандарі, з панами легше б було жити.

Г р и в а. Якби не пани, то й орандарів би не було. Медвідь. І то правда. І скажи на милость: ну, будем казать, пан, хоч він і католик, так хрест же в нас один; а жид — невіра... Чому ж нез нами, а з жидами пани живуть так, як брати? І звідкіля воно це взялося? Невже так споконвіку?

Грива. Ні. Дід мій сто двадцять літ прожив на світі, так він казав, що між людом і панами була братерська згода, і всім тоді жилося, як в раю.

Медвідь. А з чого ж сталося усе?

Грива. Як зачепили попи їх нашу віру, а пани їм стали потурать, так прогнівили бога — а пішло, і пішло!.. Так от звідкіль та ненависть іде; а тепер вже до живого допекло! Чуєш?.. Гупотить?! (Бере косу в руш.)

Медвідь. Це, певно, .наші. (Прислухається.) А як сіпаки, панські козаки примітили, то заберуть отут, як тих курей на сідалі.

Грива (трясе косою). Я не здамся.

Медвідь (показує кінець палиці, на котрій спис). Та й в мене є; але що ж ми зробим проти сили?

Надворі .голос: «Гей, а хто тут е — о.'ювпся^1» Другий ю.юс: «Певно, ще нема нікого; а може, Гі не прийдуіь, побояться!»

Наші!

Грив а. Ще не вчені. І якого бісового батька гомонять. Що за необачний народ — тілько зібрались вкупу, так і гвалт.

Медвідь. Заходьте в хату, не кричіть!

ЯВА Н

Т і ж і багато л ю д с й.

Медвідь. Та тут і половини ще нема громади.

Гаврило. Так змовились: щоб не примітив двір, не всім збиратися на раду.

Медвідь. І це діло.

Гаврило. А хто ж оце чужий між нами?

Грива. Чужий я тільки на обличчя, а біда у нас одна. Тікаю з слободи у ліс.

Г аврило. Щасливий, що не піймали; а в нас з собаками вишукують і ловлять всіх утікачів. Здається, й не в тюрмі, а скрізь сторожа панськая чатує.

Медвідь. Іди, Микито, надвір і стань лиш ти на варті. Тілько чатуй добре.

Микита. Очі витріщу, як сова, а вуха наставлю, як лисиця. (Вийшов.)

Медвідь. Ну що ж, паии-браття, чи будем панщину робить, чи будемо тікати?

Г а в р и л о. Куди ж його втечеш від панських козаків^9 ?

Медвідь. Сава обіщав від погоні оборонять.

1 -й ч о л о в і к. А де ж Сава? Коли б від нього раду нам почуть!

Медвідь. Сьогодня буде тут. Казав, що в двір загляне, бо хліба і пшона в них обмаль, а брать з людей харчі його товариш Гнат не хоче.

Гаврило. То підождем Саву.

Медвідь. А поки Сава прийде, треба нам обміркувать. Не один же чоловік, а ціла, мовляв, громада. Треба, щоб змовитись, щоб думка була одна у всіх, а то як прийде Сава, то в нас тоді почнеться суперечка.

Всі. Так, так!

Г а в р и л о. Треба погодитись.

Медвідь. І знайте всі, що три дні тому назад, ото як ми чиншу платить не захотіли, лист пішов до Канева 10, що ми бунтуєм! То глядіть, що сам Потоцький наскочить на село з волохами своїми 11 і шкуру спустить з нас.

Г а в р и л о. Трикляте життя! З кожним днем росте і чинш, і панщина, й податки — несила нам їх одбувать.

1-й ч о л о в і к. Нас заманили всіх на слободи 12, і як селились тут, то обіщали нам, що по два злоти в рік чиншу ми будемо платить у папськую казну на вічність, а тепер...

Гаврило. Помалу, помалу набавляли, та вже дійшло до нікуди.

Медвідь. Звідкіль ти візьмеш заплатить у панськую казну від кожного тягла сорок шість злотих і шістдесят вісім грошей?

1-й чоловік. Та ще й десятину дай: від пасіки, виходить, очкового, дві курки, двадцять яєць, двадцять пасом прядива.

Г р и в а. А осип жита та вівса; чи, може, у вас того нема?

Медвідь. Є. А подорожчииа? Всього й не злічиш, бо кожний день вигадують нове: то шарварки, то заорки, то оборки, закоски, обкоски, зажинки, загрібки, огребки...

Г р и в а. А у нас ще не в зачет скілько: садить капусту, мочить льон, готовить його до пряжі, полоть просо, пшеницю, давать по черзі варту і на тік, і в двір, і в корчму!

Медвідь. Так, як і у нас! Скрізь однаково.

Всі. Хоч здихай!

1-й чоловік. Або тікай, або здихай, або роби щодня на панську казну.

Медвідь. А оце вчора загадали нову панщину.

Гаврило. Яку? Я ще не чув!

Медвідь. Один день за березову кору, один день за рижики, один день за опеньки; і ще — це вже прямо на сміх — один день панщини за ті квітки біленькі, круглі, як горох, що напровесні ростуть у лісі.

Грива. За просеренки б то?

Медвідь. Може, ще й за просеренки загадають, а то квіточки такі пахучі весняні, забув, як їх називали, либонь, конвалія, чи що?

Грива. Пахучі, кажеш?

Медвідь. Еге, такі біленькі.

Грива. Ага! Щоб і квіток не нюхали даремно. Ну, в нас до цього ще не додумались.

Медвідь. Додумаються! Один у другого повчаються! Я певен, що ще за сонце і за місяць будемо панщину робить, бо вони ж світять даремно тільки панам.

Всі сміються.

Гаврило. От і розсмішив нас Медвідь.

1-й чоловік. Що ж його робить?

Всі. Тікать!

Г а в р и л о. Куди?

Грива. Тікають люде звідсіль: одні до гайдамаків пристають, другі шукають нових слобід.

1-й чоловік. Та йти самому в ліс не штука, а от як жінку, діток безпомічних покинуть тут,— на них же упаде і помста, й кара.

Гаврило. Нема кому дать всім пораду добру.

Медвідь. Так от же Сава обіщав усіх нас вивести звідсіль.

Всі. Так будемо тікать!

ЯВА III

Ті ж і Микита, вбіга.

Микита. Від лісу йде великий гомін, багато десь людей зібралось. Брязк такий, неначе військо.

Грива. Може, це Чалий зібравсь обчистить панські комори.

Медвідь. Ану лиш, цитьте! (Прислухається біля вікна.)

Тиша.

Еге, чутно вже клекіт. Коли йдуть гучно, гомонять, то це не гайдамаки, а, певне, панське військо! Треба нам вийти звідсіля, бо як прийде охота освітить шлях, то корчму цю зараз запалять. Перше я вийду. Сидіть тихо. Та слухать: що звелю — робить всім миттю! (Вийшов.)

ЯВА IV

Т і ж, без Медведя.

Грива. З Медведя добрий був би ватажок.

1-й чоловік. Еге.

Гаврило. Як скаже що, то зараз і послухаєш. Грива. Добре слухаєм: звелів же сидіть тихо, а ми гомонимо.

Мовчать. Тиша який час. Хтось кашлянув.

Не кашляй!

Легкий сміх.

ЯВА V Ті ж і Медвідь.

Медвідь. Корчму минули. Та не мине нас, братці, лиха година! Це Потоцький з волохами своїми прийшов провчити нас за те, що ми не хочемо платити чинш.

Всі. От і діждали.

1-й чоловік. Пропащі ми!

Г а в р и л о. Закатує.

Микита. Я піду назирці за ними, коли що трапиться — дам звістку, а ви тут Саву дожидайте!

ЯВА VI

Ті ж і Сава Чалий, одягнений по-запорозькому, а з ним д в і баби, одягнені бідно, замучені.

Медвідь. І ждати не прийшлось.

Всі (один одному тихо). Сава, Сава, Сава!

Сава. Я, пани-браття!

Микита вийшов.

Чи поховалися сюди, як від шуліки горобці, а чи на раду всі зібрались?

Медвідь. Зібралися на раду, пане отамане, а тим часом і шуліка в село прилетіла.

Чалий. Сюди прилетіла, а звідсіля, може, не полетить. Тепер там, біля двору, мій побратим Гнат Голий з десятком добрих молодців Потоцького чатує, а завтра вже пошмалим крила.

Медвідь. Коли б же то!.. А це що за молодиці?

Чалий. Не знаю. Я тілько що зустрів їх, ховались тут, в яру, і вспів дознатись тілько, що в Лебедин 13 з Немирова 14 тікають. Ну, розкажіть, що робиться в Немирові у вас?

1-а молодиця. Ох, лебедики, бодай і не казать, нема у нас в Немирові ні права, ні суда, нема кому і пожалітись: до пана вельможного, до самого гетьмана Потоцького не можна доступитись, а шляхта урядова, особливо пан Жезні-цький, робить те, що сам захоче. Не буду вже розказувать за других, а скажу тільки про себе: сина мого, единичку, Гаврила Гуску,— це таке прізвище у нас,— пан Жезніцький повісив.

Всі. Ирод!

Чалий. Що ж син твій зробив лихого, що так покарано його?

1-а молодиця. Він швець, син мій Гаврило, швець, лебедику. Гарний швець, швець на весь Немирів; такого шевця нема ніде... Вже як пошиє кому чоботи, то і скидаючи, і взуваючи дякують. Еге. А пан Жезніцький признав його за гайдамаку! «Ти,— каже,— чоботи шиєш гайдамакам!» Чи він же знає, кому шиє? Чи ксьондз, мої лебедики, чи гайдамака, чи пан, чи свинар, йому усе одно — шиє! Побий мене бог, шиє, і гарно шиє: чи свинар, чи пан — шиє однаково!

Чалий. Та як же так, ні .з сього, ні з того — гайдамака?!

1-а молодиця. Ні, лебедику, ні, мій голубчику,— і з сього, і з того! Правду кажу, як перед богом,— і з сього, і з того! Пан Жезніцький звелів пошить собі чоботи, хороші чоботи, козлові. І пошив мій сип йому чоботи, настоящі козлові, хоч би й гетьманові, такі гарні. І запросив мій син п’ять золотих за ті чоботи — козел і весь набор панів, а тілько дратва та ще підкови, гвозді і шитво — і за все п’ять золотих. А пан Жезніцький розгнівався, каже: «Ти за честь повинен мати, що мені чоботи пошив, а ти п’ять золотих, гайдамако, правиш? У тюрму його!» Було б уже віддать йому ті чоботи, а Гаврило розгнівався, чобіт не дав і в тюрму йти не захотів. Прислали козаків і взяли його. Я вже і чоботи носила панові Жезніцькому, і оддавала так, без грошей. Не взяв.

І Гаврила повісив. (Плаче.)

Медвідь. Так от яке життя...

Чалий. І на очах у гетьмана самого. Куди ж ви йдете?

1-а молодиця. Тікаємо у Лебединський монастир.

Чалий. Ви, мабуть, сестри?

2-а молодиця. Одна біда людей єдна! Я, мій соколику, перекупка. Торгувала в Немирові-таки, вибачайте, яйцями, курми, молоко продавала і тим сама жила і шестеро дітей годувала, бо чоловік давно подався десь в світи, то я одним одна зосталась. І так собі торгую, і так собі бідую, і так собі діток годую!.. Що ж би ви думали, мої соколики? Той самий пан Жезніцький та ще Яворський-пан беруть та й беруть у мене в борг: і яйця, і всяку живність, вибачайте, а грошей не дають... Вони попривикали так: жиди дають їм все дурничкою. Так же жиди мають і від них користь: чи поскаржиться там на християнина, чи кого одурить, то за нього заступляться. А за що ж я їх буду дурно годуйать? Я в казну чинш платю. І почала я з них гроші править і при инчих панах, і так, де зустріну... Так пан Жезніцький велів мені, щоб я з своєї батьківської хати вибиралась. Твій чоловік, каже, гайдамака, і його хата піде в казну. Я не хотіла, сперечалася... Тоді пан Жезніцький витяг мене і дітей з хати, а хату запалив, і вона згоріла. От я й зосталася з торбами. Троє дітей померло, старшенькі пішли у найми, а я з кумою іду у Лебедин,— може, хоч помремо спокійно.

В с і (тяжко зітхаючи). Горе в світі, горе в світі!

Чалий. Одведіть їх хто у першу хату, нехай дадуть притулок, а завтра я спровадю їх у Лебедин,— нехай там моляться за нас.

Медвідь. Проведи їх, Паньку, до мене.

Панько. Ходім.

1-а і 2-а молодиці. Спасибі, добрі люде, за ласку. (Виходять.)

ЯВА VII

Т і ж, без Панька і молодиць.

Медвідь. Ну, пане Саво, будь нашим отаманом. Порадь, порятуй, поки ще й нас не повішали та не попалили. Всі. Заступись!

Чалий. Аби слухали.

Медвідь. Що ти звелиш, все зробимо.

Всі. Все, приказуй!

Чалий. Гаразд. Тілько перше всього ви знать повинні й наші думи, і наші сили, щоб зважить все, на що йдете, та щоб не ремствували потім, коли нам буде неудача, бо ждати всього треба...

Всі. Слухаєм, слухаєм!

Чалий. У Чорнім лісі^15, в яру глибокім, в гущавині такій, що тілько вуж пролізе, ми кошем оташувались. Позад коша глибокеє провалля, а спереду і з двох боків рови глибокі покопали і, порубавши столітнії дуби, один на одного звалили. Війська маєм ми всього двісті чоловік і одну гармату. Це наші сили, це наш замок, куди в пригоді ми можем заховатись! У цьому місці не то що пан Потоцький, а всі українські пани нехай зберуться', нас не добудуть, аби харчі були.

Грива. Я пристаю до вашого коша! І, поки смерть мене не скосить, косити буду сам!

Медвідь. І я пристану.

Чалий. Тепер, коли ви знаєте, які в нас сили, послухайте і наші думи.

Всі. Слухаєм, слухаєм. (Слухають, витягнувши голови.)

Чали*й. Я всю Україну об’їздив і серцем всім переконався, що жити тут немає сили: отак, як вам, отак, як цим немировським бабам, отак усюди всім! ГІани з жидами, вірними своїми слугами, укупі знущаються над всім поспільством і знову зневажають віру православну, заводячи скрізь унію свою. Немає инчого рятунку: стару Україну покинуть треба всім і заснувати нову на вільних козацьких степах біля Лугу Великого 1С, за порогами понад Дніпром. Нехай зостануться мостивії пани самі в своїх маетностях великих і нюхають ті весняні квітки, за котрі панщину робити заставляють! Скажіть же всі, чи згодні ви зі мною?

Всі. Згода, згода!

Медвідь. Веди нас, Саво, куди знаєш.

Всі. Всі підемо.

Грива. З тобою, Саво, і на смерть не страшно.

Гаврило. Як умирать, то й умирать.

1-й чоловік. Таке триклятеє життя, що жалкувать його не варт.

. Медвідь. Ми всі наважились уже тікать; та тілько як же воно буде, коли не пустять, коли з путі знов за чуприни всіх нас приведуть назад?

Всі. Еге... як же воно буде?

Чалий. Завтра всі будьте готові покинути село. Уля-гома, коли в дворі погасять світло, ми запалим оцю хату. Це буде гасло. Рушайте всі тоді з худобою., жінками й дітьми до нашого коша, дорогу вам покажуть; ми ж нападем на двір і разом з тим підпалим всю оселю. Нічна доба, пожежа, пальба з мушкетів і гармати перелякають так усіх

панів і слуг їх вірних, Що вони, мов вівці, очмаріють і всі розбіжаться врозтіч!..

ЯВА VIII Вбігає М и к и т а. Т і ж і Микита.

Микита. Ой пани-браття, страшно й розказувать, не то дивитися, що зараз робиться в дворі... 17

Всі. А що там?

Микита. Зігнали все село до двору.

Чалий. Ну?

Микита. Все дворище освічено смоляними бочками. Волохи стали у дві лави, а поміж лав стоїть народ. Позад людей волохи кінні, і, нахиливши гострі списи до людей, на них всі наступають. Народ іде по лаві, а тут волохи з двох боків б’ють всіх по чім попало батогами! Коли дійдуть всі до кінця лави, то знов женуть людей в другий кінець і знову б’ють всіх батогами... Гвалт стоїть страшенний. Старий Хар-ко лежить вже мертвий!

Медвідь. Прокляті! Прокляті! Батька вбили... (Хватає себе за волосся.)

Всі. О-о-о!

Микита. На ганку сам сидить Потоцький, і на його очах волохи роблять осудовисько з жінками і дівками!

Всі. Веди нас, Саво!

Медвідь. З дрючками, з косами — ми будем боронити рідних!

Всі. Помремо всі разом!

Медвідь. Запалим зараз все село і двір.

Всі. Запалимо! Саво, веди нас!

Чалий. Не можу я на страту всіх вести вас безоружних! Я сам тремтю увесь від злоби, а мушу здержувать себе!.. Он як озвірюють наші серця! Та краще жить з вовками в лісі, аніж з чмостивими панами на слободах!

ЯВА IX Ті ж і Гнат.

Гнат (на ньому куртка і штани з телячої шкури, на но-гах постоли, сорочка обмочена в дьоготь; при боці шабля, в руках мушкет). Сава тут?

Чалий. Тут! Все знаю, брате, я і стою, як лев, прикований на ланцюзі; безсилля гнітить душу, а злість і помста палять серце!

Гнат. І злість, і помсту ми зараз вдовольним! От слухай. Як тільки запалили смоляні бочки і почали згнущатись над людьми волохи, ми в мить одну усі бочки киреями накрили, і вони погасли. На дворі темно стало так, мов хусткою всім очі зав’язало. Волохи очмаріли і всі стояли нерухомо; а ми тим часом коням їх, що у конов’язі стояли, розпорювали животи. Не вспіли ще до розуму прийти волохи, як крикнули страшенно ми: «Сава Чалий!» Волохи кинулись тоді до коней. Ми плюнули їм в вічі з десяти мушкетів і понеслись на своїх конях в степ!

Чалий. Орле мій, брате мій. (Обніма Гната.)

Гнат. Тепер же от що: тікайте всі до хат своїх.

Всі. Ведіть нас на волохів!

Чалий. Ідіть, привчайтесь слухать!

Виходять.

Медвідь (на виході). Ой горить душа! (Вийшов.)

Г рива. Ех, жаль, що тут немає хоч поганенької якої шкапи, вже б я від вас теж не відстав, а коса у мене добра й довга. (Вийшов.)

ЯВА X Сава і Гнат.

Гнат. Коли погоня буде, вони розділяться на три шматки. Своїх поставив я в засаду. Ми кинемось на них з обох боків’і ззаду, пальнувши перше із мушкетів; прочистимо ряди шаблями, а потім всі урозтіч!

Чалий. А коні наші де?

Гнат. Тут, біля дуба, у яру.

Вбіга Медвідь.

Медвідь. Летять волохи мов скажені, і шлях освічують верхові смоляними лихтарями.

Гнат. Від такого світла далеко не побачиш! Ходім! Поки вони піднімуться на гору, ми яром будем біля наших!

Чалий. О, коли б я мав тепер сто рук і в кожній зміг тримати десять шабель, щоб заплатить гордині і покарать її пиху, то і тоді б, здається, ще не вдовольнивсь. Ну, брате, або дома не бути, або слави добути!

Завіса.

ДІЯ ДРУГА

Палац. По підняттю завіси на сцені пусто.

ЯВА І

Входить Ш м и ге л ь с ь к и й, за ним Жезніцький.

Жезніцький. Ха! То пану так здається; я ж запевняю, що новий цей ватажок єсть справжній Сава Чалий.

Шмигельський. Пан Жезніцький готов всім посполитим дать одно ім’я «Сава Чалий» і разом всіх на палю посадить!

Жезніцький. Пан Ян щось проти мене має, бо скілько раз траплялось, що пан мені все робить і говорить навпаки!

Шмигельський. Не по душі мені кривава праця! А пан Чеслав купається щодня в хлопській крові і кожний день шукає нових жертв тілько для того, щоб вдовольнить свою жадобу крові.

Жезніцький. Помилка то велика! Я хлопів непокірних на користь краєві караю... Важкий це обов’язок, правда; тим більша честь тому, хто його виповняє.

Шмигельський. Честь?! Фі! Мучить безоружних хлопів, втинать їм голови, садить на палю — це не шляхетське діло, для того є волох, татарин, німець...

Жезніцький. Я б пана Яна з охотою на палю посадив за такі речі.

Шмигельський. Нехай пан Чеслав стережеться, щоб часом справжній Сава його не злапав і не утнув йому язик.

Жезніцький. Сава сидить у мене тут в тюрмі, а пана Яна жде тюрма і кара за те, що він сприяє хлопам!

ЯВА II

Ті ж і Потоцький з гайдуками і козачками. Жезніцький і Шмигельський кланяються.

Потоцький (до Жезніцького). Ну, що твій Сава? Жезніцький. Мовчить.

Потоцький. Допитувать не вмієш!

Жезніцький. Кістки всі потрощив; диявол би, здається, вже забалакав, а він немов глузує: знай, усміхаючись, мовчить. Я певен в тім, що цей шакал не хто другий, як Сава Чалий!

Потоцький. Ми двох вже Сав на палю посадили — одного вслід за другим; а через день піймався третій гайдамака, і Савою себе він теж назвав! Тепер мовчить, як кажеш, і ми не знаєм, хто він?!

Жезніцький. Сава Чалий, присягаю! Перші два — то були прості хлопи, бо не видержував тортур з них ні один, принаймні хоч кричали, а цей диявол очима тілько світить і мовчить — це Сава, присягаю!

Шмигельський. Такий самий Сава, я чув, сидить в тюрмі у Білій Церкві^18 за те, що ограбив московських крамарів... Сав тепер багато по Україні...

Потоцький. Повісь його, то менше буде Сав.

Жезніцький. Щоб страху хлопам більш нагнать і заспокоїть шляхту, його живим розрізать на шматки і розіслать на ярмарки, а голову на майдані в Немирові поставить, щоб знали всі, що Саву вже піймали і тяжко покарали!

Потоцький. Так і зроби.

Жезніцький. Може, пан Ян прийде подивиться на операцію?

Шмигельський. Коли пан Чеслав з людського м’яса буде їсти бігус, тоді прийду і я на звіра подивитись!

Потоцький (встає). Що за речі?.. Жезніцький виповняє мої накази, то й я, виходить, звір такий же, як і він? Прошу думать перше, а потім говорить.

Жезніцький, потираючи руки, вийшов.

Якби я не любив пана Шмигельського за його розум оригінальний, то за слова такі Жезніцькому я дав би право побалакать з паном Яном за стіною!

’ Шмигельський. Нічого дивного у тім би не було! Тигри і шакали тепер більш в ціні, ніж люде з серцем і характером шляхетним!

Потоцький (сідає). Пап Ян, побувши при дворі у Мор-штина 19, набрався химерних поглядів на хлопа, і тим самим він зопсував рицарський характер — став баба!.. Морштин єсть ворог України, він милосердієм своїм над хлопом поміг тому, що купи гайдамацькі скрізь розплодились, і все псують, і нищать край, що ледве зміг ожить після руїни.

Шмигельський. Ясновельможний пане! Навіщо ж так багато мук і крові? Кари криваві й муки зроблять хлопа нашого шакалом; шакалові ж лиш м’ясо пахне всюди!

Потоцький (гнівно). Хлоп був шакалом, єсть і буде! Паля і шибениця — от мій девіз!

Шмигельський. Ясновельможний пане, прошу ласкаво звернуть увагу на мої речі. Прошу не гніватись і дать вельможне слово, що я речами своїми не одверну від себе ласку панську.

Потоцький. Тілько для того, що пан Шмигельський оригінал, я буду слухать.

Шмигельський. Біда у тім, що вельможне панство не зна і знать не хоче, як хлоп живе! А хлопові далеко гірш живеться, ніж панським коням та собакам!

Потоцький. Ну, що ж би ти хотів? Щоб я поставив усіх хлопів замість коней на стайні, давав вівса їм, нігті їм обтинав, чесав їх кудли, чи як? Або щоб в палаці моїм замість собак на килимах лежали хлопи? Ха-ха, тоді при-йшлось би вікна всі повибивать, бо й сам би чорт не висидів у кімнаті, коли з десяток хлопів там покласти!

Шмигельський. Я не для того просив дозволу говорить і ласки панської мене послухать, щоб пан вельможний пожартував над тим, що я давно хотів сказать, від чого в мене серце кров’ю окипає.

Потоцький. Чого ж ти хочеш? Щоб я був хлопам хлоп?

Шмигельський. Ні. Ясновельможний пан — монарх народові свойому; під власною рукою він має двісті тисяч хлопів, він мусить знать народ свій і як народ його живе, а він того не знає...

П о т о ц ь к и й. А сто дияволів! Ти гнів ворушиш в серцеві мойому! Відкіль же хлопа знаєш ти?

Шмигельський. Я жив серед народа, я братавсь з ним, з одної миски їв і рядом спав!

Потоцький. Фі! Мені здається, що у пана Шмигель-ського і тепер в сорочці кузки лазять!

Шмигельський. Але то не заважає мені знать, що скрізь великі податки нищать хлопа і хлоп не має права писнуть, бо карати його має право усякий челядинець панський. Ніколи б смут цих не було, і ми б про гайдамак не чули, якби в відносини до хлопів заложені були справедливість, любов вселюдська, бо хлоп український з природи добрий...

Потоцький. Розбещений і злий з природи! Не знає сам, чого він хоче, і рад би світ весь запалить і самому згоріть в тому вогні! Кидає працю, іде в ліси, живе грабунком, а за поміччю таких харцизів, як Сава Чалий, збирається у купи і иапада не тілько на двори, але й на замки, і ллє річками кров шляхетську! Так що ж, чи не звелить нам пан сидіть згорнувши руки і ждать, поки усіх нас не поріжуть хлопи?

Шмигельський. Ясновельможний пане, прошу не гніватись, я ще своїх думок не висловив цілком! Я не кажу, щоб нам сидіть згорнувши руки... І суд, і кара мусять робить своє діло; я тілько хотів, щоб пан вельможний зауважив причини ті, з яких піднявся гайдамацький рух, щоб власною рукою й правом вельможний пан, як монарх, причини ті навіки зніс зо всеї України; щоб справжній суд тілько по кодексу судив і всіх однаково карав! Тоді не буде місця для шибениць, тортур і паль, бо кров, коли її, як воду, точать, ту мае силу, що не страшить і не придержує учинки, за котрі ніби ллється, але, як масло те в огонь, ще більше підлива в запеклі людські душі жадоби крові! Поки ж на Україні будуть кривди проти поспільства, якими б муками народ ми не карали, не діждуться спокою не тілько наші діти, але й онуки наші! Я скінчив!

Потоцький. Ха-ха-ха! Оригінал! Пан Шмигельський єсть знаменитий оригінал! Він проти всієї шляхти йде, проти законів Речі Посполитої^20, заступається за бунти, що хочуть потоптать під ноги навіть власть корони! Оригінал! За все, що пан сказав, звелів би зараз я його повісить, але тоді не буде у всій Речі Посполитій ні одного оригінала!.. Твою оригінальність я ціню й прощаю тобі твої безумні речі! Я не сердюся на пана так само, як ні один король не сердивсь на шута за його прикрі речі!

Шмигельський. То єсть образа, ясновельможний пане, я...

Потоцький. Ну! Оригінали сердиться не мають права, коли до їх химер прихильні і слухають їх королі! Вони повинні мать собі за честь таке поводження запанібрата! (Пауза. Сіда. Мовчить, потім говорить спокійно.) Бунти всі кров’ю підпливали споконвіку, і гайдамацький бунт потоне а чи погасне у хлопській крові. Це закон... Пане Явор-ський!

Яворський (підбіга). Слухаю пана!

Потоцький. Піди зараз...

Яворський. Слухаю пана... (Біжить до дверей.)

Потоцький. Пане Яворський!

Яворський (вертається). Слухаю папа!

Потоцький. Куди ж пан? Я ж ще нічого не сказав.

Яворський. Слухаю пана.

Потоцький мозчить. Яворський не встоїть на місці.

П о т о ц ь к и й. В великій залі зібралась шляхта околична.

Яворський. Так.

Потоцький. Нехай пан піде і запросить...

Яворський. Слухаю пана. (Біжить.)

Потоцький. Пане Яворський!

Яворський (хутко вертається). Слухаю пана.

Потоцький. Потап! Дай кухоль води!

Потап дає.

Прошу пана напитись!

Яворський. Бардзо дзінькую! [28] Я нічого не їв.

Потоцький. Прошу, прошу випить.

Яворський п’є.

Тепер пан спокійніше мене буде слухати до краю.

Яворський. Слухаю пана!

Потоцький. Запроси шляхту сюди, тілько не всіх разом — перше двох-трьох.

Яворський. Слухаю пана. (Біжить, але од дверей хутко вертається, так ніби його знов Потоцький кликав.) Слухаю пана!

Потоцький. Пан все вже вислухав. Прошу іти тихо до салі, бо пан так прудко літає, що забува мої прикази часто.

Яворський. Слухаю пана. (Пішов тихо.)

Потоцький сміється. Входе Жезніцький.

ЯВА III Ті ж і Жезніцький.

Жезніцький. Четвертував і розіслав скрізь шматки від падла Сави Чалого.

Потоцький. Коли б той Сава та не воскрес. Ти ріжеш їх, як тих курчат, а вони плодяться, як пацюки.

Жезніцький. То мені сором. Я ще нікого не зарізав, а смерті предаю харцизів по закону.

Потоцький. Що є нового?

Жезніцький. Коли ми голову Сави, настромивши на палю, ставили на майдані, я запримітив двадцять запорожців.

Потоцький. Ну?!

Шмигельський (про себе). Нові жертви.

Жезніцький. Або ж вони хотіли Саву визволить, або розглядають замок, щоб зненацька напасти.

Шмигельський. Ясновельможний! Запорожці ці тут третій день, вони купують коні для коша.

Жезніцький. То хитрість козацька; це гайдамаки, я їх добре знаю: пики страшні, замурзані, очі як у вовків, і ні один бестія не уклонився мені, і ні один, побачивши, як ми стромляєм палю, не сказав — боже поможи!

Потоцький. Чого ти захотів! Вели їх всіх захопить, допитайся — звідкіля, чого?

Шмигельський. Коней купують, запевняю! Потоцький. Обережність не вадить!

Жезніцький. То я їх зараз захоплю і посадю в тюрму. (Вийшов.)

ЯВА IV

Я в о р с ь к и й, пані Качинська з дочкою (вони кланяються). Потоцький сидить, ледь кивнувши головою. Качинська держить молоденьку дочку за руку.

Качинська. А це моя дорога єдина цурка [29], єдина утіха! (До дочки.) Кланяйся!

Дочка присідає.

Яка я рада і щаслива єсьмь, що можу бачити ясновельможного пана. (До дочки.) Кланяйся!

Дочка присідає.

Я третій день чекаю щастя бачити нашого заступника, добродія нашого. (До дочки.) Кланяйся!

Дочка присідає.

Потоцький. То я паню добре знаю. Чого ж хоче пані? Качинська. Коханий мій муж, царство йому небесне, був вірним слугою панським. Кохала я його, як свою душу, але пан буг [30] розлучив нас, і я зосталася вдовою з дочечкою своєю, сиріткою — Касею звуть. (До дочки.) Кланяйся!

Кася присіда.

З панської ласки маю п’ять хлопів з хлопками, і ті не слухають: яєць не несуть, курей не дають, суничок і горіхів не збирають в лісі, прядива самі не мають, та ще і Чалим Савою лякають. Один бестія утік. Я сама мушу собі їсти варить, а Кася моя,— (до дочки) кланяйся! — сама, вибачайте, сорочки стирає. Вони мене в гроб вженуть своєю непокірністю, а Касю мою,— (до неї) кланяйся! — так настращали, що бідне дитя не спить та цілу ніч зітхає. (До дочки.) Кланяйся! Нема у нас заступника, нема мого коханого мал-жонка [31] Яся; за другого ж вийти заміж я не можу, бо так кохаю свого покійничка, як свою душу!..

Потоцький. Пані мені вже обридла своїми скаргами на хлопів! Пане Яворський!

Яворський підбігає.

Яворський. Слухаю пана.

Потоцький. Я б хотів...

Яворський. Слухаю пана. (Хоче йти.)

Потоцький. Прошу ж слухать до кінця, а ні, то, може, пану дать води?

Яворський. Ні, бардзо дзінькую, я сьогодня нічого солоного не їв.

Потоцький. Зроби мені велику ласку.

Яворський. Слухаю пана.

Потоцький. Женись, я буду твоїм сватом...

Яворський. Слухаю пана.

Потоцький. Пані Качинська! От я даю п’ять тисяч злотих приданого панні Касі і хочу, щоб вона зараз повінчалась з паном Яворським; тоді буде у вас заступник, і ви мене зоставите в спокої!

Качинська. Ясновельможний пане! Доня моя... (До Касі.) Кланяйся!

Кася присіда.

Доня моя занадто молода, вона про шлюб зовсім не дума, їй ще треба підождати пари; а коли вже ласка панськая для бідної вдови, то краще я повінчаюся з паном Яворським.

Потоцький. Пане Яворський!

Яворський. Слухаю пана!

Потоцький (показує на стару Качинську). От пану наречена. Сьогодні хочу і весілля справить.

Яворський. Слухаю пана.

Потоцький. Пане Яворський, поцілуй свою наречену!

Яворський. Слухаю пана. (Іде до Качинської.)

Качинська. При людях соромно. Нехай уже по шлюбі, ясновельможний пане!

Пот о ц ь к и й. Пане Яворський! Прошу до шлюбу зараз.

Яворський подає руку Качинській. Кася присіда Потоцькому. З дороги Качинська обертається.

Качинська. А коли ж ясновельможний пан дозволить взять п’ять тисяч злотих?

Потоцький. По шлюбі.

Яворський. Слухаю пана!

Вийшли.

Ті ж, без Яворського, Качинської і Касі, а потім Жезніцький і

гайдук.

Потоцький. Ха-ха! Серед таких тяжких обставин для розваги приятна комбінація! Потап! Після шлюбу закликать Яворського до мене — я його не пустю до Качинської, буде з неї п’ять тисяч злотих! Ха-ха!

Входить гайдук з листом, за ним Жезніцький.

Г а й д у к (подає лист). Від хорунжого пана Реви лист.

Жезніцький (потирає руки). А при ньому скованого гайдамаку привели.

Потоцький (читає). «Вчора біля Очеретного 21 я наскочив на гайдамацькую ватагу, розпудив хлопців, порубав, а ватажка Саву Чалого на суд ясновельможного пана посилаю!» (Говорить.) Знову Сава! Четвертий Сава! Подле ім’я, коли його почуєш або вголос вимовиш, то мов гадюка в пазусі ворушиться й сичить. (Читає.) «Тепер околиця вся наша від страху спочине, бо цей харциз Сава так настращав усіх, що рідко хто не схоплюється в сні і не кричить це подле.ім’я! Усі з’їжджались до мене, коли почули, що гайдамака Сава Чалий у мене в руках. Вже вся шляхетська околиця знай радіє, що Саву піймали, а хлопи похнюпили носи і посмирніли. Тепер ми будем спать спокійно». (Говорить.) Даремно! (До Жезніцького.) А приведи сюди харциза; побачим, що за птиця!

Жезніцький. А може б, перше підпекти?

Потоцький. Поспієш ще, давай сирого.

Жезніцький. Слухаю. Запорожці всі в тюрмі, а один утік; коли б не гайдамаки, чого йому тікать? (Пішов.)

ЯВА VI

Т і ж, без Жезніцького.

Шмигельський. Ясновельможний пане! Коли вже я оригінал, то дозволяю собі все, що думаю, говорити прямо.

Потоцький. Через шлюб Яворського я в гуморі. Говори.

Шмигельський. Нехай Жезніцький не спішить допитувати запорожців; можна ж певні відомості мать від коша.

Потоцький. Покриють, гадюки.

Шмигельський. Не треба звіра дратувать! Відомо пану, коли українська партія в Лисянці 22 без всякого суда

сорок запорожців смертю скарала, якими муками жидам і шляхті заплатили їх товариші?

Потоцький. А мц поквитаємось!

ЯВА VII

Ті ж і гайдамака, скований і зв’язаний, біля нього козаки з списами.

Потоцький (довго дивиться на гайдамаку). Ти знаєш, хто я?

Гайдамака (довго дивиться на Потоцького). Може, знаю, а може, й ні!

Потоцький. І смерть твоя, й життя — в моїх руках! Г айдамака. Може, в твоїх, а може, й ні. Жезніцький. Гадюко! З тобою пан Потоцький розмовляє!

Г айдамака. Може,. Потоцький, а може, й ні. Жезніцький. Я з тебе живого здеру шкуру за такі слова.

Г айдамака. Може, здереш, а може, й ні. Потоцький. Стривай! Хто ти? Скажи по правді — я тебе зараз одпустю.

Гайдамака. Може, одпустиш, а може, й ні. Потоцький. Признайся, я тобі сто злотих дам, ти Сава Чалий?

Г айдамака. Може, Сава, а може, й ні. Потоцький (бере з столу пістоль і цілить в гайдамаку). Говори: ти Чалий? Уб’ю, як собаку!

Г айдамака. Може, уб’єш, а може, й ні.

Потоцький стріляє; осікається пістоль.

А бач, не вбив!

Потоцький. На палю його зараз!

Гайдамака. Це той Потоцький, що розум в нього жіноцький 23.

Потоцький. Посади його в бочку і задави димом від сірки.

Г айдамаку виводять.

ну, пане Шмигельський, що з таким народом зробиш?

Шмигельський. З таким .народом можна весь світ покорить!

Потоцький. Ти мене дратуєш не менш, ніж цей диявол; стережись!

Шмигельський. Я шут, оригінал; мені ясновельможний пан дозволив говорити все, а в пана слово королівське,

і я знов сміло говорю. Вели, ясновельможний пане, замість мук і кари, розкувать його, нагодувать його гарненько, дай йому добрий кухоль горілки — і він тобі розкаже все, а муками і страхом нічого ти від нього не добудеш!

Потоцький. Ха-ха-ха! Гайдамаку вітать, як дорогого гостя? Оригінально! Гукни Жезніцького!

Ш мигельський (до козачка). Поклич пана Жезніцького.

Потоцький. Чудово, чудово!.. Почнем харцизів частувати, музика буде грати їм, нехай танцюють п’яні бестії, а після танців і на палю!.. Нехай оригінально умирають!.. ^Са-ха-ха!

Входе Жезніцький.

Розкувать гайдамаку, дать йому добре їсти, поїть горілкою три дні, щоб кожний день був п’яний, як на весіллі, а Лейба нехай грає йому на цимбалах веселу до танців!‘Ха-ха-ха! Нова кара! Ну, чого стоїш? Ти м’яса хочеш? Буде м’ясо! На третій день, коли нічого нам харциз не скаже, посади його на палю; Лейба буде грать йому веселу, а він нехай конає, бестія, під танець.

ЯВА VIII Ті ж і гайдук з листом.

Г а й д у к. Ясновельможному від хорунжого Реви лист. (Вийшов.)

Потоцький (читає). Сава Чалий!.. (Говоре.) Диявол! Знову це гадюче ім’я!.. (Читає.) «Сава Чалий нас обманив. Навмисне він послав малий загін, його посікли ми і ватажка піймали, а той сказав, що ніби Чалий він. Його послав я вашій мосці [32]. Тим часом справжній Сава на другу ніч з загоном чоловік у двісті напав па Очеретне, забрав з комор пшоно, сало, весь хліб, всіх коней, сорок пар волів, дочку підстарости Курчинського, прекрасну Зосю, взяв і щез, як дим в повітрі!» (Говорить.) Диявол! Диявол! Диявол! (Читає.) «В погоню пішла хоругв Ружицького». (Говорить.) О, коли б його піймали, я місяць би його горілкою поїв, поки б не збожеволів він, а потім на цепу водив би його по всій Україні. Ні, це не чоловік, це, певно, чорт назвався Чалим.

Шмигельський. Це міф, ясновельможний пане. Певно, кожний ватажок навмисне Чалим себе зве.

Потоцький. Ні, ні!.. Це надзвичайний чоловік, це не міф; а тілько так його всі фиглі цінять гайдамаки, що кожному б із них хотілось Чалим буть!.. Але то все мізерія!.. Сава справжній був в Карапишах 24. Він на очах Миколи Потоцького і трьохсот його волохів погасив бочки смоляні так легко, як свічки; пальнув у вічі всім з мушкетів, щез як вітер, потім побив погоню, і небіж мій з волохами своїми мусив світом рушить, бо думав він, що сила Сави переважить його силу; а Сава в той самий день спалив всю слободу і вивів хлопів всіх в степи да'лекі! Га?.. Це страшний, це надзвичайний, це цікавий чоловік! Пане Шмигельський! Ти говорив, що знаєш народ, що жив ти довго серед його, тобі відомі всякі фиглі, бо ти й вояка добрий... їдь, іди, 'ЩО хоч роби, найди і приведи мені ти Чалого! Він не дає мені спокою, не буду їсти й спать, поки його я не побачу! Я його помилую, я його хочу побачить... Пообіщай йому маєтності великі, сто тисяч злотих, від короля шляхетство; і все те я, клянусь, добуду, дам, тілько нехай пристане на мою руку і поможе мені гайдамаків всіх переловить!.. Це ім’я — Чалий — сила! Це та сила, що приворожує людей до себе! Ради краю, ради спокою одшукай і приведи мені Чалого, бо коли до себе ми його не переманим, то гайдамаччина Хмельниччиною стане!

Шмигельський. Я згоден, і піду шукати Чалого хоч зараз, і жив не буду, а знайду його, і коли він справді є, то переманю його сюди. Але для поспіху у такім ділі прошу ясновельможного я пана написать до Сави лист і приложить свою печать гербову, бо Сава, певно, так не ввіриться мені, а в тім листі пообіщай йому вільготи для поспільства, про які я говорив вже його мосці!

Потоцький. Умови з хлопом? Хлопові лист? Багато хочеш ти!

Шмигельський. Історія складається з помилок, і коли ті, що на чолі стоять народу, свої помилки поправляють бажанням стать на певний шлях,— вони достойнії сини отчизни!

Потоцький (після паузи). Ходім! Я дам тобі до Сави лист. І коли справді Сава є і гайдамаків припинить помрже, тоді я все зроблю і для поспільства, аби надалі вже життя спокійне -забезпечить Україні.

Шмигельський. А коли ця думка золота та стане ділом, вона всю Посполиту Річ і заспокоїть, і прославить!

Завіса.

ДІЯ ТРЕТЯ

КАРТИНА 1

Ліс. В глибині насипано дві купи грошей; купи покриті воловими шкурами. Біля куп вартовий з списом у руці.

ЯВА І

Вартовий (пройшовшись). Нема ще варти; а час би вже й перемінить мене!

Входить п’ять чоловік козаків.

Чотири одягнені в чорних свитках, при шаблях, з мушкетами за плечима і списами в руках, а п’ятий у запорозькому жупані.

А от і нова варта — даремно ремствував. Пильнує добре старшина!

Запорожець. Панько! Ти будеш на варті біля грошей.

1-й вартовий. Приймай! Тут дві купи грошей: одна — срібні, друга — мідні! Нехай скарає того бог, хто візьме шаг із грошей кошових.

2-й вартовий. Щоб сонця я не вздрів, коли я сам візьму або кому дозволю взять хоч шаг один із грошей кошових.

Запорожець. Тепер ходімо далі зміняти вартових.

1-й вартовий. Я тут вас підожду.

Запорожець. Гаразд.

Зникають.

ЯВА II

Т і ж, без запорожця і варти.

1-й вартовий (набивав люльку). Добре все заведено у нас. Кожний чоловік знає своє діло. А все то Сава!

2-й вартовий. Кажуть, що коли б Саву нашого та кошовим на Січі обібрали, то він би об’явив війну ляхам.

1-й вартовий. Підожди, він і так вийде битись в чисте поле; адже скрізь розсила листи — присоглаша до себе малі купи, збирає хліб, пшоно і сало. Вже і тепер надбали стілько, що стане нам на цілий рік.

2-й вартовий. Гармат нема. ,

1-й вартовий. Сава достане... Розумно править і справедливо!.. А за ту дівку, що в Очерётнім Клим захопив, якого всім нагнав і сорому, і страху!.. Що ви, каже, хочете,, щоб мене розбійником лічили і щоб від мене одвернулись люди наші? Хіба на те зібрались ми, щоб дівчат захоплювать в полон? Смерті предам, хто таке вчинить другий раз!

2-й вартовий. І правда, хіба ми татари... А ти не чув, де ту дівку діли?

1-й вартовий. Визвавсь якийсь митець, з нових, і повіз її додому.

2-й вартовий. То правда, що митець. Одвезти дівку назад додому важче, ніж вихопить було її із дому, бо то гуртом, а це один. Не довезе її він до Очеретного. Коли під’їзди панськії піймають, то повісять, бо дівка ця — дочка підстаоости, здається!

ЯВА III

Ті ж і запорожець з вартовими.

Запорожець. Зараз прибуло із Січі двадцять братчиків.

2-й вартовий. Ростем на силах.

Запорожець. Листа од кошового привезли.

1-й вартовий. Може, й Січ до Сави нашого пристане. Коли б бог дав, та щоб мерщій у поле — помірятися з ворогом, а то без діла сумно тут сидіть!

Запорожець. Голота січова поривається до нас, так старшина придержує: вона поспільству не сприяє, бо і сама б по-панськи жить хотіла.

1-й вартовий. Дарма! Голота нишком таки тіка до нас із Січі. Тепер у нас в коші народу сила.

Запорожець.І Та й ще з поспільства прибувають. Для того ж то й харчами так запасається наш Сава.р

1-й вартовий. Харчів нема куди й дівать: сто горлових ям повнісінькі зерна. Вже потомилися на жорнах хліба молоть.

Запорожець. Хліб — перве діло. Звідціль нас не добуде ціле військо, аби харчі.

1-й вартовий. Та Сава зна, що робить.

Запорожець. Розумний.

1-й вартовий. Та й побратим його Гнат Голий, бра, незгірше.

Запорожець. Запальний дуже.

1-й вартовий. Коли б вони не посварились, бо Гнат частенько згарячу на Саву гніватися став. . /

Запорожець. Вони брати, хрестами "обмінялись, то хоч і скаже згарячу що Гнат, йому всякчас, як я примітив, Сава вибачає.

1-й вартовий. Дай боже, щоб усе було гаразд!

Запорожець. Ходім — почуємо, що там нового нам братчики із Січі привезли.

2-й вартовий. Цікаво дуже! Шкода, що я не буду з вами.

ЯВА IV

Ті ж, Сава і Шмигельський.

Чалий. Здорові, пани-браття!

Запорожець (а за ним і другі). З поворотом, пане отамане!

Чалий. Спасибі! Що нового?

Запорожець. Двадцять братчиків приїхали із Січі і привезли листа якогось.

Чалий. Цікаво, що за лист! А ми горілки десять барил привезли, сушеної риби добули і десять пар волів... Нехай горілку Грива на замок запре і варту там поставить,— річ ласа... Рибу нехай складуть у тому курені, де сало й сіль, волів порізать на обід, а що зостанеться, то посолить і ті бочки докласти, котрі не повні ще. Оце й усі хазяйські справи. Тепер за військові приймемся. Клич старшину * і запорожців тих, що лист із Січі привезли, нехай ідуть і инчі, хто має охоту слухать новини.

Запорожець і вся варта пішли. 2-й вартовий стоїть вглибині біля грошей нерухомо, спершись на спис.

ЯВА V

Сава Чалий і Шмигельський на передкону.

Чалий. Тепер з тобою побалакаєм на самоті. Цікаво дуже знать, як ти довіз до Очеретного панну Зосю? Тебе послав навмисне я, щоб спробувать твою козацьку вдачу перше, а потім вже прийняти до коша. Ну, розказуй, побачимо твій хист.

Шмигельський. Прекрасна панна Зося — дочка підстарости Курчинського із Очеретного. Історію її давно вже знає вся околиця. Так я і скористувався цим; До першого села Потоцького привіз нас рудий орандар. А там, умовившись з панянкою, ми розказали цікаву байку, що ніби панну Зосю я від тебе викрав. Всі раділи і приймали нас, як дорогих гостей! А потім у кочі панськім до самого Курчинського у Очеретне одвезли. І я батькам віддав дочку, вони ж мені за те коня дали, як сокола, прудкого.

Чалий. Розумно й хитро! Митець з тебе не послідній, і я тебе охоче приймаю до коша.

Шмигельський. Я он який радий, що так сталось, що в час короткий заслужив від тебе, пане отамане, щире слово і хвалу!

Чалий. Скажи ж мені тепера, хто ти?

Шмительський. Шляхтич Іван Шмигельський. Служив при панських я дворах, але не зміг дивитися на тяжкі людські біди, так от і втік сюди.

Ч а лий. А ти правду кажеш?

Шмигельський. Хіба у вас тут солодко живеться, хіба не смерть тут кожного чека щодня чи в полі, чи на палі?, То за які б же ласощі хотів брехать тобі, мій батьку?

Ч а л и й. Та й то правда. Від розкошів до гайдамацького коша не підеш!.. Які ж ти кривди такі бачив, що утікати від панів тебе примусили вони?

Шмигельський. Кривди? О, та хіба їх перелічиш? Найбільша ж кривда в тім, що не однаковий для всіх закон, а справжнього суда зовсім нема, і той, хто дужчий, чужеє право зневажа...

Ч а л и й. О, то ти розумний, бачу, в батька син, та й вчений неабияк. А що ж би ти хотів зробить, щоб кривди тієї не було?

Шмигельський. Занадто вже великую ціну даєш ти розуму моєму... Ти, пане отамане, народну волю чиниш, ти на чолі стоїш коша значного, обміркував усе давно і знаєш, певно, чого хочеш і що робити будеш?.. І от себе всього я віддаю на твою волю, бо сам я знаю тілько те, що жити так, як ми тепер живем,— несила, що все скінчиться знов руїною, спокою ж в тім не буде!

Ч а л и й. Ти наче серце й мозок маєш мій і язиком моїм говориш! Не маю я охоти кров безоружних проливать і плюндрувати край!.. На бой чесний, на груди — груди, покликать хочу я панів. Для того сили я сюди збираю. Або поляжем всі в бою, або заставимо* панів зменшити панщину й податки і рівний суд всім дать! А тих, хто чуже право зневажає, карати смертію, хоч би то був і пан значний.

Шмигельський. З тобою поруч я готов рубати ворогів твоїх думок, а за одну краплину твоєї крові готов я виточить усю свою!

Чалий. Я чую щирість в твоїй мові; до тебе я душею лину і дуже рад тому, що шляхтич ти освічений і поруч станеш з нами, щоб боронить народ!.. Будь моїм приятелем, а коли що, то і пораду добру дай.

Шмигельський. За щастя за велике я те маю, що ти мене приятелем назвав, і всім життям своїм тобі я дружбу докажу.

Чалий. Вірю. (Помовчав.) Слухай, скажи мені: що, Зося рада, щаслива тим, що до батьків вернулась?

Шмигельський. Ні.

Чалий (зітхнувши). Дивно! Чого ж бо то?

Шмигельський. Дівоче серце ти запалив коханням!.. На тобі ось від панни перстень. Прощаючись зо мною, панна Зося дала цей перстень і сказала: віддай Саві і скажи йому, що я його кохаю й кохати буду все життя, і рада б більш була зостатись з ним, аніж вертатися додому. ,

Чалий (зітхнувши). Жалкую й я, що сталось так/ Ця. дівчина між гарними була б найкраща! Сказать по правді, її краса опанувала мною теж, а очі яснії, як небо, вже другу ніч мені спати не дають! Признаюся тобі, що я хотів женитись з нею, бо і вона на тее була згодна: На превелику силу я"задавив своє кохання, щоб не пошкодило воно моїй меті — повстанню! І от тепер одвіз її додому ти, а я щодня зітхаю й думаю про Зосю; хоч не пристало це мені, та що ж робить, коли ніяк не можу серця вгамувать... Але... забудеться, пусте!

ЯВА VI Ті ж і Гнат.

ЧаЛий. Здоров, мій брате! А це той козарлюга вже вернувся, спровадивши дівча, що я тобі розказував про нього... Але я бачу, брате, що ти сумний ізнову? Що сталось?

Гнат. Нудно тут сидіть згорнуйши руки. Щодня ми чуємо, як в Тульчині^25, Немирові, Лисянці стинають голови братам, що сміливо боронять право, а ми тут мовчки ждем слушного часу, хоч нас набралось стільки, що всю Брац-лавщину 27 поставити уверх ногами можна! Пора і нам почать зненацька нападать, і різать, і палить напасників.)

Чалий. Брате! Ти тілько мстити хочеш, а я прогнать всі кривди хочу з України, щоб не було потім причини нам кров братерську знову й знову проливать! Про це не раз уже тобі казав я... І от прийдуть до нас всі ті ватаги, яким листи я розіслав: і на Подол 28, і на Волинь^29 — і виступим тоді у поле справжньою війною! Буде ще час і силу, брате, і завзятість показать!

Гнат. Поки там що, а ми тепер страху нагнали б їм і сала залили за шкуру!

Чалий. Поспієм ще, пожди, щоб згарячу не зопсувати діла,— я жду людей, я жду гармат... А от почуємо, що кошовий нам пише.

Ті ж, запорожці і гайдамаки, одягнені як посполиті, в свитках, при шаблях. Деякі в одних сорочках, при зброї, у польських кунтушах,

постолах.

1-й запорожець. Ось тобі лист від кошового

2-й запорожець. А нас от двадцять, не вважаючи на те, що там написано в листі, прийшли тобі на поміч, батьку отамане!

Всі запорожці. Наші голови батькові Саві!

Чалий. Спасибі, лицарі преславні! Що ж тут в листі цікавого, побачимо. Ану лиш, пане Іване, прочитай, будь нам за писаря, у нас нема.

Шмигельський (читає). «Річ Посполита...»

Всі загули: «О-о-о!»

Чалий. Слухайте, пани-браття, тихо!

Шмигельський. «Річ Посполита жалобу московському урядові вчиняє, що запорожці, з’являючись на Україні, піднімають усе поспільство проти панів; що хлопи кидають грунти й оселю, ідуть в ліси й степи і там, при помочі січовиків, складаються в загони і, мов татари, нападають скрізь на шляхту, на жидів, навіть на замки; що край не має спокою, що все кругом плюндрують гайдамаки, пожежею й грабунком нищать Україну! А з поводу цього уряд московський приказує карати смертію тих січовиків, которі до гайдамак пристануть. Приказ цей об’являю і сам наказую від себе всім, хто на Україні,— вернутись в Січ, справляти службу військову, оберігать границі, не потурати гайдамакам, розганять їх, ловить утікачів і віддавать на суд військовий, щоб смертію карати непокірних».

Всі мовчать.

Чалий. Чули, панове?

Гнат. Це так! От і досиділись!

Починається гвалт: говорять всі разом. Серед гвалту повинні скілько можна виділятись Гнатові слова.

1-а купа.

Гнат. Пани ляхи самі всьому виною, вони знущаються над всім посполитством, що оселилося на слободах, вважаючи на привілеї!

Всі. Так, так...

Г н а т. З жидами, вірними своїми слугами, укупі зневажають віру православну, заводять унію. А пани, замість того щоб припинить себе і свою челядь, лютують на народ.

Бояться, щоб не повстали всі, та з страху самі себе розпалюють.

Всі. Правда, правда.

Гнат. Ощади не дають нікому, і вішають, і на кілки садовлять всіх, і винуватих і невинних. (Переходить в третю купу.)

2-а купа.

Г а в р и л о (почина на репліку: «От і досиділись»). Хоч не живи на світі!

Медвідь. Хто ж за нас заступиться, коли від нас і Запорожжя відсахнеться?

Г р и в а. А запорожців хіба милують?

Медвідь. Де зустріли — на палю!

1-й запорожець. Попустили себе так. Перше не посмів би ніхто з братчиками розправляться!

Г а в р и л о. Всі жили вільно на Вкраїні.

3-я к у п а.

2-й ч о л о в і к. Як же його видержиш, коли такі податки, що цілий рік треба робить, щоб хоч відкупитись.

Микита. І на панщину, і па варту, ще й гроші плати.

2-й чолові к. Коли ж робить на себе?

М и кита. Тепер вже ті й померли, що йшли на слободи і мали привілеї, а ми за них роби!

2-й чоловік. А тілько писнув хто, зараз на ланцюг, яке ж це життя? Хто його втерпить?

Микита. Не то на ланцюг, а й смерті вільно предать.

2-й чоловік (до запорожців). Просимо вас, братчики, не кидайте нас!

Всі. Не покинемо.

Гнат. Послухай мене!

Всі. Тихо, тихо! Слухайте сюди!

Всі стихають.

Гнат. Коли покинуть нас всі запорожці, то ми й самі!. Пани отамани і вся чесна громадо! Не ми гвалтуємо проти ляхів, але вони гвалтують проти нас! Вони самі людей усіх без милосердя смерті предають, аби попався, хоч і невинуватий, а потім ще й кричать на увесь світ, що ми харцизи, що ми плюндруєм край. Тепер у Січ он закликають всіх затим, мабуть,, щоб бенкети заводить, садити гопака, напившись всмак горілки, або щоб вкупі з кошовим ми посідали над Дніпром і удили удками рибу, тоді як тут неправда скрізь панує і ллється братня кров річками!..

По-лицарськи — нічого сказать! Чого ж мовчиш ти, Саво? Ти кошовий, ти нам усім старший, ти голова, скажи своє ти слово: що будемо робить?

Всі. Кажи, батьку отамане!

Чалий. Треба покоритися наказові.

Гнат. Як? Покинуть все і в Січ вернутись, а посполитим панщину робить?!!

Ч са л и й. Слухай.

Медвідь. Мовчи, Гнате! Слухаєм!

Всі. Слухаєм! Слухаєм!

Чалий. Посидимо до часу слушного ми тут, у цьому місці тихо; зберем до себе всі ватаги; за гроші ті, що маєм, придбаємо гармат як .можна більше; тим часом затихнуть трохи гвалтовнії листи магнатів, ослабне обережність в замках, у розкошах почнуть купатись знову вороги, московська варта від спокою засне, і вже тоді розправим крила, та не загонами малими, а військом дужим, як батько наш Богдан колись, на замки їх безпечні нападем! В бою на груди — груди ми візьмем верх; я певен в тім, бо набереться війська десять тисяч,— тоді усіх панів заставим поважати нашу віру, дать суд і пільги посполитим!

-Гнат. Поки сонце зійде, роса очі виїсть! Навколо скрізь народ катують безоружний, а ми тут будемо мовчать і ждать? "

Чалий. Готов і зараз я віддати голову свою за скривджений наш люд, але що ж виграє від того люд той самий, коли я, як необачнеє хлоп’я, у поле вискочу з малими силами, а там поб’ють запевне нас і всіх потроху переловлять! Не хочу я так умирать, як той баран, що у різню його ввели і там, зв’язавши йому ноги, ножем блискучим вже біля горла повели, а він лежить та блимає очима! Я хочу вмерти так, як лицар: з шаблею в руці, в бою чеснім, помірявшись на силах з ворогами! Пождемо, панове! І ти, мій брате, не будь на цей час тим волом, що хоч печи його, а він не встане, коли ляже, і послухай моєї ради!

Медвідь. Пождемо?

Дехто. Пождемо...

Запорожці (неохоче). Як так, то й так...

ЯВА VIII

Ті ж, варта, з нею запорожець.

3-й запорожець. Аж ось де кіш ви заснували? Ну й безпечно ж тут! Далеко безпечніше, ніж там у нас на Січі... Коли б мене Яків, що варту розводив, не пізнав і не гукнув

на мене, то в вік би вічний не догадався, що тут є кіш такий великий і на. Запорожжі славний своїми ватажками і фиглями з панами! Тут так усе, ніби у шапці-неви-димці!

1-й запорожець. А ти звідкіль? Здається, ти на Україну поїхав коней купувати для коша?

3-й запорожець. Поїхало нас дев'ятнадцять, а тілько я один утік.

1-й запорожець. А другі ж де?

3-й запорожець. Повісили в Немирові.

Г р и в а. За віщо?

3-й запорожець. За шию!

Чалий. Та ти, брат, не пустуй, а діло нам скажи.

3-й запорожець. А що ж тут говорить? За гайдамаків всіх їх полічили, і як вони не одмовлялись — не помогло! Скарать же були раді, бо знали ще, що й гроші є,— то й гроші всі досталися сіпакам! А я не був на той час з ними, так заховався у своїх людей, і думав я, що їх одпустять, а їх усіх на п’ятий день повісили. Тоді я сів на свого коня та так ушкварив, що й кінь здох через сутки. Тепер пішком до , Січі прямував, щоб сповістить принаймні кошового, де ділись братчики-січовики.

.Всі запорожці. Гей, до помсти! Нападем на Неми-рів! Спалим!

Чалий.! Підождіть, панове, до слушного часу, не псуйте ви моїх замірів, а тоді разом заплатимо за все; тепер ми ще не готові! *

Г н а т. А-а!.. Згинь все, що так вагається, як Сава! Не треба нам такого кошового!

Запорожці. Не треба!!

Гнат. Згинь і вся пузата старшина на Січі, коли вона боїться смерті глянуть в вічі і нас мовчать примусює у такий час, коли очима й ухами своїми ми бачимо і чуємо, які страшенні кривди роблять нам! Не хочу я так жить, як тхір; не хочу я паскудить світ! Нащо те життя мені здалося, коли щодня безчестям покривають голови козачі? Краще смерть, ніж тут сидіть нам по кущах, поки не витягнуть усіх на палю! Не треба мені моєї голови! Коли її у полі я за правду не складу — нехай за правду кат рубає! Хто ж смерті з вас боїться, кому життя миліще честі, той на піч нехай іде і там сидить з дідами! Гей, товариші! Хто до помсти, той за мною!

Всі. Всі, до одного усі!

Запорожець. Не треба Чалого!

Всі. Не треба!

Запорожці. Він вагається! -

2-й запорожець. Нехай Гнат Голий буде нашим отаманом.

В с і (гвалтовно). Гнат отаманом!

Чуть голоси: «Чалий», ім’я Гната переважно, потім Чалого не чуть.

Гнат, Гнат, Чалий! Гнат отаманом!

Запорожці (роблять біля Гната коло). Веди нас, Гнате, ти!*

Гнат. На Тульчин, на Немирів, заплатимо за кров своїх братів!

Всі. О-о! Заплатимо!

Завіса.

КАРТИНА 2

Середина куреня. Вигляд конуса; дерева підрізано і верхи їх зведено докупи, потім зав’язано. Зверху навалено хворосту, трави, листя; замість стола великий круглий пеньок, замість стільців малі пеньки навколо. В глибині ліжко з дровеняк, заслано воловою шкурою, в головах сідло.

ЯВА І

Чалий і Шмигельський.

Чалий сидить біля стола, схиливши голову на руки, Шмигельський

стоїть. Мовчать.

Чалий. Все пропало!.. Немає згоди, немає одностайності між нами. Одна біда повинна б всіх єднать докупи, а ми йдемо урозтіч!.. Нічому лихо нас не научило!..

Шмигельський. Біда, що кожний хоче старшим бути і керувать, а через те один — будує, другий — руйнує!

Чалий. І от усе зруйновано, усе пропало.

Шмигельський. Ні, ще не все пропало, Саво!

Чалий. Все, все, все! (Встає.) Жадоба помсти в них така велика, що здержати її, як здержать воду ту, що ринула крізь прорвану греблю, нема у чоловіка сили! І понесуть вони тепер на Україну і смуту, і пожежу, і кров проллють ріками, без жадної користі для народа, а потім і самі на гіалях всі сконають.

Шмигельський. Так будем рятувать Україну від гайдамацької руїни!

Чалий. Як же ти її, сердешну, порятуєш?

Шмигельський. Поїдемо до гетьмана Потоцького в Немирів! Він дасть усю милицію свою під твою руку, і ми поможемо йому прогнати гайдамацькі купи, що лиш

озвірюють панів проти людей, а люд проти панів. Коли ж настане мирнеє життя,— тоді лиш процвіте наш край! Споглянь: під панською рукою за час короткий пустиня стала оживать, життя на ній в громадський стан складатись почало; не руйнувать же його нам, а і самим сприять такій будівлі треба.

Чалий. Це ти придумав гарну річ: рятувать народ від нього самого і помагать ляхам для себе лиш життя спокійне будувати з кісток і людської крові! Що то шляхтич! Заговорила лядська кістка, проснувсь мостивий пан і зуби показав.

Шмигельський. Ні, Саво! Ти помиляєшся! Я лях лиш через то, що ним родився; а серце, розум і душа — ведуть мене не тим шляхом, яким ідуть усі ляхи, бо я бажаю рівності, спокою, щастя і добра — не тілько шляхті, але всім людям!

Чалий. Ти солодко говориш так, що вірить хочеться тобі, і боязко стає, щоб ти медовими речами не отруїв душі.

Шмигельський. Коли ти вислухаєш все, що я тобі повідаю, і коли в чім побачиш мою кривду, віддай мене на суд громаді, спали живого на вогні, на палю посади,— як схочеш, так і покарай: в твоїх руках і смерть моя, й моє життя, тобі його безпечно довіряю; та й страху я не знав ніколи і не знаю, бо раз у раз робив і говорив я те, що правдою вважаю!

Чалий. Говори, послухаю, що хочеш ти сказать,— цікаво.

Шмигельський. Послідній час я у Потоцького, у гетьмана, в Немирові служив, і він послав мене шукати Саву Чалого, щоб привернуть його на панську руку, як лицаря, для помочі, щоб лад дать на Вкраїні і вгамувати гайдамацький рух!

Чалий. Так ти пристав до мене, зробивсь приятелем моїм, заліз у саму душу для того, щоб струїть її?

Шмигельський. Свідчусь богом, нічого я не мав лихого на меті, а щиро те робив, що за добро лічив! Слухай!. Я бачив, як бачу і тепер, що гайдамацький рух лиш край руйнує, без жодної користі для народа,— це й сам ти зараз тут сказав,— і взяв на себе я порученість Потоцького в надії тій, що чесно я тебе умовлю покинуть гайдамаків, щоб рятувати край наш від руїни! Коли ж я зрозумів твій лицарський замір добуть народові права справжньою війною і сам побачив власними очима, що ти готуєш певнеє повстання, що ти не простий ватажок, яких чимало, а лицар, воєвода,— я серцем і душею став певним другом твого діла, бо відаю, що тілько силою одняти можна те, що силою

у тебе одняли! Я залишив Потоцького замір, і, все життя своє зламавши, в думках я вже з магнатством воював і ждав тії хвилини, коли на ділі зміг би показать, що вірний син я України! І що ж? Замір великий твій, як дим в повітрі, розлетівся! Замість війни — безладний рух піднявся знову; біля стерна став Гнат Голий, чоловік без жодної освіти, і поведе братів на страту, а край — на певну гибель! Тепер зосталося одно: пристать до гетьмана Потоцького, і я тобі це прямо говорю!

Чалий. Ти щиро кажеш — чую серцем! І правда те, що І все пропало; для мене ж шлях другий зостався: подамсь в Гетьманщину^30, на той бік України, і там пожду слушного часу! Жалкую я, що бранку Зосю одпустив... Тепер би одружився з нею і всі вояцькі заміри кинув:'! її хороша врода, і стан гнучкий, і чорні брови, і русая до пояса коса, і очі, мов неба чистого блакить,— стоять і день, і ніч передо мною. \Вона б тепер своїм коханням мої всі рани залічила, і повернув би я своє життя на мирне, тихе господарство.'

Шмигельський. Там, біля Иемирова, живеїй вона...

Чалий. Тепер не пара ми. Тут ми були вільні й рівні; а там нас розділя глибокеє провалля: шляхтянка й гайда-мака-хлоп!

Шмигельський. Гетьман сам вельможний посватає за тебе Зосю, й не посміють її батьки на теє не згодиться, коли вона тебе кохає! Там заведем ми господарство і заживем, як слід людям; годі нам хижими вовками тинятись по лісах!

Чалий. Думка хороша і принадна, але диявольська спокуса в ній сидить! За всі оці принади повинен буду я товаришів своїх ловить і віддавати їх на палі!

Шмигельський. Чого ж на палі? Це й від тебе, й від умов залежить.

Чалий. Умови?! Ха-ха! Які з панами там умови? Я знаю добре ті умови й сам! Приставши до панів, я мушу й серцем, і душею таким же паном буть, як і усі. Без милосердя і жалю до хлопа, повинен зрадить віру й унії сприять зо всеї сили!

Шмигельський. Нехай тебе боронить бог від цього! Я сам з презирством одвернусь тоді від тебе! Зостанься вірним ти народові свойому; ніхто тебе не силує його зра-джать, а лиш користі його ради мир і спокій насади, прогнавши гайдамацькі купи! А потім, ставши рівним шляхтичам усім на Україні, ти гнатимеш і унію, й злочинну шляхту так само, як гайдамаків, з України, і тим народні біди поменшиш. Та й сам з коханою дружиною ти заснуєш своє гніздо і поведеш свій рід на щастя і добро усього краю.

Чалий. Думки твої летять, мов ластівка, легенько й прудко, немовби й справді легко так все те зробить, про що так гарно ти говориш!.. О, коли б я певність мав, що полегчу народні біди і що умовини мої пани додержать, то не вагаючись пристав би до Потоцького я зараз.

Шмигельський. Які ж твої умови?

Чалий. Щоб грецька віра благочесна на Україні лиш цвіла, а унія щоб і не пахла; щоб, замість панщини, платили люде чинш такий, який умовились платить, на слободи йдучи, і суд щоб рівний був для всіх!

Шмигельський. Такі умовини я сам Потоцькому поставив, коли згодивсь тебе до нього кликать. І ось ти маєш лист від гетьмана самого, в котрім умови ці він власною скріпля рукою. А крім того, сто тисяч злотих він тобі дає, маєтками значними наділяє і обіща шляхетство від короля. На лист — читай!

Чалий (читає). Так... лист з печатію гербовою... Правда, лист обіщає те, що кажеш ти! Що ж це зо мною? Мені здається, що я на матір руку піднімаю! Страшно мені стало, а лист цей пече мою руку!.. На — візьми його назад!

Шмигельський (бере лист). Тобі дають такі умови, яких би ти й війною, певно, не добув, і ти вагаєшся? Не хочеш край оборонити від руїни, не хочеш сам з коханою дружиною своєю ізвить гніздо, не хочеш рід свій повести на щастя і добро усьому краю?! Ну, так скажи ж, чого ти хочеш? Я твій, куди мене ти поведеш, я з тобою скрізь піду; і тут, і там — я вірний твій слуга! Веди мене ти сам, куди ти хочеш!

Чалий. Не знаю, не знаю, не знаю! І там, і там провалля! Немає рівного шляху, яким привик ходить я!.. О ненько, моя рідна Україно! Невже ж тобі судилося весь вік топить своїх синів у братній крові, палить і нищить все вогнем затим, щоб, утопившись і потерявши діток славних, ти надівала знов ярмо і тяжко знов під ним щоб ти стогнала?.. Чи я ж того хотів, що сталось?.. Я керував стерном, до певної мети мій човен плие, а хвиля навісна стерно те вирвала із рук моїх і понесла на скелі гострі човен мій, розіб’є на тріски його і всіх братів потопить!.. Що ж мені тепер робить?.. Чи й мені сидіть на човні, щоб разом з другими втопитись, а чи боротись з хвилею і власними руками достати берега' другого?.. Боротись! Боротись!.. Коли стерно із рук моїх однято і другому до рук оддано і бачу я, що човен поведуть на неминучу гибель,— я кидаю свій човен і випливу на другий берег сам! Так, такії На берег, на другий берег! І там ми будем рятувати: віру, народ і край від нової руїни! Давай сюди Потоцького умови! Я... іду! (Бере листа.) Там кохання, там слава мене жде!.. Прости мене, моя Україно, коли я помиляюся, а помиляючись, тобі печаль і горе нове принесу! Що хочу я народові бездольному служити —яв тім клянусь; коли ж помилку сам свою побачу, до тебе, нене, я вернуся таким же щирим сином, як і був, і всі гріхи спокутую я кровію своєю!..

Завіса.

КАРТИНАЗ

Палай.

ЯВА І

/

Жезніцький і Яворський.

Жезніцький. Ну, як же пан живе в малжоистві [33]? Шлюб є присмака, кажуть, до життя!

Яворський. Не вір, мій пане! Шлюб є така присмака, після котрої потеряєш смак до самого життя!

Жезніцький. О, коли б панові досталася Кася в жони, то, певно, він не те б сказав?

Яворський. Нехай боронить бог! Від старої Качин-ської — я тікаю в двір, а молода — сама б сюди тікала, бо тут кавалерів, як горобців у старій стрісі.

Жезніцький. То пан кобіт [34] зна дуже добре.

Яворський. О пане! Надивився при дворах, бо я тут з молодощів.

Жезніцький. То нащо ж пан женився?

Я в о р с ь К й й. А, пане, я женився з рощотом: пані Качинська — кобіта літня, її кавалери вже обминають, як хлоп порожню корчму, то я собі маю святий спокій, бо моя пані упада тільки за мною.

Жезніцьки й. Але то нудно!

Яворський. Зате безпечно.

Ж е з н і ц ь к и й. То в кавалерськім стані, як я бачу, найбезпечніше.

Яворський. Так... Кобіти люблять всі мужчин тілько у кавалерськім стані, бо для кобіти кожний кавалер є, пане, сирота, котрого треба жаліть і ласкаво йому у вічі заглядать.

Жезніцький. А після шлюбу що?

Яворський. Кобіти знов шукають сироту.

Жезніцький. Ха-ха-ха! То краще я зостанусь сиротою.

Яворський. А хіба пап шлюб хотів узяти?

Жезніцький. Хотів було...

Яворський. А з ким, цікаво?

Жезніцький. З прекрасною Зосею із Очеретного, коли пан зна, та, на моє щастя, гайдамака Чалий її вкрав.

Яворський. То щастя панське вже минуло, бо Чалий Зосю ту назад вернув додому.

Жезніцький. Невже?!

Яворський. То пан не зна? Вона тепера тут, у замку,— приїхала сьогодня, гостює у своїх і всім розказує немале диво; коли почує пан, то, певен я,— чуприна стане догори!

Жезніцький. Що, що таке? Пан наважився лякать мене!..

Яворський. Зосю привіз додому наш пан Шмигельський.

Жезніцький. Що?! Шмигельський від Чалого привіз Зосю?

Яворський. Так, так, пане, я сам чув!

Жезніцький. Ага, ага! Так бач, де пан Шмигельський опинився? До гайдамаків, бестія, пристав! Стривай же, попадешся ти мені. Насамперед обріжу язика, як швайку, як жало, нехай, замість речей зрадливо-солодких, сичить, мов гадюка!

ЯВА II

Ті ж і Потоцький з гайдуками і козачками. Всі йому кланяються низько, він іде до крісла і сіда.

Потоцький (дивиться на Жезніцького). Ну, ну — говори. Я бачу вже по очах, що пан Жезніцький зна якусь цікаву новину.

Жезніцький. Ясновельможний пане, є така новина, що боязко про неї говорить.

Потоцький. Ото! З гайдамаками пан сміливо розправи чинить, а новина якась його лякає... Що там? Жезніцький. Пан Шмигельський...

Потоцький. Ну?

Жезніцький. До гайдамак пристав.

Потоцький. О-о?!

Жезніцький. Він тепер у Чалого в коші. Потоцький. А-а?! Так Чалий ще живий! Жезніцький. Певно.

Потоцький. Може, певно, а може, й ні!.. Звідкіль же пан то знає?

Жезніцький. Курчинська Зося...

Потоцький. Втікла від гайдамаків?

Жезніцький. Ні. її від Чалого привіз додому пан Шмигельський.

Потоцький. Цікава, справді, новина. Що ж далі?

Жезніцький. Нічого більш не знаю.

Потоцький. Це не цікаво... А хто ж знає?

Жезніцький. Пан Яворський.

Потоцький. Пане Яворський!

Яворський (підбіга). Слухаю пана.

П о т о ц ь к и й. Я слухаю, а пан нехай говорить, що він зна.

Яворський То моя жона мені казала...

Потоцький. Ага! Ну, то поклич сюди...

Яворський (побіг). Слухаю пана.

Потоцький. Пане Яворський!

Яворський (вернувшись). Слухаю пана.

Потоцький. Кого ж пан буде кликать?

Яворський. Жону.

Потоцький. Так! На сей раз угадав! А як я бачу, пан Яворський дуже щасливий в малжонстві і хотів би щохвилі бачить тут свою жону?

Яворський. Так, ясновельможний пане, кожна хвилина без моєї жони мені здається віком!

Потоцький. Виходить, і пані Качинська тепер щаслива, бо я бачив її зараз в прийомному покою, то певно, що нудиться дома за малжонком і тут його чекає... Поклич, почуємо, що зна вона про цю цікаву справу.

Яворський. Слухаю пана! (Пішов.)

Жезніцький. Найкраще, ясновельможний пане, покликати сюди саму панну Зосю!

Потоцький. То довго ждать, поки вона прибуде з Оче-ретного.

Ж с з її і ц ь к и й. Ні, ясновельможний пане, вона тут, у нас у замку, зараз приїхала й гостює у своїх.

Потоцький. То чом же ти цього не скажеш? Клич зараз панну Зосю.

Жезніцький пішов.

Це єсть найкращий свідок гайдамацького життя і, певно, знає Чалого, як себе саму.

ЯВА III

Т і ж, Я в о р с ь к и й і К а ч и и с ь к а.

Качинська (крізь сльози). Падам до нуг! [35]

Потоцький. Чого ж то пані так стривожена?

Качинська. Мій пане ясний, мій батику, заступись за мене, бідну.

Потоцький. У пані є тепер заступник.

Качинська. Ох, ясновельможний пане, заступись за мене і оборони мене від мого заступника.

Потоцький. Це інша новина, ніж та, яку я ждав! Па'н Яворський кохає паню так, що і хвилина без неї йому вікоім здається! На віщо ж пані скаржиться?

Качинська. Ясновельможний пане! Мій покійний муж, царство йому небесне, любив мене, і я його кохала, душі в собі не чула і плакала три дні, як він помер... Жили ми собі, як голубів пара! Коли ж, бувало, в чім і провинюся перед ним, покійничок, нехай над ним земля пером, бив мене легенько — трійчаткою тонкою, бо й він мене кохав, душі не чув, то і жалів, як своє тіло; а пан Яворський б’є канчуком! Змилуйся, ясновельможний пане, звели йому, щоб він трійчатку завів тоненьку!

Потоцький. Пане Яворський.

Яворський (підходе). Слухаю пана.

Потоцький. Ай-яй-яй! Як пану не сором жону свою бить канчуком?

Яворський. Єй-єй, ясновельможний пане, не канчуком, а каичучком... тонюсенький: з сириці вчетверо сплетений.

Качинська. Я не привикла, ясновельможний, мій покійний муж...

Потоцький. Пане Яворський, прошу завести для домашнього обіходу одностеблик.

Яворський. Слухаю пана.

Потоцький. Пані задоволена?

Качинська. Дзінькую.

Потоцький. Ну, а тепер повідай нам, що знаєш ти про панну Зосю?

Входять Зося і'Жезніцький.

А от, певно, й сама панна. (До Качинської.) То пані більше мені не потрібна!

Качинська (до Яворського). Мій дорогий Ясю, я вже не буду ревнувать — не зачіпай ти тілько Касю. (Бере його під руку.)

Яворський. Слухаю паню!

Вийшли.

ЯВА IV

Зося, Жезніцький і Потоцький.

Потоцький. О, яка панна прехороша. Подлий хлоп — смак добрий ма! Панна єсть Зося Курчинська?

Зося. Так, ясновельможний пане.

Потоцький. Була в полоні і з полону повернулась? Хто ж панну викупив з неволі? Прошу повідать все мені, бо Чалим я й гісторією панни занадто цікавлюсь.

З о с я. Як мене з дому вихопили,— ясновельможному пану, певно, більш відомо, ніж мені, бо я з страху зомліла. Тілько в полі уночі прийшла до пам’яті. Я чула, як гайдамаки жартували над тим, що віз мене. Ніч була темна, і я не бачила в лице нікого. Коли це раптом стали, і я почула гомін: «Отаман, отаман!..» Отаман крикнув грізно: «Хто дівку захопив?» Усі мовчали. Він гнівну річ до всіх держав, корив і смертію стращав того, хто цей зробив учинок. Потім звелів двом козакам мене у корчму одвезти. Ми їхали лісами, ярами глибокими ще цілий день! Гайдамаки мене годували хлібом сухим і так поводились, як з панною то слід. Увечері мене до корчми привезли і, наказавши жидові рудому від отамана свого Сави, щоб він беріг мене, як ока, там покинули і сами вернулись.

Потоцький. Бідна бранка! Ну, і що ж потім, панно моя хороша?

Зося. Жиди щовечора мені казали: «Сьогодня буде, -певно, Сава!» І я три ночі від страху не спала, бо кожний стук, маленький тріск чи шум од вітру будив мене, і я тремтіла, сидячи на ліжку.

Потоцький. Ну, ну!

Зося. Жиди мені служили й догоджали, а байками про Саву так зацікавили мене, що я нарешті вже сама його без страху ждала і бачити хотіла страшного всім на Україні гайдамаку.

Потоцький. І що ж, таки діждалась?

Зося (зітхнула). Діждалась...

Потоцький. І гайдамака скривдив панну!!

З о с я. О ні, ясновельможний пане. Сава — чесний лицар!

Потоцький. Чого ж панянка так зітхнула?

З о с я. Так.

Потоцький. Ну-ну, далі!..

Зося. Раз уночі, ми тілько що лягли і погасили світло,— жидівка у ванькирок, де я мешкання мала... мені прошептала: «Приїхав!..» Я одяглась мерщій і вийшла назустріч! Передо мною стояв лицар, кращого й між шляхтою не бачила ніколи, і усміхаючись, і лагідно, і мило промовив: «Не бійся мене, панно, я тобі лиха не зроблю! Дозволь посидіти

з тобою, побалакать і тим розважити моє суворе гайдамацьке життя!..» І ми балакали всю ніч; про скривджений народ він говорив, про панськії неправди, потім співав мені чарівні пісні і зворушив мене до сліз... Два рази ще я бачила його, а потім одвезли мене додому.

Потоцький. Який же дурень Сава! Таке золото оді-пхнув від себе. А хто ж панну привіз додому?

Зося. Пан Шмигельський.

Потоцький. Так пан Шмигельський гайдамакою вже став?

Зося. Певно. Він називав себе Іваном Найдою. Коли ж до нього я призналась, велів мені про це мовчать і у дорозі скрізь звать Найдою.

Потоцький (до Жезніцького). Га! Пане Жезніцький! А що, коли і справді наш Шмигельський до Чалого пристав?

Жезніцький. То найпевніша річ, ясновельможний пане! У, бестія! Коли б він мені тепер достався в руки!

ЯВА V

Ті ж і г а й д у к, подає лист. А потім Шмигельський і Чалий.

Потоцький (прочитавши). Стань коло мене, панно! Клич! Ну, пане Жезніцький, готуй найтяжчії тортури.

Входить Шмигельський і Чалий.

Жезніцький. Я ні живий ні мертвий! Дозволь мені, ясновельможний пане, насамперед одрізать язика Шмигель-ському, бо язиком своїм брехливим він обморочйть всіх і виправдиться перед ясновельможним.

Шмигельський. Саво, глянь!

Чалий. Зося!

Зося (до Потоцького). Це він, ясновельможний пане! Глянь, який орел. Невже його скараєш? Ясновельможний пане, пожалій його ради того, що пожалів мене він, молю, бо смерть його — і моя смерть!

Потоцький. Що ж це, пане Шмигельський, ти до гайдамаків пристав?

Шмигельський. Согрішив, але покаявся, і от моя покута: ми вдвох приїхали служить тобі, ясновельможний пане! Це — Сава Чалий!

Жезніцький (до Потоцького). На шибеницю їх обох мерщій, ясновельможний пане! Вони задумали якусь нову зраду; а пан Шмигельський обморочить,— не слухай його.

Потоцький (до Чалого). Ти хто?

Чалий. Сава Чалий.

Жезніцький (про себе крізь зуби). Падло, падло.

Потоцький. Гайдамацький отаман?

Ч а л и й. Був кошовим. Нині слуга ясновельможного пана.

Потоцький. Може, слуга, а може, й ні!.. Як вовка не держи, він в ліс втіче при першій нагоді...

Чалий. Коли добре та ласково поводитися з ним, то не покине він двора.

Потоцький. А все ж таки на ланцюгу його держать не вадить...

Чалий. Безпечніше! Тілько ланцюг такий треба придумать, щоб шиї він не муляв, а через те щоб вовче серце не злобою, але прихильністю до пана все більше й більше наливалось!

Жезніцький. І в цього, бестії, язик медовий!

Потоцький. Та єу мене і ланцюг такий, і певен я, що той ланцюг надіне Сава охоче.

Чалий. Не знаю.

Потоцький. Ти панну Зосю пізнаєш?

Чалий. О ясновельможний пане! Хто сонця не пізнає, коли воно з-за хмар промінням ясним і теплом освітить і огріє бідну душу? Ця панна — моє сонце, і проміння її очей мене сюди манило більше, ніж ті умови, які вельможний пан через Шмигельського мені прислав.

Потоцький. Хоч ріжниця між панною й тобою така ж велика, як між небом і землею, але я ріжницю ту згодом згладжу. Тепер же для користі краю цим блискучим ланцюгом я прикую тебе до Речі Посполитої!

Ч а л и й. О, якби усіх невольників таким кували ланцюгом, тоді б неволі не було на світі, а лиш рай!

Потоцький. Так завтра й шлюб. В придане маєте від мене села Рубань і Степашки ЗІ, а на обіход завтра візьмеш

з комори сто тисяч золотих. Чуєш, Саво? Я все зробив; тепер, пане Саво, покажи мені, що зробиш ти для мене і для краю. #

Ч а л и йД Через два дні зруйную найстрашніший кіш свій, що в Чорнім лісі сам я заснував. Розжену більше двох тисяч гайдамаків, що там зібрались і думають ударити на Тульчин і Немирів. Очистю всю Україну від менших я загонів і тілько одного прошу: полегшить долю посполитих, як то ясновельможний в листі своїм, писав.\

Потоцький. Обіщаю.

Жезніцький. Ясновельможний пане! Чим же я заслужив таку образу? Панну Зосю я хотів сватать, і вельможний пан дав мені слово, що буде моїм сватом, а тепер свата панну за гайдамаку.

Потоцький. Правда, правда. Добре, що ти згадав! Але я силувать не буду панну красну... Панно Зосю! За кого хочеш заміж вийти: чи за шляхтича пана Чеслава Жез-ніцького, чи за оцього гайдамаку — Саву Чалого?

Зося. За гайдамаку.

Потоцький. Ну, то що ж я можу зробить, коли пану піднесли гарбуза? Панно Зосю І Стань рядом з Савою.

Зося стає рядом з Савою.

Ні, пане Жезніцький, ти не підійдеш так під пару панні Зосі, як от Сава. Глянь! Замість батьків я вас благословляю.

Сава і Зося стають перед Потоцьким навколішки і цілують його

в руки.

Жезніцький. Триста дияволів!

Завіса.

ДІЯ ЧЕТВЕРТА

Пуща. Печера в скелі.

ЯВА І

Медвідь і Г р и в а. Перше Грива, вилазить з печери.

Грива. Якове! А ти на де-реві?

Голос. Сидю в гнізді й чатую.

Грива. Чатуй, чатуй! Ти хоч і кривий, а ухом своїм та оком нас оберігаєш більш, ніж шаблею.

Голос. Я чую, десь далеко їдуть верхові, але не видко ще.

Грива. І дасть же бог такеє око й ухо!

Голос. Еге! От же й не вглядів, як з-під землі винирнув якийсь чоловік і сюди прямує.

Грива. Один?

Г о л о с. Один.

Г рив а. Один, то байдуже! Це, певне, не ворог.

З-за кущів витикається голова.

Хто там?

Медвідь (виходить). Я!

Грива. Медвідь! Здоров, брате.

Обнімаються.

А ми вже думали, що ти десь згинув.

Медвідь. Мало не згинув.

Грива. Півгоду ми тебе не бачили. Де ж ти пробував? Медвідь. Після того, як Сава кіш наш зруйнував, я

з купою малою скрізь хазяйнував, поки той ирод Сава не наскочив

Грива. Харциз!.. Зрадник!.. Падло! Унадився до ля-шеиьків в Польщу паном жити...

Медвідь. Та й ловить гайдамаків по степах... та ще, иродів син, що вигадав: скрізь універсали розіслав і кличе гайдамаків до себе, даруючи їм землі і вільготи.

Грива. Знаємо ми ті вільготи! Ляхам, виходить, на користь щоб працювали.

Медвідь. А так. Половина мого загону пішла до нього та й показали схованку нашу, а він наскочив і всіх половив. Здається, я. один тілько і втік.

Грива. Немає гірше, як свій: зна всі фиглі; нікуди не сховаєшся від нього.

Медвідь. Він носом чує гайдамаків.

Г рива. Ну, знаєш, ловить вовк, ловить, але ж і вовка піймають.

Медвідь. Ох, він, брат, характерник. Ніхто Сави не піймає, хіба сам Гнат.

Грива. Мабуть, що так. От же визвався Кульбаба, пішов, щоб стратить Саву, і чутка пропала. Потім знову Горицвіт пішов,—і того нема. А місяць тому послав Гнат Дороша Кравчину,— цей, кажуть, з чортами наклада,— одначе щось і Кравчини нема довго.

Г олос. Наші під’їздять. А далеко ще один чоловік ма-нячить. Темніє, не бачу.

Медвідь. Поки дізнаємось, де Сава, гляди, щоб не дізнавсь він, де ми.

Г рива. .Ні, у пущу цю він не піткнеться, хитрий лис; більш на засідках та зненацька, а тут прийдеться в ручки. Між цими скелями та в норах цих, як світ стоїть, то, певно, ще ніхто не жив, а тілько звір водивсь і тут ховався. Ми тут убили аж двох медведів і одняли у них цю хату для Медведя.

Медвідь. Для мене б то.

Г рива. Еге!

Сміються.

Медвідь. Сава у нас одняв, а ви у медведів?.. Безпечне місце; а жаль, брат, старого коша у Чорнім лісі!

Грива. І тепер ще така кипить у грудях злість, коли згадаю Саву, що сам себе, здається б, удавив.

Мед в* і д ь. І як то сталось так, що Сава зруйнував у ніч одну такий значний і сильний кіш?

Грива. Зрада, як гадюка, підкрадається і вкусить! Ви ото пішли з Гнатом на Немирів, а я зостався наказним... Не ждали ми, не відали і не гадали нічого того, що сталось! Ми ж всі тоді думали, що Сава з тієї образи, що Гната кошовим настановили, подався з писарем своїм .у Січ,— і байдуже! Як повсякчас, так і тоді — скрізь варта... а самі безпечно спали. Тілько диявол Сава тоді не спав. Порізав всіх вартових, обмотав прядивом, намоченим у смолу, навколо дерева, поклав під курені смолянії клубки і запалив!.. Прокинулись... Кругом огонь, як пекло,„ліс палає, а з чого воно сталось — не знаємо, і кинулись рятувать, скарби та утікать... Багато тоді наших Сава половив...

Голос: «Наші недалеко».

Медвідь. Бусурман! Поки він поравсь з вами тут, а там приятель його Іван, що Найдою прозвали, засівши в лісі, ждав нас з великою гарматою. Близько підступив та теж зненацька й шарахнув з гармат! Від несподіванки ми вскочили в болото.. Поки висіпались, вони нас обігнули і стали збоку,— мусили ми тікать, та у дорозі знову наскочили на ирода Саву, що повертавсь уже назад! Багато й там людей пропало, і розсіялися хто куди. От і досі не зберуться знов докупи.

ЯВА II * '

Ті ж, Г її а т, з ним гайдамаки й козаки. Кілька чоловік несуть прямо у печеру мішки.

Гнат. А, Медвідь!

Всі. Здоров, брате!

Ґ н а т. Як ся маєш?

Медвідь. Ледве утік оце з рук Сави.

Всі. У-у, зрадник!

, Г н а т. Стривайте, попадеться він і нам у руки... Паюйте все, товариші, поміж собою, а мені нічого не треба; тютюн є, оливо і. порох є, то з мене й доволі!

1-й запорожець. Та ще ж немає всіх.

Г н а т. А й справді, більш половини тут товаришів нема; я собі замислився і не примітив, де відстали.

1-й запорожець. По дорозі є корчма, то певно, що там застряли.

Гнат. Ото вже негаразд, що купи не держаться,— ще попадуться, коли погоня буде.

1-й запорожець. Під самісеньким носом у немиров-ського пана в костьолі похазяїновали, то треба ждать погоні від,самого Сави. Тілько ж там між ними Молочай, Вер-нигора і Вовк, то не дадуть у кашу наплювать.

Грива. Та так. А що там здобули?..

1-й запорожець. Грошей до біса і утвар всяка.

Г олос. Якийсь чоловік спустився в балку... А десь далеко гупотить. Пильнуйте, братці, бо так потемніло, що я не бачу.

Гнат. Скоро місяць зійде. (До Медведя.) Яків так бачить, як ніхто.

Грива. Такого вартового немає в світі.

Гнат (до Гриви). А вийди, брате, подивись, що там за чоловік.

Грива вийшов.

1-й запорожець. А що, пане отамане, нема вістей про Кульбабу?

Гнат. Нема, як в воду канули й Кульбаба, й Горицвіт! Коли не вернеться й Кравчина, то сам тоді піду я-Саву добувать, щоб виконать присуд громадський і смерті ирода предать! А як складу і я, як инчі, голову свою,— ідіть другі його шукати, бо поки Сави смертію не скараєм, не буде нам життя: він переловить нас усіх! Не менше Сави лиха робить Іван Найда, що він прийняв його був до коша і разом з ним пристав до ляха, то і цього піймати і смертію покарати Треба!

, ЯВА III Ті ж, Грива і Кравчина.

Кравчина. Здорові, пани-браття! Як ся маєш, Гнате?

Всі. Кравчина!

Гнат. Насилу ми тебе діждались! Ну що? Які приніс ти вісті?

Кравчина. Дещо вивідав, але дуже мало; Саву' не бачив — трудно приступить. Він женився на тій дівці, що колись-то в Очеретній хтось з наших захопив. Живе біля Немирова в селі Степашках, що подарував йому Потоцький, заселяє свої землі тими гайдамаками, котрі, піймавшись, каються і присягають жити тихо. Кульбаба і Горицвіт попались на замірі вбити Саву. Кульбаба покаявся і живе тепер в Степашках, у тім селі, де Сава; а Горицвіта Сава повісив, бо той покаятися не схотів.

Г олос. Гей, батьку Гнате! Ляск чуть такий, ніби б’ються на шаблях. Але не бачу я нічого, бо місяць ще не вийшов з лісу.

Гнат. Певно, за нашими погоня! Тікаючи сюди, вони покажуть шлях до нашого коша... Ану, товариші, станемо у щілині, через яку більш трьох не пройде... Мушкети заряджені?

1-й запорожець. Наготові.

Ті ж і Микита.

Микита. Пани-браття!.. Погоня велика... Чалий Сава!..

Гнат. Де?

Микита. Отут вже близько, наші б’ються, щоб не пустить сюди... Ох, дай води!..

1-й запорожець. Вода в печері.

Микита пішов у печеру.

Гнат. Даремно куль з мушкетів не пускать, палить тоді, коли пальнути можна прямо в пику, щоб ні одна куля не пропала, а потім рубай! Перший, хто побачить Саву, гукай на мене: я хочу сам заглянуть зрадникові в вічі! Микито! Де ж Микита?

1-й запорожець. В печері. (Поліз у печеру.) Микито!

Гнат. Спитай, де саме він своїх покинув.

1-й запорожець (з печери). Та він увесь в крові. Доходить! (Вилазить з печери.) Кров’ю, зійшов, умира.

Голос з дерева. У балці б’ються. А на горі видко: кінні.

Гнат. О, коли ще на горі і в балці б’ються, то ми їх не допустим сюди. Зостаньсь, Медведю, ти один тут при скарбах; коли поляжем ми, ти заснуєш нову ватагу. Прощай, може, більше не побачимось. Ходім, панове, яром, а потім вискочим на гору. Вони не сподіваються, бо думають, що там уся ватага, і ми їм раптом, зненацька, вдарим в спину! Ну, панове, або дома не бути, або слави добути!

Всі. Смерть усім ворогам! (Вийшли.)

ЯВА V

Медвідь па кону, голос на дереві.

Медвідь. Якове! А що там тобі видко?

Голос. Місяць виплив з-за дерев і гарно гору освітив... Ой-ой-ой! Багато кінних вискочило з балки... Всю гору вкрили —такого їх.

Медвідь. Виходить, наші засіли в балці, а там скелі й болото — туди на конях не під’їдуть.

Голос. Позлазили з коней. (Пауза.) Піші відділились від кінних.

Медвідь. Ой, поможи ж боже нашим добратись до гори. Не видко наших ще?

Голос. Не видко.

Медвідь. Ото як довго! А боже мій! .

Голос. Піші кинулись бігом у балку! І наші вилізли уже на гору.

Медвідь. Ага!

Г олос. Наші щезли за деревами.

Медвідь. Перебігають, прикриваючись... Ну, що?

Голос. Наші кинулись бігом до коней. Близько вже... Блиснули шаблі. Ай, що там робиться!.. Коні стають на диби... розбігаються...

М е дав і д ь. То колють коней шаблями в морди і під боки, щоб роз’ярить...

Голос. Коні вже розбіглись врозтіч, а деякі на землі лежать і б’ються...

Медвідь. Перерізали вожатих і покалічили, виходить, коней, щоб решта ворогів зосталась піша...

Г олос. Наші кинулись бігом у балку... Нічого не видко, тілько гуркотить!

Медвідь. О, тепер піші на піших, вони цього не ждуть! От де пекло буде! Певно, Якове, зостанемось ми вдвох з тобою, бо всі поляжуть.

Голос. У балці аж клекотить.

ЯВА VI

Ті ж і Молочай, ранений.

Медвідь. Молочай! А що там, як?

Молочай. Я тебе одразу й не пізнав... Дай води напитись... Умираю!..

Медвідь (подає воду). Давай перев’яжу тобі я рани.

Молочай. Де там їх перев’язать! Весь покарбований і у дірках, як решето! Подумай, брате: тілько що виїхали ми за корчму, наскочила їх ціла сотня при гарматі, а нас лиш тридцять. Одначе вистрілить з гармати ми їм ні разу не дали. Три рази на скаку ми коней повертали вкруть і кидались їм в бік — прорізували наскрізь і знов тікали. Вернигора, я і Вовк перед вели, і в перший же наскок поліг Вернигора під шаблею Івана Найди, того, що з Савою утік. Він, певно, старший тут, бо Саву я не бачив. Так одбиваючись, добрались ми до лісу, коней покидали і на болоті всі засіли. Вони вернулися на гору, бо кіньми у болото не полізеш. Отут своїх покинув я і ледве жив болото переліз, і от таки добрався до коша, а наші там зостались, щоб не показати сюди шляху, і, певно, всі поляжуть, бо їх зосталось менш десятка!

Медвідь. На поміч їм усі пішли і там, у балці, вже зчепились в ручки.

Молочай. Не подоліють, бо їх багато... Ох, чую, що сила мене кида.

ЯВА VII

Ті ж і д і д-з н а х а р.

Знахар. Що тут робиться? Либонь, весілля десь кривавеє справляють? Лежу в своїй норі, і щось мені не спиться, а все здається, що в лісі клекотить і брязкотить. Так я й пішов сюди.

Медвідь. Батава страшна йде. Ось обдивіться лиш Молочая.

Знахар (полапав Молочая за руки, за голову). Ти, сину, зараз помреш, бо кров’ю стік.

Молочай. Одведи мене, мій брате, у печеру. Прощай! Прощайте, діду!

Знахар. Поклонись там нашим всім лицарям, що полягли за віру православну.

Молочай (до Медведя). Може, доведеться тобі, якщо жив будеш, побувать у Медведівці 32. Спитай там про Марину Житню, то мати моя... Поклонись їй і віддай ці гроші. (Дає.) Та розкажи старій в утіху все те, що знаєш сам про мене; а коли матері не знайдеш, то на громадське діло гроші поверни. Веди мене мерщій — я смерть вже чую.

Медвідь повів його в печеру.

Голос. Наші повертаються, тільки щось мало їх.

Знахар. Косить кирпата завзятих, а вони знову наростають... Коли цій різні буде край?

Медвідь (виходить з печери). Помер, Ще одного велетня не стало...

ЯВА VIII

Ті ж, Г її а т, III ми гол ьський і р е ш т а.

Гнат. А скілько нас зосталось?

1-й запорожець. Лиш п’ятнадцять, батьку, та й ті каліки всі.

Гнат. Дорого ж ми заплатили! Сорок п’ять лягло!

Гайдамаки всі п’ють воду. Дід роздивляється, перев’язує, шепче, дає пить

зілля.

Дай і мені води, мов у пропасниці, увесь горю. (П'є.) Сорок п’ять таких лицарів... Ох! Нема Вернигори, Молочая... Вовка.

Медвідь. Молочай дійшов сюди і там з Микитою рядом помер.

3-й запорожець. Вернигору оцей (показує на Шми-гельського) проткнув!

Г н а т. О, цей багатьох поклав, він Вовкові у мене на очах голову розвалив. Я думав — Сава і, кинувшись на нього, звалив на землю, але і тут ми довго ще боролись, поки йому я рота не заткнув своїм кисетом з тютюном!

Запорожець. Це старший! Чого ти куняєш?

Гнат. Дайте йому води. А я й не бачу, що тут наш лікар нагодився.

Медвідь (дає Шянгольському води). Напився?

Шмигельський (напившись). Спасибі.

Гнат. Ну, діду, перш усього до цього приступи, бо він вже віша голову, а мені б хотілося з ним побалакать, а потім повісить його.

Знахар (огляда Шмигельського). Він увесь рана. Тілько в однім ось місці з правої руки найбільш юшить, а то скрізь зашкорубло. (Шепче.) Ковтни. (Дає склянку.) Три рази...

Шмигельський п’є.

Гнат. А тепер дай і мені доброго чого напитись, бо всього пече.

Знахар. Стривай, давай руку. О, тут ще багато крові. А не чуєш, ніде тепленька не тече?

Гнат. Не чую. Певно, рани невеликі й зашкорубли. Обдивимось завтра.

Знахар. На, пий. Це зілля тебе зараз підтримає і сон добрий дасть.

Гнат (п'є). Ну, пане ляше, давай побалакаєм, бо скоро тобі стане легше — я тебе повісю.

Шмигельський. Я не собака, щоб мене вішать! Хіба немає інших кар? Посади на палю або шкуру здери з живого.

Гнат. Знайомий голос, і балачка чисто запорозька. Хто ти?

Шмигельський. Іван Шмигельський, приятель твого найпершого друга й побратима.

Гнат. Сави??! Пізнав! О, чом же ти не Сава! Я б тебе не вішав, а на цепу водив би за собою, а потім вимотав би жили з тебе.

Шмигельський. Мотай і з мене жили. Роби зо мною все, що з Савою б робив, і заспокой свою ти наболілу душу. Ні ти, ні я, ні Сава в тім пе винуваті, що йшли ми різними шляхами... А якби Сави слухав ти, не так би склалося, як зараз є.

Гнат. Найшовся б инчий Сава! Багато зрадників настало, що за панські ласощі й принади свій кидають народ і віру, до инчого люду пристають та й ворогують там проти братів своїх далеко гірше й більше, ніж сам ворог!.. Скажи мені: що Сава, як живе? Чи простим козаком, яким і був, чи паном став, як усі пани?

Шмигельський. Для всякого створіння назначено, де й і як йому слід жити!.. Риба живе у чистій воді, птиця в повітрі, звір в норах, а чоловік повинен жити так, як йому здається краще! Сава живе, як Сава; Гнат живе, як Гнат; Потоцький, як Потоцький.

Гнат. В розкошах один, а тисячі без хліба? На палю б вас усіх!

Шмигельський. І тебе на палю треба посадить за те, що ти не знаєш, чого хочеш!

Гнат. Рівності!

Шмигельський. Однакових листів на дереві нема.

Гнат. Будь собі хоч семи п’ядей у лобі, носи на плечах скелі, але на мене й на моє руки не піднімай!

Шмигельський. Одначе ти піднімаєш руку на моє життя, а хто ж тобі на це дав право?

Г н а т. Ти — зрадник! А поки душа моя живе у моїм тілі, ніхто не спинить мої руки. Вони не перестануть тих карати, що зрадили народові свойому і одсахнулися від нього за панські ласощі й принади.

Шмигельський. І ти зрадник! Зрадив ти законам Речі Посполитої! Ти проливаєш кров і винуватих, і невинних; ми ж винні тілько в тім, що думали не так, як ти, а все ж таки служили краю.

Гнат. Панам!

Шмигельський. Тобі здається так, а нам інакше. За кривди панські ти хочеш помстою платить, шукаючи у тім для ран народних ліків; а ми лічить хотіли тим народне лихо, щоб гайдамацтво знищить і дати спокій Україні!

Гнат. Панам!!

Шмигельський. Нас бог розсудить там, а поки що суди мене, як хочеш, сам!

Гнат (мовчить). Жаль твого розуму. Я б тебе не покарав, якби був певен в тім, що до моїх думок пристанеш і Саву покарать мені поможеш!

Шмигельський. Ні, Гнате! Як сонце й місяць ніколи не зійдуться на своїй путі, так ми не зійдемось думками.

Гнат. Правда! Нас порівня лиш домовина. Пани-брат-тя. виведіть пана Івана за кіш і там прострельте йому лоба. Та викопайте яму для Микити, Молочая й для пана Івана; він варт того, щоб поховать його з січовиками вкупі.

Шмигельський. Спасибі, пане отамане, за честь! Ще ласки я прошу: звели, щоб по мені стріляли три або чотири — певніща смерть, бо коли один добре не влучить, пройдеться знову добивати, як собаку.

1-й запорожець. Я в ухо тобі стрельну — і зразу смерть.

Шмигельський. Ну, гаразд... Прощай, Г нате!.. Ходім, пани-браття.

Пішли.

ЯВА IX Ті ж, без Шмигельського.

Гнат. Ти знаєш, діду, що громада присудила предати смерті Саву. Послали двох на цеє діло: один, Кульбаба, зрадив; другий, Горицвіт, сам смерть прийняв! Порай мені: кого тепер послати, щоб Саву смерті він предав?

Знахар. Сави ніхто не візьме, ніхто не стратить. Тілько ти візьмеш, тілько ти стратиш, Гнате! Йому призначено, щоб згинув він від братньої руки за гріх великий свій! Та ще візьми Кравчину — при ньому смерть до вас не доторкнеться!

Гнат. Коли призначено — то й станеться! Візьму Медведя і Кравчину та й зараз же піду.

Знахар. Іще моя вам рада: покладіть у чоботи своєї ви землі, щоб ніхто не знав вашої підмови.

Вистріл.

Гнат. Пропав зрадник! Так пропаде і Сава без пуття, без слави, так пропадуть всі зрадники свого народу!.. Готуйтеся, товариші, підем в дорогу... Лісами, ярами я приведу вас в палац Сави і сам, своєю власною рукою його скараю!

Завіса.

ДІЯ П’ЯТА

Світлиця Сави, гарно убрана килимами. На стінах зброя. Під стінами турецькі канапи; напереді стіл. Вглибині колиска.

ЯВА І

Зося колише дитину; біля неї стоїть баба.

Зося. Заснуло. Ідіть, бабусю, відпочиньте. Коли дитя прокинеться, я вас покличу.

Б а б а. А коли ж, серце, будемо хрестити, бо вже ж пора: чотири неділі минуло, як дитя родилось, а ще й досі в хрест не ввели.

Зося. Завтра, бабусю... Ждемо пана Шмигельського. Він буде кумом!

Б а б а. А який піп, пані, буде хрестить: чи наш, чи уніят-ський, чи ксьондз?

Зося. Отець Іван.

Баба. Оце добре. Діти повинні йти по батькові... А де ж пан Шмигельський? Його вже третій день не бачу, а він же в нас щодня?

Зося. Пан Іван позавчора погнався за гайдамаками, що, кажуть, десь містечко і костьол геть обібрали... А господи, коли б уже тих гайдамаків не стало! Ловить їх Єава, ловить, а вони єсть і єсть. Та ще похваляються на Саву... Мені таки боязко за нього, а особливо, як пана Івана немає дома.

Б а б а. О моя кохана пані, хто осмілиться до такого лицаря, як Сава, доступити? Кругом нас милиція, і вся у пана Сави під рукою.

Зося. Ото-бо мене й ляка, бабусю, що Сава дуже сміливий, а через те в дворі у нас, бува, частенько зовсім немає козаків. Та от хоч би й сьогодня — всіх розіслав.

Баба. А двірня в нас хіба мала?

ЯВА II

Ті ж і С а в а. Б а б а, уклонившись, виходить. Зося обніма Саву, потім бере його за руку і веде до колиски, одводить частину полога. Сава довгенько дивиться на дитину, а Зося, обнявши Саву за стан, стоїть, схиливши йому голову на плече. Сава по хвилі спуска полог, цілує Зосю і одходить

від колиски.

Сава. Міцно спить, козарюга!.. Так що ж, Зосю, чи згодна ти, щоб синові дать ім’я Гнат?

Зося. Ні, ні! Мені той Гнат страшний, і я не хочу, щоб сина нашого так звали. Назвем його Савою. Це ім’я для мене миле, а коли тебе не буде дома, я, розмовляючи до сина, буду всякий раз говорить: «Сава! Мій милий, мій коханий»,— і так мені здаватись буде, що я з тобою розмовляю.

Сава. Ну, то нехай буде Сава! Може, малий Сава, як виросте, кращий буде, ніж його батько!

Зося. Кращим від тебе не буде!

Сава зітхає.

Чого ти, Саво, так зітхаєш тяжко?

Сава (то нервово, то запальчиво)\ Ох, Зосю, так мене ксьондзи й пани неправдою своєю до віри нашої грецької й до люду ображають, що каюсь іноді за те, що до Потоцького пристав, і навіть... мучусь! Я кожний день все більше й більш помилку свою бачу... Кругом вовки, що їсти овець хотять, а пасти їх і стерегти — не мають навіть в думці, і кривда через те, як панувала скрізь, так і панує, і не мені, я бачу, її на Україні побороти! Р

Зося. Що ж там сталось знову, Саво, що ти стривожив так себе?

Сава. Був я у попа! І так наскаржився мені отець Іван на пробоща, що я хотів поїхать зараз у Немирів і власними руками розбити голову лукавому ксьондзу.

Зося. Та що ж таке зробив ксьондз-пробощ?

Чалий. Що?! Він навпаки моїм наказам дозволив уніят-ському попові Антонію вигнать отця Івана з церкви! Так я оце одняв в Антонія ключі від церкви, оддав отцю Івану; Антонія ж так настращав, що він утік в Немирів!

Зося. То й заспокойся, коли поставив по-свойому.

Чалий. Не можна, серденько!.. Я вже не раз ксьондзам і шляхті говорив, що, поки я живий, тут унії не буде! А вони на теє не вважають і, змовившись, навмисне йдуть всі проти мене, знаючи, що я лиш в тім утіху маю, що можу заступатися за люд свій і за віру.

З о с я. А ти все-таки заступайся і борони.

Чалий. Іноді я навіть забуваю про те, що сотником у гетьмана служу, і хочеться розправитися з ними по-гайда-мацьки, бо то єдине страх на них наводить!

3 о с я. Ти зробиш все по-свойому, бо пан ясновельможний тебе любить і слуха!

4 а л и й. Та воно ніби й так, а тілько став я помічать, що там, на дні, у його панській душі, живе ненависть і до хлопа, й до його віри, і часто він почав кривитися на мене!.. А що ж би то було, коли б такого друга, як-от Шмигельський, я не мав? Він один боротись проти кривди помагає. О, як би тут хороше жилося, коли б народ любила шляхта, як братів!.. (Г ляпу в у вікно.) Що це за люде? (У двері.) Джуро!

Зося (підбіга до вікна). Ціла юрба!

Входить джура.

Джура. Люде хотять бачить пана.

Чалий. Звідкіль вони?

Джура. Не знаю. Між ними один Кульбаба з слободи панської, а то чужі.

Чалий, бере шапку, хоче йти.

Зося (бере у нього шапку). Любий мій, будь обережний, не довіряй себе так сміливо юрбі!

Чалий. Бог з тобою! Чого ж я буду боятися? Між ними є Кульбаба з нашої слободи. Певно, скарги мають, а може, оселитись хочуть тут, у слободах моїх.

3 о с я. Ти Тх не знаєш, мій коханий, а я боюся посполитих

з того часу, як, пам’ятаєш, два гайдамаки, одягнені мов кметі, вмішались у юрбу посполитих і вбить тебе хотіли... Між ними ж був, здається, і Кульбаба...

4 а л и й. Так же ж не вбили! Горицвіта повісив я, а Кульбаба став першим між хазяїнами у Степашках!

Зося. Твоє життя, коханий мій, дорожче від мого,— храпи його дляхина нашого.

Чалий. Заспокойся, моя любко! Що з тобою?

Зося. У тебе так багато ворогів: і гайдамаки, і пани, й ксьондзи, а хіба не можна підкупить кого... Не йди до них, прошу тебе, зваж на мою ти просьбу. Поклич сюди Кульбабу одного і сам до бока шаблю причепи.

Чалий (в двері). Джуро, скажи, щоб Кульбаба прийшов сюди, в світлицю!.. Ну що ж, тепер ти спокійніша?

Зося. Надінь же шаблю.

Чалий. Зосю! І не сором? Гайдамацька жінка боїться посполитих.

3 о с я. Бо я свого гайдамаку без міри кохаю; а після того, як дав нам господь сина, я стала занадто полохлива, і все мене страшні думки гнітять... Може, через те, що я ще хвора... Прошу тебе: поки я видужаю і вернеться до мене прежній спокій, постав ти варту у дворі, бо в нас частенько, от як і сьогодня, нема ні одного озброєного чоловіка.

4 а л и й. З завтрішнього дня цілий десяток добрих козаків буде сидіть у нас в дворі і оберігатиме дорогий для мене спокій моєї любої жони. Тілько не тривож себе даремно, будь спокійна, моя голубко, бо тривогою своєю і в мою душу смуток наливаєш, і невідомий перше страх мене тривожить починає.

Зося. Я вже не буду.

ЯВА III Ті ж і джур а.

Чалий. Ну?.. Чом же Кульбаба не йде?

Джура. Гості приїхали до вас, пани з Немирова. Так Кульбаба питає: чи підождать, чи прийти завтра?

Зося. Чи не Шмигельський? (Глянувши у вікно.) Ні, Жезніцький пан, а з ним Яворський.

Чалий. Чорт їм рад! (До джури.) Скажи, щоб завтра Кульбаба прийшов з людьми. А зараз вели накрить столи та принеси горілки з льоху: нехай всі люде вип’ють за здоров’я пані і мого сина.

Джура вийшов.

Т і ж, без джури.

Зося (біля вікна). З ними мало не ціла хоругв надвірних козаків... Чого б то?

Ч а л и й. То так бояться. Жезніцькому ввижаються скрізь гайдамаки. Він хоробрий тілько в замку, а за стінами замку тремтить, як заєць. Я його терпіть не можу! І чого це вони притислись?

Зося. Це перший раз... Ти ж, Саво, не показуй виду, що гості не в пору.

ЯВА V

Ті ж, Яворський і Жезніцький.

Яворський і Жезніцький. Пану полковнику чолом б’ємо.

Чалий. Прошу вас так не жартувать, панове! Я сотник тілько, навіщо ж величаєте полковником мене?

Яворський. Слухаю пана.

Жезніцький (подає лист, Сава чита). Це не жарт, ми б жартувать так не посміли! Пан Сава справді є полковник! Полковника ж достав за те, що у поход послідній розвалив град запорозький на річці Бугові і розігнав відтіль ватагу запорожців-гайдамак, спаливши церкву їх!.. Вітаємо ще раз полковника!..

Зося. Саво! Ти церкву спалив?

Чалий. В запалі, моя голубко, в кривавім бою не розібрали, чи то церква, чи просто будинок,— і спалили!.. Це гріх великий на моїй душі... Я каюсь і жалкую... але не вернеш!.. Багато дечого не вернеш! Ну, що про це... Зате, як бачиш, тепер полковник я і справді! Вибачайте, панове, що зразу не повірив.

Жезніцький. І не тілько полковник, а віднині Сава Чалий благородний шляхтич Речі Посполитої! А от і грамота від короля! (Кланяється, за ним Яворський.)

Чалий (розвернувши грамоту, поцілував). Спасибі вам, панове, за добрі вісті! Прошу сідати.

Сідають.

Тепера, Зосю, не будуть родичі тебе цуратись.

Зося. Байдуже. Шляхтичів багато, а Сава один!

Жезніцький. Ясновельможний гетьман теж віта полковника свого з королівською милостю і просить прибуть до нього завтра на обід і разом з тим принять ще подарунок. (Подає ш{е лист і кланяється.)

Зося. Що там ще?

Чалий (чага). Ясновельможний гетьман дарує синові нашому сто тисяч злотих і просить... щоб я сина свого... хрестив у католицьку віру!..

Зося. Для чого ж то?

Сава. Об цім ми побалакаєм з тобою опісля... Стілько, панове, разом наград, що я не знаю, що й сказать! Завтра приїду сам в Немирів і там подякую ясновельможного гетьмана за його ласку до мене! Джуро, меду!

Жезніцький. Тепер пану полковнику і шляхтичу не випада стоять, як перше, за хлопські інтереси, повинен він оберігати інтереси панські.

Джура вносить мед.

Чалий (налива кубки). Холопський і панський інтерес один: спокій і добробит! Але краще ми не будемо про це балакать, бо пан Жезніцький занадто розходиться зо мною у поглядах і вийде суперечка, а у такі щасливії хвилини я б не хотів сваритися з гостями дорогими. Прошу, панове.

Яворський (бере кубок). Слухаю пана!

Жезніцький. За здоров’я прекрасної пані полковни-кової і її сина.

П’ють.

Чалий (знов наливає). А пан Шмигельський ще не вертався?

Жезніцький. Нема ще й досі, і ясновельможний гетьман тривожиться.

Чалий. Я й сам в тривозі немалій, бо маю відомості, що тут десь недалеко Гнат Голий, і завтра я сам хочу йти шукать його ватагу... Прошу, пайове!

Яворський (бере кубок). Слухаю пана!

Жезніцький (бере кубок). Пан Шмигельський заздрить пану полковнику і, не пораявшись, пішов сам у погоню, щоб самостійно лаври взять.

Чалий (наливає). Пан Шмигельський — лицар. Велику має честь і славу при всіх дворах панських і нікому не завидує! Панове, прошу! (Бере кубок.)

Яворський (бере кубок). Слухаю пана.

Жезніцький. Ну та й слухняний же пан Яворський, коли приходиться пить мед!

Чалий. Зосю! Почастуй нас, рибко!

Зося (наливає). Прошу випить за здоров’я мого гайдамаки!

Жезніцький. Шляхтича!

Яворський (бере кубок). Слухаю пані!

Жезніцький. Прекрасну пані Зофію пан Яворський слуха, а свою пані не слуха!

Яворський. Ба, слухаю! Присягаю! Ми так кохаємось, що жить одно без другого не можем. От я вже зану-дився за моєю панею, бо хвилина без неї мені віком здається!

Жезніцький (Чалому). Бреше! Щодня б’є канчуком! Ну, пане Яворський, їдемо до Немирова.

Яворський. Слухаю пана.

Жезніцький. А як же б пан не послухав, коли вже сонце над заході і треба засвітла добратися до замку, щоб часом де не злапав нас бестія Голий!

Чалий. При вас мало не ціла хоругв козаків — і пан боїться?

Яворський. Я? Ні крапелини, присягаю! Що я їм зробив?..

Чалий. І правда. А пан Жезніцький?

Жезніцький. У-у! Противні морди! Але і я їх не боюся, коли вони сидять у мене в тюрмі. (Сміється.) Прощайте! (Іде до дверей.)

Яворський. Завтра побачимось!

Чалий. Як будем живі!

Жезніцький. А чого ж нам помирать?.. Певно, пан полковник дума, що ми піймаємось і справді Гнатові у лапи? Не піймає! У нас коні добрі...

Вийшли. Чалий за ними.

ЯВА VI Зося одна,- іде до дверей.

Зося. Бабуню! А йдіть сюди! (Іде до колиски, тихо, замислившись. Здригнула.) Сава сказав, що Гнат тут близько десь, і в мене ноги затремтіли... І раз у раз так страшно робиться мені, коли я чую ім’я Гната!.. Сава його так любить, а він на Саву ножа гострить. Цур йому, нехай він згине...

Входе баба.

Перенесем, бабуню, дитя в опочивальню.

Ті ж і Чалий.

Чалий. Вже виносите мого козака від мене? Ну, прощай, сину, рости здоров!

Баба. Я сама, пані, однесу. (Виносить.)

Чалий. Га? Зосю, чула?

Зося. Що, Саво? Що?

Чалий (запальчиво). Мало їм, бач, того, що я роблю для них, вони ж обманюють мене, не виповняють слова, та й ще хотять купить мою дитину, хотять, щоб сина я свого хрестив не в грецькую, а в католицьку віру?.. Яка образа, яка зневага!

Зося. Хіба ж вони тебе примусить можуть! Тепер ти шляхтич,-рівний гетьману самому, то й король заступиться за тебе!

Чалий. Я й сам за себе заступлюсь. Але не в тому річ! Ти тілько подумай!\Чого хотять? І хотять, знаючи, що я за віру грецьку заступаюсь. Виходить, псом мене всі лічать, що я за гроші і почесті, і віру проміняю, і стану люд свій до унії примушувать!.. Помиляються! Гайдамаки—одно, а віра—друге!.А Не від гетьмана ця думка йде, а від ксьондзів!

3 о с я. А коли так, то не тілько син твій не буде католиком, але і я, жона твоя, пристаю до грецької віри, і не посміє нас ніхто за те судить, бо жона і муж — тіло одно, а в однім тілі і дух повинен буть один!

4 а л и й. О горлице моя! Я родину покинув, по ній тужив би я безмірно, коли б краса душі твоєї мені боротись з ними не помагала всякий раз,— як от хоч би й тепер! Ти — родина моя, ти — все для мене!.. Ох, як жалкую я, що тоді, коли ти бранкою була, в корчмі сиділа, не одруживсь з тобою і не покинув все, щоб тихе, мирнеє почать життя там далеко-далеко — десь над Дніпром!.. Навіщо слава, почот, маєтки? А там з тобою був би рай!

Зося. Так що ж, тікаймо звідціля... Я тут боюся усього, а особливо Гната Голого! Бо ті гайдамаки, що їх звелів повісить ти, казали, що їх послав убить тебе Гнат Голий! Тікаймо! Мені так хочеться десь жить далеко від людей, з тобою щохвилини вкупі, а тут ти ходиш у походи і кидаєш мене, і раз у раз я повна страху, що вже не вернешся з походу!

Чалий. Прийдеться утікать... (Піднімається і слуха.)

Зося. Чого ти? Наче що побачив, слухаєш!

Чалий. Ти нічого не чула?

Зося. Ні.

Чалий. Мені здалося, наче хто під вікном сказав: «Добривечір!»

Зося. Ой!

Чалий (ласкаво). Бог з тобою. А може ж, і справді хто сказав: «Добривечір».

Входить джура і ставить свічку на стіл.

А подивися, чи нема кого там на подвір’ї.

Джура вийшов. Чалий бере Зосю за стан і садовить біля себе.

Сядь коло мене та пригорнись до мене, моя бранко!

Зося (сіла і пригортається). Бранка! Ох, як гарно тоді було, коли я тебе щовечора у корчмі ждала, аж радісно згадать! Сидю, в вікно дивлюся і вся тремтю... Та тілько то не страх був, як тепер, то. була тривога, що серце наповняла і прудко гнала кров, малюючи у мріях чарівну постать страшного всім і славного на Україні Сави, которого я так покохала, так (дивиться на Саву), що батька, матір, все для нього забувала і рада б з ним була в корчмі весь вік сидіть — отак! (Обгортає його шию і цілує.)

Чалий. Чого ж ти вся тремтиш?

Зося. Від щастя, милий, біля твоїх грудей — страху нема! Я зараз смілива така, я — справжній гайдамака і нічогісінько вже не боюсь: з твоїх грудей в мої перелилася смілість і одвага.

Входить джура.

Джура. Не видко ніде нікого: ні біля світлиці, ні на подвір’ї. (Вийшов.) 4

Чалий. Отак, коли стривожишся чого, тоді і вбачається, і вчувається.

Зося. А, пусте.

Входить баба.

ЯВА VIII

Баба. Ідіть, пані, погодуйте сина.

Зося. Плаче?

Баба. Ні, тілько мурчить.

Чалий. А ніхто не приходив у двір?

Баба. Ні, нікого не було!

Ч а л и й. Почулось!.. Іди ж, голубко, та й спатоньки лягай, а я листи ще напишу і сам прийду до тебе.

Зося. Може б, я ще прийшла сюда?

Чалий. Краще спи! Нехай тебе хранить господь!

Зося (іде, і од дверей). А може б, ти завтра листи написав, бо вже нерано...

Чалий. Не будь же дитиною, моя люба, у мене діло є.

Зося. Ну, то я вже піду... (Постоявши.) Слухай, Саво, і я з тобою поїду завтра в Немирів, і сина візьмемо. Добре?

Чалий. Гаразд.

Зося. Мерщій же пиши листи, бо я однаково не буду спати. (Пішла.)

ЯВА їх Сава один, сіда до столу.

Сава. В Немирів завтра не поїду, а напишу ясновельможному листа, що повертать свій рід у католицьку віру я не згоден, бо це б зневажило мене перед очима всіх панів, яко одступника від предківської віри, за котру вчора ще боровся з ними! (Пише, потім перестає, піднімається і слуха.) Проклятий пугач, як засміявся погано!.. (Сіда і пише.) І де він взявся? Учора двох убив, і більш, здається, тут їх не було. (Пише, по хвилі здригнув, підняв очі на вікно і слуха.) Що це? Здалося, наче знову хто сказав «добривечір»! А, дурість! Ну, добривечір, то й добривечір... Коли б мерщій вертавсь Шмигельський. Я цілий день сьогодня жду його і тим себе так розтривожив, що ніяк не віджену тяжких думок, все більше й більш нагнічують вони мій мозок... Дивна річ... Коли я жив в степу, в норі, у лісі,— не знав тоді такої я тривоги... А тепер, от як не силкуюсь,— нічого не зроблю

з собою!.. Особливо сьогодня. Оці награди мов ранили чим гострим і отруїли мою душу.4 От чую, наче хто шепче мені і зараз, що праця та, яку я у своїх думках лічив корисною народові, була і єсть на користь лиш панам! І чую я, що єсть тут правда — страшна, страшна правда!.. За те, що гайдамак, своїх братів, ловив і смерті предавав найкращих оборонців прав народних, за те, що церкву божую спалив,— полковник я і шляхтич!.. Шляхтич? Рідня, виходить, всім панам!.. Ох, як мені иудио і на серці трудно! Здається, зараз би вернувся до своїх у ліс, у нориі. Зося піде скрізь за мною... А там я вигодую сина свойого Саву козакам на славу! І він закриє батькові гріхи! Ох, ні!.. Заросли мої шляхи тернами — немає повороту... Нема! Нема! (Б'є кулаком об стіл, говоре нервно, ніби хоче заглушити тривогу душі.) І не треба! Дитячий страх напав на мене, і я себе мордую. Щоб край утихомирить, то треба припинити дику волю гайдамацьку, поки не захопив цей рух увесь народ!.. Так... Так!.. Як море зрадливе сьогодня на лоні своїм гойдає тихо байдак і мов присипляє пливця, а завтра в мент один скаженіє і б’є на тріски той самий байдак і топить у хвилях своїх навісних необачного пливця — отак і народ: коли розірве ланцюг покори, подібен морю навісному! Покірний ще сьогодня й тихий,— він в мент один страшну підніме бурю, і Посполиту Річ потопить в крові, і все оберне у руїну! Пріч же, сумні думки, пріч! Не проти народа я воюю, а проти гайдамак; народові ж бажаю миру і спокою, щоб він під панською рукою добув широкої освіти і прав на вільне й корисне життя для всього краю. (Здригнув і прислухається.) Знову хтось сказав «добривечір»! (Іде до вікна і, заглянувши, одскакує.) Що це? Ввижається мені! Чи й справді то Шмигельський?!! (Підходе до вікна.) Пан Шмигельський, блідний, і з уха кров дзюрчить! Пане Іване! Чого ж ти... Щез!.. Це мана... Це так мені здалося...

ЯВА X

Чалий і джура.

Чалий. Це ти в вікно заглядав?

Д ж у р а. Ні.

Чалий. І нема нікого?

Джура. Ба, приїхав зараз козак з хоругви пана Шми-гельського.

Ч а л и й. Де він? (Хутко, не діждавшись одповіді, вийшов.)

З других дверей виходить Зося.

ЯВА XI

Зося. Джуро, що там сталось, що пан так прудко вийшов? Мені здалось, що пан Шмигельський приїхав?

Джура. Ні, пані, козак з його хоругви.

Зося. То, певно, він вернувся?

Джура. Не знаю.

Зося. Здається, йдуть! Ти не кажи, що я виходила, щоб пан не ггіівавсь.

Джура. Слухаю, пані.

Зося зиикає за двері.

ЯВА XII

Ч а л її й і надвірнії іі коза к. У козака голова перев’язана.

Чалий. От через що я так тривожусь цілий день — душа нещастя чула! Ну, ну—далі розказуй...

Козак. Я певен, що всі там полягли, до одного усі.

І їх там полягло багато. Коли уранці після бою до мене знов вернулося життя, то я побачив, що балка вся завалена була козачим трупом — немовби хто позвозив їх багато так навмисне. Шукав між трупом я сотника пана Шмигель-ського, але його там не було. Коли на гору вийшов, то на горі

з десяток наших коней уже здихало, бо в них розпорені були їх животи, а далі паслось скілько коней, так я піймав одного і от до тебе прискакав з цією звісткою лихою!

Ч а л и й. О боже мій, яка потеря! Це Гнат — його робота, бачу... Ти знаєш місце добре?

Козак. Знаю.

Чалий. Так ти нас проведеш туди. Іди тим часом спочивай, обмий і перев’яжи свої рани. Джуро, дай йому добрий кухоль меду, скажи, щоб зараз коней трьох сідлали, і сам вертайсь сюди.

Джура і козак вийшли.

(Сава сідає і пише лист, а написавши.) Сто душ лягло на полі і з ними кращий друг! Друг, котрий підтримував всякчас мій дух, друг, що вмів розгонити найтяжчі хмари життєві, які гнітили часто мозок мій, і душу, й серце!.. О, тепер я попалю усі ліси, я виверну все гайдамацьке гніздо, я за-платю за смерть Шмигельського ваіѴі всім сторицею, страшно, страшно заплатю!!

Входить джура.

ЯВА XIII Чалий і джура.

Чалий. От три листи; один, що згорнутий удвоє,— в Немирів! Другий, що край один заламаний,— у Тульчин; а третій, одкритий,— в Рубань! Птицями нехай летять всі три!

Джура. Тоді у нас нікого не останеться в дворі, бо Харко й Трохим пішли на слободу і досі не вернулись.

Ч а л и й. Так ти па слободу йди зараз і в двір до мене поклич Кульбабу; скажи йому, щоб він узяв з собою всіх своїх товаришів, що колись були у гайдамаках. Вони мені потрібні і за послугу будуть мати добру плату. Іди ж мерщій! А не забув, куди який послати лист?

Джура. Цей — в Немирів, цей — у Тульчин, а цей — у Рубань.

Чалий. Так.

Джура -пішов.

Годі вагатись, годі!

І ти не спиш ще на лихо?

Зося. Яке там лихо? Я чую тривогу; скажи, що сталось? Я ні жива ні мертва!

Ч а л и й. Молю тебе, не заважай мені! Сотня Шмигель-ського пропала, і я піду шукать її. Скоро збереться сюди вся близька милиція, і я виступлю зараз, по дорозі захоплю решту — і в поход!

3 о с я. То нехай коней зараз запрягають, і я поїду у Немирів з сином, бо тут без тебе я не зостанусь.

4 а л и й. Я вже послав на слободу, і зараз сюди прийде, Кульбаба,- а з ним п’ятнадцять таких молодців, що і на сотню підуть. Для всіх роздам я списи, порох, кулі і мушкети. Це буде твоя варта. Коли ж захочеш їхать, то завтра вже поїдеш у Немирів; а варта все ж таки нехай стоїть в дворі... Іди ж, моя голубко, і спи спокійно, тебе одну я не покину! Знай, що у дворі у тебе буде п’ятнадцять добрих молодців! Іди і спи спокійно. Мені немає часу: треба ще написать ясновельможному, бо все, як бачиш, раптом перемінилось!

Зося. Я слухаю тебе, і спокій мов росте в моїй душі. Прощай, мій сокіл ясний! Боже, як не хочеться з тобою розлучатись... Згадуй свою Зосю, а я щохвилини буду з тобою розмовлять, бо біля мене малий Сава! Прощай!

Сава. Будь здорова, моя зоре. (Цілує її.)

Зося. Зайдеш же сина перехрестиш. (Вийшла.)

ЯВА XIV Сава один, пише.

Сава. Увесь тремтю від злості... Коли б мерщій милиція... (Пише.) Кипить моя душа!... Я не так до вас приймуся... Коли б піймавсь мені тепер сам Гнат — я і його без жалю на палю посадю! (Пише.)

По хвилі входять тихо Гнат, Медвідь і Кравчина.

ЯВА XV

Чалий, Гнат, Медвідь і Кравчин а.

Гнат. Добривечір!

Чалий повертається і схоплюється з крісла.

Здоров, здоров, пане Саво! Здалека ти нежданії гості маєш, чим будеш вітати?

Чалий (шука очима броню). А чим же я таких гостей привітаю... Послав мені господь сина, буду в куми звати.

Гнат. Не кумовать тобі, Саво, з нами; не пить горілки та медів з преславним товариством, а заплатити перше треба за сукні та за адамашки, що ти нажив, пане Саво, з козацької ласки...

Чалий хоче взять шаблю. Медвідь йому дорогу заступає. Сава хоче взять рушницю, що в другім кінці стоїть,— Кравчина заступа йому дорогу.

Сава, нахиливши голову, хвилю мовчить.

Чалий. Чого ж брати мої хотять? Чи битись, чи миритись?

Гнат. Прийшов час, Саво, розплатитись за кривди ті, які ти нам і людям всім своїм зробив.

Чалий. Я лиш обороняв від кривди вашої ввесь край. Один проти другого ми у поле виступали, озброєні, мов лицарі на герць! Тепер же ви утрьох на мене безоружного напали,— цього не дозволя честь лицаря такого, як ти, Гнате! Коли вже воля божа є на те, щоб з вами розплатився я, дозволь же і мені мою ти шаблю взяти, тоді один я проти трьох кривавий бой прийму, а бог нехай рішить, і мертвий той нехай поляже, хто кривди більше наробив!

Гнат. На поєдинок ти не маєш права з нами, бо потеряв козацьку честь! За те, що кіш у Чорнім лісі наш спалив, напавши зрадою на нього; за те, що ти ловив товаришів своїх і в руки панські віддавав; за те, що церкву ти спалив,— тебе громада наша смерті присудила, і виповнить присуд громадський ми взялись... Проти громадського суда оборонятись шкода!.. Колись, хрестами помінявшись, ми перед образом дали присягу оборонять людей своїх від лядської кривди і напасті; присягу ту зламав ти, брате, тепер вона тебе вбиває!

Всі троє обступають Чалого і проколюють його шаблями, проколовши,

од ступ а юті».

Чалий (падає)}Простіть... Я смерть приняв за рідний край... Я кров’ю змив свою вину.4 ПрощайтеЛ (Умирає.)

Гнат. Прощай!.. Краще, брате, гнить тобі в землі, аніж з ляхами вкупі на наші голови козачі меча здіймать і на безчестя козачеству всьому свій лядський рід тут розмно-жати.

Завіса.

ХАЗЯЇН

Комедія в 4 діях

ДІЄВІ ЛЮДЕ

Терентій Гаврилович Пузир — хазяїн, мільйонер.

Марія І в а повна — його жінка.

Соня — їх дочка.

Ф е н о г е н — права рука хазяїна.

М а ю ф е с — фактор.

Павлина — кравчиха з города.

Зеле II сь кий 1

економи.

_ . І ^ХЛ^ 11'-/ 1ѴІ гі •

Л іхта ренко )

К у р т ц — шахмейстер.

Петро Петрович Золотни цький — родовитий багатий пан.

Калиновим — учитель гімназії.

Зозуля — помічник Ліхтаренків.

Лікар.

Харитон — розсильний,

Петро.

Д е м’я н.

Дівчин а.

Юрба робітників.

ДІЯ ҐІЕРША

Кабінет.

ЯВА І

Феноген (входить з бокових дверей з халатом в руках. Говоре в другі двері). Петруша! Скажи хазяйці, що халат у мене...

А, це ви, Григорій Мойсєєвич? Заходьте!

ЯВА її Феноген і Маюфес.

М а ю ф е с. Доброго здоров’я, Феноген Петрович!

Феноген. Здоровенькі були. Що це ви нас відцурались? Давненько я вас не бачив.

Маюфес. Діла, діла, діла!

Феноген. Загрібаєте грошики!

Маюфес. Ет, поки заробиш грош, підошви побйош!

Феноген. Ну, не гнівіть бога! Домик чудовий купили!

Маюфес. За стілько літ — другії купили не домики/ а палати!

Феноген. Мало чого... Е-хе-хе!.. От гляньте!

Маюфес. Халат, ну?

Феноген. Халат міліонера! Бачите, як багатіють. Ще отакий є кожух, аж торохтить! Нового купувать не хоче, а від цього халата і від кожуха, повірите, смердить! Он як люде багатіють: учіться!

Маюфес. Ето што-нібудь особенного!..

Феноген. Ну й оказія ж нам була через цей кожух. Подумайте: швейцар не пускав Терентія Гавриловича у земський банк!

Маюфес. Ну, не пускав, а як пізнав, зараз пустив... Терентія Гавриловича і в рогожі пізнають!

Феноген. А так... Слухайте, Григорій Мойсєєвич, чи нема у вас на прикметі земельки?

Маюфес. Для вас?

Феноген. Еге. Постарів, треба на свій хліб.

Маюфес. Пора, пора самому хазяїном буть, хоч вам і тут добре.

Феноген. Гріх скаржитись! Та тільки то моя біда, що перше я купував, продавав і мав добрі куртажі, варт було побиватись; а тепер держить при собі. Коли-не-коли перепаде свіжа копійка! Так пошукайте для мене десятин п’ятсот.

Маюфес. Кругленький шматочок! Постараюсь. А тепер проведіть мене до Терентія Гавриловича.

Феноген. Ходім! Тілько шукайте землю поближче до вокзала...

Маюфес. Што-нібудь особенного...

Зел енський (з дверей). Феноген Петрович, можна?

Феноген. Заходьте, я зараз! (Вийшов з Маюфесом.):

Зеленський, а потім Феноген.

Зеленський. От і шапкуй перед хлопом! Не можна інакше: силу має, а може, сам і нацьковує, аби зірвать,— треба загодить!

Входе Ф с II о Г С II.

Феноген. А що скажете? Кажіть скоріще, бо незабаром сюди хазяйка вийдуть.

Зеленський. Терентій Гаврилович гнів на мене має, і я боюсь, щоб мене не перевели в Чагарник на місто Ліхта-ренка; а там менше жалування, у мене сім’я... замовте словечко... (Виймає гроші.)

Феноген. Та що ж я можу... Знаєте, який наш хазяїн, часом щоб не подумав, що ви мене підкупили, у нього честь — перше всього!

Зеленський. Дурно ніхто нічого не робе: ви для мене, я для вас. (Дає гроші.) Замовте добре словечко, ви найближчий до хазяїна чоловік.

Феноген. Та я попробую... Тілько хто його знає, як... (Бере гроші.) Це ви мені позичаєте... А якщо нічого корисного не вийде — я віддам.

Зеленський. Ваше слово все переборе. Нехай і в Чагарник переводять, та хоч би жалування не поменшили... Я крадькома сюди, а тепер в контору. (Вийшов.)

ЯВА IV

Феноген (сам, лічить гроші). Двадцять п’ять! Якби не давали, то я б і не брав. А коли дають — бери! І сам хазяїн наш всіх научає: з усьюго, каже, треба користь витягать, хоч би й зубами прийшлося тягнуть —тягни! Так він робив і т£к робить від юних літ, а тепер має міліони! Чом же мені не тягнуть, щоб і самому стать хазяїном. Та я й не тягну — дають. Тут і гріха немає!..

Голос Пузиря: «Феноген, давай халат».

(У двері.) Ще не зашили, зараз принесу.

ЯВА V

Феноген, Марія Івановна, Соня і кравчих а.

Феноген. Нате, та скоріще латайте, бо вже кричали, щоб подавать халат; а я піду до них, скажу, що ви взяли позашивать дірки. (Вийшов.)

Марія Іван овна. Ну лиш, приймаймось разом. Ось дірка. Ти, Соню, тут латочку наклади; а ось порвалось — тут я зашию; ви ж здіймайте тим часом мірку.

Всі принялись за роботу.

Хоч ти що хоч говори — не хоче купить нового, так оце я грошей крадькома наскладала, і ми йому такий халат справимо, що він і сам ним любоватиметься! Бачите, через два місяці рівно будуть іменини Терентія Гавриловича, треба, щоб халат поспів якраз на іменини. Я не можу йому від себе подарувать, бо буде страшенно гніватись, що такий роз-ход зробила, та ще й гроші брала крадькома. Халат, голубочко, 'буде дуже дорогий! Пятнадцять аршин ліонського бархату, по дев’ять рублів аршин, і двадцять аршин шовку по три рублі, шнур товстий шовковий, чистого шовку, з китицями,— тридцять рублів, вам за роботу п’ятдесят рублів — всього двісті сімдесят п’ять рублів. Це вже Соні так захотілось. Вещ цінна і хоч кому кинеться у вічі, а ви запросите тілько п’ятдесят рублів. Розумієте? Терентій Гаврилович як побачить, що таку дорогу вещ можна купить задешево, сказать, за безцінь,— зараз і купить! Так от ми й діждемось, хоч хитрощами, що цей халат він скине і буде носить такий, що хоч куди — не сором! Ви ж, голубочко, настьогайте підкладку густо-густо узорами; на полах вишийте в гладь буряки з розкішним бадиллям, а на бортах вишийте барана і овечку. Та зробіть так, щоб він зразу побачив, що вещ дорога, а продається дешево! Розумієте?

Кравчих а. Ох, матінко моя Мар’я Івановна, це то все розумію, тілько навряд чи поспію таку дорогу вещ скінчить за два місяці: робота велика, вишивка копотка, та ще, знаєте, зразок овечки і барана у мене є на подушці, а буряків нема.

Марія Івановна. Я вам дам і узори. А щоб поспішить з роботою — візьміть помішницю: я ж і гроші платю не малі — п’ятдесят рублів!

Кравчих а. Та вже і день і ніч будемо удвох з дочкою стьогать і вишивать, тілько прибавите п’ять рубликів.

Марія Івановна. Як гарно зробите, то й десять дам.

Входе Феноген.

Феноген. Готово?

Марія Івановна. Готово.

Феноген. Давайте, бо гніваються. Там якийсь чоловік з важним ділом. (Взяв халат і пішов.)

Марія Івановна. Ну, ідіть же, голубочко, я дам матеріал і узори.

Кравчиха вийшла.

Соня. Мамо! А по-мойому, вівці і буряки вишивать не годиться — це буде смішно... Краще на полах і на борту квітки та гарні мережки, фрески, у мене є узори.

Марія І в а и о в и а. Ні, Соню, квітки — то инча річ, то для молодого, а вівці і буряки татові, як хазяїнові, будуть приятніще. Я вже тата добре знаю, ходім!

Соня. Як хочете, а я б не раїла, бо буде смішно...

Ідуть.

Мамо! Як ви думаєте, чи не сказать би татові про предло-женіє Івана Миколайовича?

Марія Іванови а. Ні, дочко. Нехай на іменини приїде і сам скаже. Іван Миколайович — учитель гімназії, чоловік розумний, тс? зуміє з татком побалакать, а я тим часом попробую випитать.

Пішли.

ЯВА VI

З других бокових дверей виходе Пузир, Маюфес і Феноген.

Пузир. Феноген, не знаєш, зібрались економи в конторі?

Феноген, Одного Зеленського бачив. Ох, усердний чоловік, з коня не злазить.

Пузир. Якщо зібрались — клич!

Феноген вийшов.

(До Маюфеса.) Сідайте.

Мовчать

Трудне діло ваше... трудне. У мене своїх овець сорок тисяч, боюся, що паші не стане.

Маюфес. Де ж таки! Оце сказали: паші не стане!.. Торік, як я купив* у вас для одного німця валахів,— пам’ятаєте? — то для прийомки три дні їхали вашою землею... їхали ми цілий день. «Чия земля?» — питаємо. «Терентія Гавриловича Пузиря». На другий день знову питаємо: «Чия земля?» — «Терентія Гавриловича». І тілько на третій день, надвечір, почалась земля Гаврила Афаиасьєвича Чобота. Ха-ха! Княжество! Ціле княжество. Німець, що зо мною їхав, дивувався, хитав головою, цмокав губами, а на третій день, сміючись, сказав: «У цього хазяїна більше землі, ніж у нашім герцогстві». Єй-богу, так і сказав. Хе-хе-хе! Та щоб на таких степах не можна було випасти ще дванадцять тисяч овець?

Пузир. Та воно можна! А тілько я вам скажу, що, крім всього прочого, діло ваше огіасне... Я, знаєте, опасаюсь, щоб не було якої біди.

Маюфес. Помилуйте, чого бояться? Нічого боятись! Не такі голови це діло обміркували, щоб можна було боятись.

П у з.и р. Так то так! А тілько, знаєте, несостоятєльність на три милійона, та ще обміркована несостоятельність,— рідко кінчається благополучно!.. Щоб, бува, Петро не вскочив у злосні. А тут і я помагаю, переховую!

Маюфес. Що ви? Сохрани бог! Не такі люде ведуть і вестимуть діло... Петру Тимофеевичу помагають значні адвокати і самі найбагатчі купці та хазяїни. Я вже був у чотирьох — всі згодились: хто манухвактуру прийме, хто гурти, хто кінський завод, а з парового млина і винокурні горілку і борошно розвезем скрізь, постройки ж — діло рук чоловічих... хе-хе-хе! Ще й страхову премію візьмем. Не бійтесь, ми хапатись не будемо, а помалу, помалу все імініє зтаїть тихо, як віск на вогні...

Пузир. Опасне діло... А почому Петро Тимофієвич думає заплатить кредиторам, не чули?

Маюфес. Копійок по десять, а па худий кінець по двадцять копійок.

Пузир. Так. І Петру Тимофієвичу зо всіми розходами достанеться два милійона чотириста тисяч.

Маюфес. Ні, так не вийде. Рівно милійон назначено тілько на розплату і на всі розходи — агентів багато!

Пузир. Виходить, два милійона чистеньких? І це кругла сума! З нічого два милійона? Капитал! Такого капиталу кредитори не подарують. Найдуться завзяті, будуть судиться, а як діло дійде до суда — тоді*погана справа!..

Маюфес. Нікогда!! Візьміть в разсужденіє: вся ця сума розкинеться не на бідолах яких, а на московських, на лодзінських фабрикантів та на всякі банки! Фабриканти та банки розкинуть потері на других, підведуть свої баланси — і квіта. Ха-ха! Що їм така сума — виграшка!

Пузир. Еге! Для багатьох, мовляв, виграшка, а для одного капитал! З миру по нитці — голому сорочка!

Маюфес. Ха-ха-ха! Істина глибока.

Пузир. Ну, добре. Я переведу на свої степи дванадцять тисяч ваших овець до осені, а восени на салган разом з своїми. Це все добре... А яку ж я матиму користь за поміч?

Маюфес. От за цим же мене й послано до вас, щоб ви сказали свої умови.

Пузир. Трудне діло... Страшне, опасливо діло!.. Двадцять процентів з валової виручки. Менше не візьму.

Маюфес. А чом же не з чистої прибилі?

Пузир. Може, хто другий візьме з чистої.

Маюфес. Про других нічого й балакать. Все діло треба вести без документів, на честь! А кому ж повірить: тілько таким хазяїнам, як ви! Ви не захочете взять чужого?

Пу зир. Навіщо мені чуже, коли у мене й свого доволі... Так двадцять процентів з валової виручки. Коли согласні, переганяйте овець на мої степи.

М аюфе с. Ваше слово для всії околиці — закон, і вже коли не можна взять двадцять процентів з чистої прибилі, нехай буде з валової виручки. А дозвольте знать: які розходи будете лічить?

Пуз и р. Випас, чабани, догляд.

М аюфе с. Ваше слово — закон! А па які степи переганять овець?

Пузир. Па Суху Балку - три тисячі, на Роздолля — п’ять тисяч і на Кам’яний Брід 1 — чотири тисячі!

Маюфес. Завтра всі розпорядки зробимо... Терентій Гаврилович, я чоловік бідний, служу і вам, і Петру Тимофеевичу... Самі знаєте... Скілько ваша ласка?

Пузир. Поки не буде видко мого заробітку, я не можу назначить вам нічого. А восени, після салганів, я вас не обділю, заплатю по-хазяйськи.

Маюфес. Ваше слово — закон; ваша честь — вище всяких векселів і розписок! Надіюся, що не обділите бідного чоловіка! Прощайте, треба поспішать, щоб не пропустить поїзда.

ГІ у з и р. О, ще поспієте!

Маюфес. А чи на вашім вокзалі можна пообідать?

Пузир. Я нігде на вокзалах не обідаю, бо возю свої харчі. Феноген!

Входе Феноген.

Чи на нашому вокзалі можна пообідать?

Ф єн о г е п. Бухвет є.

Ма іо ф е с. Треба поспішать, бо їсти хочу, аж шкура болить.

П у з п р. Тут недалеко. '

Маюфес. Та мені небагато й треба: хоч би чарку горілки та шматок хліба... Ха-ха-ха! Так, кажете, бухвет є? Феноген. Є.

Маюфес. Прощайте! (Вийшов.)

Феноген і Пузир.

Пузир. Всякий чорт сюди прийде голодний, а ти його годуй! Нема, щоб з собою привіз солонини там, чи що. Нехай не звикають!

Феноген. Це не ресторація, а хазяйський дім!

Пузир. А він дума — постоялий двір. Клич економів.

Феноген (ідучи). Охо-хо-хох.

Пузир. Чого це ти так тяжко зітхаєш?

Феноген (махнувши рукою). Та...

•Пузир. Ну, що там, кажи?

Феноген. Зеленський наш дуже стривожений тим, що ви на нього гніваєтесь... А він чоловік усердний, сім’я велика... Жаль мені його дуже, а коли обидите, то й гріх,— він для вас і в огонь, і в воду! З коня не злазить цілий день, побивається...

Пузир. Оцього вже я не люблю! Краще ти не мішайся не в своє діло...

Феноген. Диви, мішаюсь! Самі питаєте, чого зітхаю? Я й кажу, бо у мене болить, а зовсім я не мішаюсь! Ви хазяїн, ваше діло хоч і без хліба зоставить вірного слугу.

Пузир. Ну, ну, годі вже... Клич!

Феноген (в двері). Заходьте!

ЯВА VIII

Входять Куртц, Зеленський і Ліхтаренко; увійшовши, кланяються.

Двері напіводчинені. Феноген,,пропустивши економів, сідає на стулі так, що йому все чуть і видно.

Пузир. Доброго здоров'я! Ну як таки ви, пане Зелеи-ський, і досі не загнуздали мануйлівських мужиків?! Де ж це видано, щоб на буряках платить робочому по тридцять п’ять копійок в день? (До Ліхтаренка.) Порфирій! Почому у тебе в Чагарнику робили і роблять поденно?

Ліхтаренко. З початку весни по п’ятнадцять копійок, потім по двадцять, тепер, в гарячу пору, по двадцять п’ять на їх харчах!

Пузир. Чуете? І по двадцять п’ять копійок багато, але все ж таки не тридцять п’ять! Та ще, либонь, ви й хар-чуєте?

Зеленський. Харчую.

Пузир. Боже мій! І харчуєте?! То це вийде по сорок п’ять копійок. Добре хазяйнуємо! Робочі все заберуть, а нам же що зостанеться, а чим же я буду вам жалування

платить? Так не можна, ви не вмієте зробити дешевого робітника!

З'еленський. У нас умови одні, а в Чагарнику, де Ліх-таренко,— умови другі.

Пузир. Умови люде роблять.

Зеленський. Околиця до околиці не приходиться! У Мануйлівці^2 люде більше зажиточні, ніж де: окрім своїх наділів, держать оброчну казенну землю в аренді, артілі почали заводить. А робочий, самі знаєте, тілько там дешевий, де землі нема, де нема за що рук зачепить, де бідність.

Пузир. Так ви зробіть у Мануйлівці бідність!

Зеленський. Це не од мене залежить.

Пузир. Вибачайте, пане Зеленський, це від голови залежить! От побачите, що там зробить Ліхтаренко. Слухай, Порфирій, я тебе переведут Мануйлівку, а вас, пане Зеленський, в Чагарник.

Феноген (за дверима). Ох-хо-хох!

Зеленський. Помилуйте, за віщо ж! Я торік чистої прибилі дав п’ять тисяч, а цей рік надіюсь...

Пузир. Порфирій дасть десять тисяч! Ви не умієте з народом, а Порфирій уміє, і дасть десять тисяч,— побачите! От що, Порфирій: мануйлівці запустили недоїмку і не заплатили. Через тиждень та оброчна земля, що держать в аренді мануйлівці, отдається з торгів на новий строк. Треба, щоб казенна земля зосталась за мною, чуєш?

Ліхтаренко. Попробую!

Пузир. Це тобі не борщ, тут пробувать нічого — треба взять! Ти розумієш? Взять! Казенну оброчну статтю взять! Наділи мужицькі на десять літ в аренду взять! А як мужик зостанеться без землі — роби з ним, що хочеш; а поки при землі, мужики все одно що бури, нічого з ними не зробиш!

Зеленський. Я вже пробував...

Пузир. Ви ніколи не пробуйте, а просто — їжте!

Зеленський. Мануйлівців не вкусиш!

Ліхтаренко. Аби зуби.

Пузир. Правда. Ти вже у Чагарнику взяв крестьянські наділи в аренду, тепер стежка протоптана, опит є, починай і в Мануйлівці.

З е л е и с ь к и й. Дозволяю собі звернуть вашу увагу на те, що у Мануйлівці є такий учитСль-артільщик і біля нього чоловіка три з молодих, що через них і Ліхтаренко зуби поламає.

Пузир. Порфирій, настали зуби! Опит є, стежка протоптана, шквар!

Ліхтаренко. Срібними та золотими зубами можна не то Мануйлівку, не то уїзд, а й губерню можна з’їсти!

Пузир, Нам нужен дешевий робітник, розумієте? А без дешевого робітника хазяйство вести —■ годі! Таюви, пане Зеленський, приймайте Чагарник від Ліхтаренка, а він прийме Мануйлівку від вас.

Зеленський. Помилуйте, в Чагарнику менше жалування, а у мене сім’я!

Феноген (за дверима). Ох-хо-хох!

Пузир (глянув на Феногена). Жалування вам буде те саме, що і в Мануйлівці, побачу, як будете справлятись по готовому!

Зеленський. Спасибі!

Пузир. Та от що: як тільки хліб знімете,— триста десятин стерні засієте магаром, щоб була добра отава, бо я купив ще дванадцять тисяч овець, треба гарно випасти на салган. А ви, Карло Карлович, завтра поїдете в степи на прийомку овець — їх туди приженуть. Увечері я дам вам наряд.

Куртц. Еті да, еті нєт!.. У нас сорок тисяч овса, а ще .дванадцять тисячов купіл, нужен другий помошник, без другий помошник — не можна.

Пузир. Обійдеться, чабани надежні.

К У р т ц. Еті — нєт! Чабан — цкелсй кричал, а шахмей-стер голова, еті — да!

Пузир. Для овець доволі вашої голови!

Куртц. Одна голова на п’ятдесят дві тисячов овса — еті нєт, еті нікогда.

Пузир. Доволі. Зате я восени вашу голову оливою гарно помастю.

Куртц. Ха-ха-ха! Олифа — еті да! Корошо!.. А только помошник нужно.

Пузир. Обійдетесь! А старшого чабана, Клима, виженіть зараз!

Куртц. Зашем, еті — да! Корошій чабан гнать? Собаку корошого гнать, еті — нєт!

П у з и р. Він мошеник!

Куртц. Клим?! Еті—нєг! Еті нікогда!

Пузир. Мені відомо, що як здавали дві тисячі валахів Крячковському, він за десять карбованців додав йому двадцять валахів лишніх.

Куртц. Еті — да? Еті — нєт!.. Еті нікогда! Помилял-ся — можна, проскакувал — можна, а за дєньгі — еті нікогда!

Пузир. А я вам кажу — продав! Вигнать! Мені нужні люде надежні, чесні, а як ви станете самі виправлять моше-ників, то мене обберуть, як липку. Вигнать! Я йому вірив, а він он який!

Курт ц. Еті — да?.. Еті — нет! Еті нікогда! Я будет узнавал. Шесний шабан, еті — паскудство. (Вийшов.) Пузир. Ідіть з богом!

Всі кланяються і виходять. Пропустивши їх, входе Феноген.

ЯВА IX

Феноген і Пузир.

Феноген зачиняє двері, стає па коліна перед Пузирем і цілує його в руки.

Пузир. Що це?

Феноген. Я вже знаю! Ви не скривдили чоловіка, і господь вас наградить! Перше діло — справедливість! Пузир. Та кого ж я обижав коли?

Феноген. Ніколи, ніколи! За те й вам господь дає. А вас обкрадають.

Пузир. Де ж ти візьмсйи чесних людей?!

Ф е н о г с п. От Клима ви вигнали, бо я дознався за ва-лахів і сказав, а тепер я вам скажу, що Ліхтаренко... Пузир. Що Ліхтаренко?!

Феноген. Дивиться крізь пальці, не глядить — от що! Та й сам руки вмокає! Як здавали пшеницю, так його поміш-ник, Зозуля, десять лантухів скинув у жида Хаскеля, що хліб скуповує і має на містечку магазин.

Пузир. Це так.

Феноген. Мені сам підводчик розказував, жаль тілько, що я забув його ім’я... Та Ліхтаренко, певно, знає все.

Пузир. Спасибі тобі, Феноген! Ти один у мене вірний слуга! Кругом крадуть і крадуть. Вели, щоб вернули Ліх-таренка.

Феноген одчиняє двері, а назустріч йому К у р т ц.

Феноген (до Пузиря). Карло Карлович!

П у з й р. Нехай іде.

Ф е и о г е н, пропустивши Куртца, вийшов.

ЯВА X

К у р т И І 11 у з н р.

Куртц. 'Гак біггь не должно. Еті нікогда!

II у з и р. В чім діло?

Куртц. Зічас справка дєлал: у мепья і у конторовських книгах три тисячі сорок валахів — еті да?

Пузир. Так.

Куртц. Дві тисячі продавал, еті — да?

Пузир Так.

Куртц. У менья тисяча сорок в руках. Знайшіт, еті — нєт, еті — нікогда; Клим — шесний шабан, проганяйть нельзя, еті — паскудство!

Пузир. А ви лічили тих валахів, що зостались, почім ви знаєте, що вони всі цілі?

Куртц. Еті — да! Я отвєчайт!

Пузир. То друга річ: не стане, то ви заплатите.

Куртц. Я заплатиль?! Еті — нікогда! Клим — шесний шабан, еті — да! А язик, еті — фі!

Пузир. Який язик?

Куртц (показує свій язик). Еті, еті — да! Язик работай— еті да! Ухо слухай, а голова не розсудов?.. Так бить не должно! Не надо слишіл, а надо відєл, еті — да!

П у з*и р. Ну годі, ідіть собі, Карло Карлович, і заспокойтесь. Нехай вже Клим зостається.

Куртц. Еті — да! Клим — нєт, Карл Куртц — нєт! Куртц всі знайт, еті — да! Спецаліста мєсто скрозь находіл!

Пузир. Ну, годі вже!

Куртц. Так бить не должно! (Стає серед сцени і показує язик.) Язик, еті — фі! Еті — паскудство! (Вийшов,)

ЯВА XI

Феноген і Пузир, а потім Ліхтаренко.

Пузир (до Феногена). Ну, що ти скажеш?

Феноген. Карло краде, а Клим помагає.

Пузир. Та всі крадуть, що й казать, кругом крадуть^.

Феноген. Та ще ви Карла боїтесь, от він і верховодить.

Пузир. А де ти його візьмеш, такого шахмейстера?

Феноген. Ну то нехай краде?

Пузир. Чого ж нехай? Треба слідкувать. От Карло поїде на прийомну, а ти, Феноген, шатнись по отарах на про-вірку.

Входе Ліхтаренко.

Що ж це, Порфирій, у тебе крали пшеницю, як возили на вокзал?

Ліхтаренко. Може. Сто тисяч пудів пшениці здавали, двісті підвід возило, може, хто й вкрав.

Пузир. Цілий віз пшениці твій помішник Зозуля зсипав у. Хаскеля.

Ліхтаренко. Де ж таКи! Лаитух-два — то може; а віз — то брехня! Не вірте!

Пузир. А чого ж ти дивишся?

Ліхтаренко. Щоб не крали!.. І на вокзалі здано сто тисяч пудів — вірно!

Пузир. То лишню наважили в амбарі?!

Ліхтаренко. Може, який лантух або два — то буває; де ж ви бачили, щоб у великій економії ніхто нічого не вкрав. Та хоч би у мене сто очей було, то й то не встережеш!

Пузир. Так, по-твойому, нехай крадуть?

Ліхтаренко. Я цього не кажу, всі крадуть по-свойому, та без того і не можна, Терентій Гаврилович! І розсиплеться, і загубиться, і вкрадуть яку малезну...

Пузир. З тобою сам чорт не зговорить. Я тобі образи, а ти мені луб’я! То нехай крадуть, питаю тебе? За віщо ж я тобі жалування платю?

-Ліхтаренко. А за тих сто тисяч пудів пшениці, що я здав на вокзалі, а ви гроші і&яли!

Пузир. Тьфу на твою голову! Чи ти одурів, чи чорт тебе напав?

Ліхтаренко. Терентій Гаврилович, ви тілько не гнівайтесь, а розсудіть гарненько. Будемо так говорить: ви мені дасте великий шматок сала, щоб я його одніс у комору! Я візьму те сало голими руками, і однесу сало в комору, і покладу: сало ваше ціле, а тим жиром, що у мене на руках зостався, я помастю голову — яка ж вам від цього шкода?

Пузир. Іди собі к чорту, бо ти наважився мене гнівить!

Ліхтаренко. Щасливі оставайтесь! (Іде.)

Пузир. А Зозулю зараз розщитать! Хатнього злодія не встережешся! Сьогодні він тілько голову помастить, а завтра чоботи, а післязавтра й сало візьме!

Ліхтаренко. Воля ваша. (Пішов.)

ЯВА XII Пузир і Феноген.

Феноген. От чоловік! І риби наловить, і ніг не замоче! Пузир. Я знаю, що вій більше всіх краде, та зате і мені велику користь дає!

Феноген. Ось газети і листи з вокзала привезли. Пузир (бере листи). Поклади, газети на столі, -увечері Соня прочитає. (Чита лист.) Феноген, ти знаєш Чоботового сина, Василя?

Феноген. Бачив. Бова-Королевич! 3 Пузир. Старий просить дозволу сватать Соню. Феноген. Перше спитайте Соню.

Пузир. Що ти мелеш, з якої речі? Сам кажеш, що Бова Королевич, до того один у батька, а батько хазяїн на всю округу... Якого ж їй жениха?!

Феноген. А може, у неї є на прикметі!

Пузир. Пройдисвіт! Так буде, як я хочу!

Феноген. Ой, це вам не Катя, та мовчала до смерті, а Соня...

Пузир. Ет, дурощі! (Читає.) Феногенушка! (Встає.) Знай наших! Получив орден Станіслава Другої степені на шию 4 — а?

Феноген (цілує його в руку). Слава богу! (Витирає сльози.) Покійний батюшка порадується на тому світі!

Пузир. Не дурно пожертвував на приют^5. Восени поїдемо на засіданіє в земський банк — нехай всі ті, що сміялися з мого кожуха, губи кусають!

Феноген. Так ви зробіть собі, Терентій Гаврилович, нову хорошу шубу ї хороший сіртук* бо орден буде у вас на шиї, а кожух зверху, то нас знову швейцар виганятиме з прихожої, як торік виганяв.

Пузир. Я розхристаюсь, як будемо входить; тілько на поріг, а тут йому перед самим носом блись — орден! Ну, та й швейцар мене тепер пізнає! Дався я йому взнаки; пам’ятаєш, як молив потім, щоб я його простив,— у руки цілував, навколішки ставав!

Феноген. Перше опаскудив, на сміх усім кинув, а по-, тім просив... Такого хазяїна виганяв з прихожої, прийнявши за старця, а все через кожух. Старий він, тридцять літ носите, дуже торохтить і сильно лоєм тхне.

Пузир. Ну, гаразд. По случаю ордена зроблю шубу з лисичого хутра.

Феноген. Єнот краще!

Пузир. Ну, єнот!.. Хтось стука!

Феноген (одчиняє: двері.). Петро Петрович!

Пузир. Милості просимо!

Входо З О Л О Т II Н Ц Ь К II її.

ЯВА XIII

Феноген, Зо ЛОТНИЦЬК II й і Пузир.

Феноген цілує Золотпицького в руку.

З о л о т п и ц ь к и й. Здоров, здоров, Феноген! А ти, Крез 6, як поживаєш?

Пузир. Вашими молитвами.

Чоломкаються.

Хоч і не такий кремезний, як вам здається.

Золоти ицьк и й. Не кремезний, а Крез! І все в тім же халаті! Пора тобі його скинуть!

Пузир (сміється). По-домашньому, по-хазяйськи!

З о л о т н и ц ь к и й. Давно я тебе не бачив! Що ж, багато ще купив землі?

Пузир. Нема підходящої!

Золотницький. Все скупив?

Пузир. Ні, ще не все! Може, продаєте Капустяне?

Золотницький. Дай віка дожить, не виганяй ти мене з Капустяного! ГІотомствених обивателів і так небагато в околиці осталось, все нові хазяїни Захопили, а ти вже й на мене зуби гостриш. Успієш ще захватить і Капустяне, і Миро-любівку.

Пузир. Ні, мабуть, не доживу до того часу!.. А скілько б ви справді взяли за Капустяне? Я не купую, а тілько так цікавлюсь!

Золотницький. Приціняєшся на всякий случай! Ха-ха-ха!.. Два міліони! А? Не по зубах?

Пузир. Продавайте, то й побачите, чи по зубах, чи ні!

Золотницький. Не можна разом все ковтнуть — підожди трохи! От я строю сахарний завод, завод лопне — Капустяне твоє! Ха-ха-ха! Слухай, поки там що: приставай в компанію, три чоловіки уже єсть, давай чотириста тисяч — будеш четвертий, і поставим в Капустянім сахарний завод!

Пузир. Не моє рукомисло! Я цього діла не знаю, а коли не знаєш броду — не лізь прожогом в воду! Ставте самі, а мені дасте сто тисяч авансу, то я вам на увесь завод постачу буряка, як тепер постачаю па Кульпинський заводі

Золотницький. А ги все-таки обдумай. Буряки буряками, а прибиль від заводу само собою. От поїдемо зараз у город, там тобі все викладуть як на долоні, і ти побачиш, що діло корисне. Завідський промисел — велика річ!

Пузир. Я ще до цього не дійшов!

Золотницький. Пора вже. Поїдемо зараз в город, я тебе обзнакомлю з ділом, а ти, прислухавшись, обдумаєш.

II уз и [). Цс можна. До речі, мені треба орден получить.

З о л о т и II II ь К И Й. Який?

Пузир. Станіслава второй степені на шию!

З о л о т и п ц ь к и й. В такім разі шампанського став!

Пузир. А де я його вам візьму?

Золотницький. Так у городі поставиш, там найдем.

Пузир. Та, може, я ще і не поїду, бо діла у мене дома є й трохи таки нездужаю.

Золотницький. Уже злякався, що шампанського треба ставить. Ну, я сам поставлю; а тим часом давай чого-небудь попоїсти, бо ти не догадаєшся нагодувать, а я голодний!

Пузир. Зараз будемо обідать. Тілько вибачайте — у мене фрікасе нема, а по-хазяйськи: солонина до хріну, борщ, заварювана каша до сала та пиріг, може, є з яблок.

Золотницький. Чудово! Аж слина котиться! Слухай, ти ж, здається, земський гласний 7?

Пузир. Торік вибрали. Тілько я ще ні разу не був. (Сміється.)

Золотницький. Нічим хвастать: це тобі не робе честі. От поїдемо, так будеш і на собранії — завтра почнуться; на черзі важне питання: продовольствіє голодного люду до урожаю.

Пузир. Це до мене не тичеться. Це химера! Голодних буде тим більше, чим більше голодним помагать. Он у мене робочим поденним платять тридцять п’ять копійок. Нехай голодні ідуть до мене по п’ятнадцять копійок на роботу.

Золотницький. Діло. От ти це саме скажеш на собранії, і тобі привезуть тисяч двадцять робочих.

Пузир. То вони мені й голову об’їдять!

Золотницький. Ото-то бо й є! Виходить, треба щось інче придумать, треба обсудить, душею увійти в становище голодних, не дать їм загинуть, не дать розповсюдитись цинготній болізні.

Пузир. Це не моє діло!

Золотниць КлИчр. Як?

Пузир. Чудні люде! Голодних годуй, хворих лічи, школи заводь, пам’ятники якісь став!.. Повигадують собі ярма на шию і носяться з ними, а вони їх мулять, а вони їм кишені продирають. Чудні люде!

Золотницький. Які пам’ятшіки? Не розумію. При чому тут пам’ятники?!

Пузир. Не розумієте? Так от поки ще до обіда, прочитайте оцей лист. (Дає лист.)

Золотницький (читає). «В Полтаві дозволено поставить пам’ятник першому українському поетові Івану Петровичу Котляревському. На цей пам’ятник гроші збирають формально в Полтавщині, але приватно можна жертвувать звідусіль. В числі жертвователів і досі вашого імені нема, але це, певно, від того, що ви не знаєте про таке благородне діло. Так от я і оповіщаю вас про це, щоб доставить вам приятність, разом з другими земляками пожертвовать на пам’ятник поета. Гроші висилаються полтавському голові^8.

Готовий до послуги. Храменко». (Прочитавши, дивиться на Пузиря і говоре.) Ну?

Пузир. І я кажу — ну?.. Чого їм треба?

З о л о т н и ц ь к и й. Ти хто такий? Малоросіянин?

ГІузир. Не криюсь. Прирожденний хохол!

Золотницький. Так от і пожертвуй на пам’ятник народного поета.

Пузир. З якої речі?'Я жертвую на приюти...

Золотницький. Ждучи награди?

Пузир. Не криюсь. А Котляревський мені без надоб-ності!

Золотницький. І як тобі не сором отаке говорить? Такий хазяїн, такий значний обиватель, ще й кавалер, а говориш, як дикий, неосвічений мужик: «Котляревський мені без надобності!» Противно й слухать! Поети єсть соль землі, гордість і слава того народа, серед котрого з’явились; воли служать вищим ідеалам, вони піднімають народний культ... Всі народи своїх поетів шанують, почитають і ставлять їм пам’ятники!!!

Пузир. То, виходить, ви пожертвуєте?

Золотницький. Аякже! Завтра вишлю триста рублів!

Пузир. Ну й буде з них, а від мене не поживляться!

Входе дівчина.

Дівчина. Пожалуйте обідать!

Золотницький. Прощай!

Пузир. А обідать?

Золотницький. Обідать у такого хазяїна важко, тут і кусок в горло не полізе. До земських діл тобі нема діла, луччих людей свого краю ти не знаєш, ©нать не хочеш і не ціниш — я соромлюсь сидіть поруч з тобою за столом!

Пузир. Та чого ви так ображаєтесь за того Котляревського, хіба він вам брат чи сват?!

Золотницький. Ах ти, нещасна, безводна хмара! І прожене тебе вітер над рідною землею, і розвіє, не проливши і краплі цілющої води на рідні ниви, де при таких хазяїнах засохне наука, поезія і благо народа!!!

Пузир. Та це ви щось таке говорите, що я не розумію. Милості просю обідать!

Золотницький. Ні, поки не даси мені слова, що поїдеш в земське собраиіє і пошлеш гроші на пам’ятник Котляревському, доти не сяду з тобою за стіл!

Пузир. Та вже для вас: і поїду, й пошлю! (Бере його під руку.) Не робіть же мені безчестя! (Веде його.)

Золотницький. Ах* ти... хазяїн, та й більш нічого!

Завіса.

ДІЯ ДРУГА

Сад: гаївок, клумби, ослони.

ЯВА І

На сцені нема нікого. По хвилі за сценою чуть голоси: «Ми не собаки,— і собак краще годують! Може, хазяїн і не знає!» Входить юрба робочих.

Петро. Ходім до хазяїна, нехай побаче, яким хлібом нас годує Ліхтаренко. А ось і борщ — голощак! (Показує глечик.)

Дем’ян. Нічого не поможе! Краще знімемось отак, як єсть, усі, й другі за нами, та ноги на плечі й гайда!

Петро. Не вигадуй! Ніхто не прийме на роботу, а тим часом Ліхтаренко приведе нас сюди силою.

Дем’ян. Так ми знову покинемо!

Петро. Тоді посадять! І ми тілько літо прогайнуємо. Ні. Будем скаржитись. Коли хазяїн нічого не зробе, поїдем до начальства. Я ходи знаю. Торік у Чобота було, те ж саме.

Дем’ян. Ну і що ж, помогло?

П е т р о. А все ж таки у борщ почали кришить картоплю, а борошно для хліба сіяти на густіще сито і краще випікати.

Дем’я н. Поки обробились, а після Семена так почали годувать та морить роботою, що ми покидали заслужені гроші та й повтікали, а він тоді й не скаржився, бо йому ковінька на руку: мед собі зоставив, а бджіл викурив з улика. Тікаймо краще, поки ще скрізь робота є.

ЯВА II

Ті ж і Феноген (на ганку).

Феноген. Що за гвалт, чого вам, ідоли, треба?

Д е м’ я и (з гурту). Сам ти ідол!

Ф е н о г е и. А11 у, вийди сюди, хто то сміливий обзивається?

Дем’ян (з гурту). Вчені. Зачинщика хочеш? А дулю? Краще ти йди в гущу, то, може, розм’якнеш.

Петро (до гурту). Та цитьте!.. Діло є до хазяїна. Викличте хазяїна.

Феноген. Що за бунт, чого вам треба?

Всі. Хазяїна!

Ф е н о г е н. Та не кричіть так, бодай вам заціпило! Хазяїн в городі.

Петро. Ну то хазяйка, може, є?

Феноген. Хазяйка у вас на кухні є.

Петро. Нам пані-хазяйку викличте.

Феноген. А бодай ви не діждали, щоб я для вас пані-хазяйку тривожив, вони у нас хворі.

Дем’ян (з гурту). Бреше, старий пес!

Ф еноген. Щастя твоє, що я не чую добре, що ти там варнякаєш!

Дем’ян (з гурту). Бодай же тобі так заклало, щоб ти й зозулі не почув!

Феноген. Виходь сюди! Виходь! Я тобі покажу, як такі слова говорить...

Петро. Які слова? То вам почулось, ви ж глухі, дядюшка?

Дем’ян (з гурту). Глухий, як «дай», а «на» він добре чує!

Феноген. Гайда па роботу!

Всі. Хазяйку давай!!

ЯВА пі

Ті ж, Марія Іва повна і Соня.

Марія Іванови а. Що тут таке?

Феноген. Бунт! Гей, Харитон, махай за Ліхтаренком!

Петро. Цитьте всі! (Виходе вперед.) Ніякого бунту, пані хазяйко, ми не робимо, а тілько просьба до хазяїна, а як хазяїна нема, то до вас. Гляньте, яким хлібом нас годують, гляньте, який борщ нам дають! ^

С о и я (взявши хліб). Боже мій! Мамо, невже це хліб?

І такий хліб у нас люде їдять?

Марія Іванови а. Я не знаю, доню, перший раз бачу. Мені до цього нема діла!

Петро. Згляньтесь, пані і панно! Хіба це хліб? Це по-тембос! Пополам з половою, поки свіжий, то такий глевкий, що тілько коники ліпить, в горло не лізе, заліпляє пельку; а зачерствіє, тоді такий твердий*, як цегла,— і собака не вкусе.

Д ем’я н. Таким хлібом можна з пушки-маркєли стрілять у неприятеля!

С о п я. Мамо!

М а р і я І в а її о в п а. Я не знаю...

Соня (до Фспогспа). І ви, Феноген, не знаєте, і ніхто не знає? Чого ж ви мовчите?

Ф е н о г е н. Це не ваше діло, Софіє Терентьевне!

Соня. Як не моє діло? Як ви смієте так казать? У мене все тіло труситься від жаху, що у нас таким хлібом годують людей; може, й тато не знає, а на нього будуть говорить, що велить таким хлібом годувать робочих; зараз мені йдіть і веліть, щоб хліб був хороший. Я сама буду ходить на кухню... Я не знаю, як його зробить, щоб він був добрий, але я розпитаю, навчуся, я не дозволю, щоб так людей у нас годували!!!

Всі. Спасибі вам, панночко!

Петро. Пошли вам боже щастя, що ви заступаєтесь за нас. А ось борщ, гляньте: сирівець зварять, посолять, замнуть пшоном — і готово! Ані бурячка, ані картоплі в ньому нема.

Соня. Я все зроблю, щоб вас годували краще!

Всі. Спасибі!

Ідуть. З гурту: «Добра душа, а старий чорт язика прикусив». Вийшли.

ЯВА IV

Феноген, Марія Івановна і Соня.

Соня (до Феногена). Зараз прикажіть, щоб назавтра і хліб був хороший... Мамо, що йому треба, щоб він був хороший?

Марія Івановна. Треба сіять. Це несіяний, і зерно було нечисте.

Соня (до Феногена). Щоб чистили, щоб сіяли і в борщ щоб картоплю і буряки клали!

Феноген. Як тато приїде, то ви йому скажете,— я не смію перемінять його приказу.

Соня. Неправда, неправда! Я не вірю, щоб тато приказував так людей годувати! Мамо! Скажіть ви своє слово!

Марія Івановна. Я не знаю, дочко, я до економії не мішаюсь.

- Соня. Мамо, голубко, треба мішатись, бо люде нас про-кленуть! У нас стілько всякого хліба, як води в морі, і весь хліб люде заробляють, вони повинні їсти за свою працю найкращий хліб! Адже ж так, мамо?!

Марія Івановна. Так, дочко, тілько я не знаю... А от і тато приїхав!

Феноген (про себе). От він тобі, щеня, покаже хліб! (Іде назустріч.)

ЯВА V

Пузир несе покупку. Феноген, поцілувавши його в руку, бере покупку.

У Пузиря борода підстрижена і видно на шиї орден.

М а р і я Івановна. Не говори, дочко, про хліб, може, тато з дороги гнівний, а ми виберем час і скажем йому.

Соня. Не можу, мамо, ждать! Треба зараз говорить, щоб люде завтра їли і добрий хліб, і кращий борщ!

Пузир. Здорові були! Грієтесь на сонечку, ну й я посилю з вами.

Соня (цілує його в руку). Як вам їздилось, таточку?

Пузир. Нічого, добре.

Марія Івановна. Що це ти зробив?

Пузир. А що?

Марія Івановна. Бороду підрізав, чи що?

Соня. І справді... Для чого ви, таточку, підрізали бороду?

Пузир. Для чого підрізав? Ха-ха-ха! Хіба ви нічого не бачите?

Соня і Марія Івановна. Ні, нічого!

Пузир. Ото сліпі! Так гляньте сюди. (Показує на шию.) Що це?

Марія Івановна. Хрест!

Пузир. Хрест! Та який хрест?

Соня. Орден.

Пузир. Станіслава второй степені на шию!

Феноген (підходе). Дозвольте поцілувать!

Пузир. Цілуй!

Феноген цілує орден.

Получив награду за приют.

Марія Івановна і Соня. Поздоровляємо! Поздоровляємо! (Цілують.)

Марія Івановна. А все ж таки я не розумію: для чого ти бороду попортив?

Пузир. Ніколи ти не догадаєшся, все тобі треба в рот покласти. Орден па шию — розумієш? -

Марія Івановна. Розумію і бачу, що на шиї...

Пузир. Тепер і ти бачиш, і всяке побачить, що на шиї орден; а як була довга борода, то закривала, і ніхто б не побачив! Для чого ж його носить, коли його не видко? Пройшлося підрізать трохи бороду. Розумієш?

Марія Івановна. Тепер розумію: щоб видко було орден!

Пузир. Так. Ну, а як вам здається: личить мені орден?

Марія Івановна. Боже, як гарно: зовсім другий чоловік!

Ф е и о г с п. Так наче ісправник!

Пузир. Ха-ха-ха! О, я й забув. (Показує пакунки.) Це тобі, доню, па плаття купив. Будучи оце в городі, зайшов по ділу в магазин до Петра Тимофієвича... От де торговля так торговля: людей, людей — протиснутись не

можна... п’ять магазинів, гуртовий склад — і скрізь повно купця.

Марія І в а н о в н а. Щасливий Петька!

П у з 11 р. Еге... І в магазині зустрівся я, знаєте, ненароком з начальницею гімназії, купувала своїй дочці на плаття і причепилася, щоб і я тобі купив такого самого. Якесь дуже новомодне, каже, розхватають, а я, каже, хочу, щоб у Сонічки було таке саме плаття! Вона тебе дуже любить. Найкраща, й найрозумніща, каже, моя воспитаниця!

Марія І в а н о в и а. А як же не краща, коли по скінченню дали золоту мендаль!

ГІ у з и р. Петрушка!

Входе хлопець.

Візьми і віднеси в кімнату. Ми потім роздивимось.

Хлопець бере у Феногена покупку і пальто та й несе у хату.

С о и я. Спасибі, тату! (Цілує його.)

Пузир (гладить її по голові). Розумна головка!.. Ну, що ж тут нового?

Феноген. Все благополучно.

Пузир. Слава богу!

Соня. Ні, тату, не все благополучно!

Пузир. А що ж тут сталось?

Соня (подає йому хліб). Гляньте!

Пузир (розглядає). Хліб!

Соня. І таким хлібом, тату, у нас робочих годують!

Пузир. Скрізь у хазяйнів, по всіх ікономіях, дочко, однаковий — отакий, як бачиш!

Соня. Нехай другі годують, чим хотять! Це не може буть для нас зразком! Таким хлібом гріх годувать людей, тату!

Пузир. Робочого чоловіка не можна, моя дитино, нагодувать инчим, біліщим хлібом: він буде раз у раз голодний. Робочий чоловік, мужик, не любить білого хліба, бо він і не смашний, і не треіший. Оце самий настоящий хліб для^36- робочих! Питательный, як кажуть лікарі!

Соня. Та це не хліб, тату, це кірпич!*

Пузир. Бог зна що вигадуєш? Якого ж ще хліба треба? (Хоче одламать — нё ламається, хоче одкусить — не вкусе.)

Соня. Бачите: ні вламать, ні вкусить!

Пузир. Треба розмочить!

Соня. Тату, мій лебедику, не дозволяйте людей годувать таким хлібом. Недурно казали в гімназії, що у нас людей годують гірше, ніж свиней; насміхались, я плакала і запевняла, що то неправда, а тепер сама бачу, і вся моя душа тремтить! Тату, рідний мій, коли ви любите мене, шануєте себе, то веліть зараз, щоб людей краще харчували! А поки я буду знать і бачить, що у нас така неправда до людей, що вас скрізь судять, проклинають, мені ніщо не буде мило, життя моє буде каторгою!!

Пузир. Ну, годі, годі! Заспокойся. Я звелю, щоб харчі були кращі. Іди проходись по садочку, заспокойся, заспокойся! Стара, йдіть удвох...

Соня і Марія Івановна пішли в палісадник і зникли в саду.

ЯВА VI Пузир і Феноген.

Ф е н о г е н. Поки ще казенного назначать, а ми вже діждалися свого інспектора... Біда!

Пузир. Ліхтаренко таки дуже вигадує на хлібові. По відомості, певно, показує чистий, а дає — бач який. Справді не вкусиш! Та й не час тепер таким хлібом годувать: ще покидають робочі, возись тоді з ними, а пора наступає гаряча. Скажи йому, що такий хліб можна давать тілько з першого сентября, як обробимось: тоді половина строкових не ви-держе, повтікає, а жалування зостанеться в кишені... Отак, скажи йому, розумні хазяїни роблять! Перекажи зараз Ліх-таренкові, щоб такий хліб давав тоді, я& доробимось, а тепер нехай годує краще і в борщ картоплю нехай дає. Розтривожили мені дитину!..

Ф е н о г е п. Ага! А я казав: Соня — це вам не Катя! Та мовчала до смерті, а цю не переможеш, що захоче, те й зробе!

Пузир. У мене вдалась!

Феноген. Ні, не те... гімназія, золота мендаль... От і вийшов інспектор!

Пузир. Ну, нічого бурчать! Роби, що велю!

Феноген. З такою нічого не зробиш. Не піде вона за Чобота, а піде за кого схоче.

Пузир. Не твоє діло!

Ф е її о г е и (ідучи). Гімназія, золота мепдаль — от і діждались, нажили інспектора!

ЯВА VII

Пузир (сам). Нема вже у мене того духу, що колись: постарів, полохливий став. От приняв від Петьки Михайлова дванадцять тисяч овець, восени чистої прибилі двадцять тисяч, а тривожусь. Нема-нема та й подумаю: а що,

як Петька вскочить у злосні! Не такий же й Петро, щоб ускочить,— це ідол в комерції, а тривожусь... Постарів, полохливий став!.. Перше йшов за баришами наосліп, штурмом кришив направо і наліво, плював на все і знать не хотів людського поговору, а тепер такий пустяк — тривожить! Знову, дочка тілько сказала, що над нею сміялися в гімназії,' і мене аж у серце кольнуло. Люде знають про мене більш, ніж я думав... Натурально: то з степу не вилазив, а тепер почав між люде виходить, і треба оглядатись, що люде скажуть. І без людей погано, і з людьми погано... Не можна инакше (помацав орден): кавалер! (Пішов.)

ЯВА VIII

В палісаднику показуються Марія Івановна і Соня. Соня з лійкою.

Соня. Я заспокоїлась, мамо; буду поливать квітки, полоть грядочки, а ви йдіть — одпочиньте.

Марія Івановна. Дитино моя кохана! Від розмови з тобою я бадьорніща стала, ніж зранку. Ти така смілива, така розумна та так гарно говориш, що я, слухаючи тебе, молодію. І я така була, доню, не думай собі! А життя, знаєш, помалу перекрутило! Ми були так собі хазяїни, з середнім достатком, а тепер — де воно й набралось? Правда, тридцять п’ять літ працювали, сильно працювали. Ми, дочко, ніколи не знали, що можна, а чого не можна; аби бариш, то все можна! А от ти инакше дивишся... може, й твоя правда! Піду ж я справді, поки до обіда — дещо перегляну (пішла), поштопаю, полатаю.

ЯМ IX

Соня (сама). Боже, як важко було на душі! А от тілько перший ступінь зробила — і легко стало, мов крила виросли! Тепер буду слідкувать, буду па кухшо ходить, буду з татком скрізь їздить, щоб усе бачить, щоб усе знать — як воно робиться... Таке велике хазяйство і все мені достанеться одній, а я не знаю нічого, не знаю, де тут зло, і не можу нічого зробить доброго... Ой боже мій! Це ж Іван Миколайович!

ЯВА х Соня і Калинов ич.

Соня. Іван Миколайович! От спасибі! Яким вітром?

Калинович. Південним, теплим! Доброго здоров’я та боже поможи!

Соня. Спасибі! Сьогодйя табель, здається?

Калинович. І празник для мого серця! Як же поживаєте, сільська обивателько?

Сідають на ослін.

Соня. Ох, не питайте! Тяжко було через те, що не знала, що робить і як робить... І тілько сьогодня випадково наскочила на стежку, і стало радісно! Тепер радість моя ще виросла стократ, бо бачу вас, мій дорогий учителю, і можу з вами поділитись своєю радістю.

Калинович. Ія радію, що бачу вас в такім яснім настрою. Ну, а після цеї передмови розкажіть, яке ви найшли тут діло?

Соня. Знаєте, Іван Миколайович, я задихалась перед цим великим хазяйським колесом; воно так страшно гуде і так прудко крутиться, що мимо мене пролітали, мов у сні, самі тяжкі вражіння, і я навіть не могла розібратись ні в чім, а тілько серцем чула, що тут навкруги мене робиться неправда, зло; а поправить, зупинить зло — несила, бо нічого добре не розумію! Тепер попала на стежку. І от перше всього взяла собі задачу: слідкувать, щоб добре робочих харчували, а там, далі, я увійду і в саму суть!

Калинович. І суть задавить в&с! Вона далеко страшніша, ніж те невидиме колесо, що так лякало вас! Скажу вам, що тепер єсть інтелігентні, чесні хазяїни, сильні духом, котрі борються з старою закваскою в хазяйстві, бажаючи постановити правдиві відносини між хазяїном і робітником, але не знаю, чи їм це удасться! Таких борців ще мало,— правда, тілько не вам ряди їх поповнять!.. Бог з ним, з хазяйством: трудно там правду насадить, де споконвіку у корені лежить неправда! Краще ходім поруч зо мною на корисну працю в школі. Правда, що й там трудно теж, а все ж таки ми труднощі переборем—на те є биті шдяхи — і будемо між молоддю насаждать ідеали кращого життя! Будущина в руках нового покоління, і чим більше вийде з школи людей з чесним і правдивим поглядом на свої обов’язки перед спільною громадою, тим скоріше виросте серед людей найбільша сума справедливості!.. Простіть мене, Софіє Тереп-тьєвпо: я забув, що ви вже не воспитаниця, і читаю вам лекції...

С о п я. О, ви воскрешаєте у моїй пам’яті дні першого знакомства... Я прийняла всі ваші ідеали і жажду, і шукаю, де мені їх до життя прикласти... А от і шлях ви показали, і поведете сліпу...

Калинович. А поки ми підемо своїм шляхом, добре і те, що ви задумали робити. Тілько я не думаю, щоб вам це удалось. Тато не привик до тих ідеалів, які ви будете йому у вічі тикать; у вас щохвилини буде непорозуміння, сварка..-. Ну, що робить? Це переходний ступінь; ви ж, певно, казали татові й мамі про наше власне діло? Що вони?

Соня. Мама зна і рада, а татові ще не казали. На татові іменини ви приїдете і самі побалакаєте. Та ще захопіть Золот-ницького,—тато'-буде рад. Петро Петрович має на тата вплив... А тілько ви не бійтесь нічого: я вас не зрадю — от моя рука!

Кали нови ч (цілує руку). Рука сильна, і опертись на неї можна. А. як тато не згодиться?

Соня. Тоді я приїду в город і ми повінчаємось, та й годі!

Калинович. Браво, рішеніе радикальне!

Соня. Ходім же поки що у хату. Я вам заграю, ви заспіваєте, а тато любе спів.

Калинович. Ходім.

Ідуть.

Я буду так співать, щоб ти... щоб ви...

Соня. Ну, ну, вже не поправляйся, говори «ти», для мене це приятно.

Калинович. Щоб ти у кожній ноті чула моє до тебе щире кохання!..

Соня. Отак саме і я буду акомпаніровать. А старі наші будуть таять! Музика до всякого серця і до всякої душі однаково говорить своїм улесливим, чарівним язиком!

Пішли.

ЯВА XI

Л і х т а р е н к о і Феноген (за сценою).

Ф с її о ге її. Оіі-ой-оіі!

Ви її піл н.

Ліхтаренко. Оіі-ой-оіі!

Феноген. Я вас не боюся!

Ліхтаренко. І я вас не злякаюсь!

Феноген. Побачимо!

Ліхтаренко. Побачимо!

Феноген. Що ви мені можете зробить?

Ліхтаренко. А ви мені що? Я не Зеленський.

Феноген. Я? Ха! Я дещо знаю. Скажу — і полетиш!

Л і х т а р е Н'К о. І я дещо знаю. Скажу — і зостанусь, а Феногенові в потилицю!

Феноген. Ти про мене нічого не знаєш худого.

Ліхтаренко. І ти про мене нічого не знаєш.

Феноген. А за буряки!

Ліхтаренко. А за валахи!

Фецоген. Що — за валахи? Що? Ну, скажи!

Ліхтаренко. Перше скажи за буряки, а я починать не хочу.

Ф е н о г е н. А хто при здачі буряків взяв з завода п’ятсот карбованців?

Ліхтаренко. Я взяв. Та не докажеш, не в ті взувся! А ти взяв за валахи з купця по гривенику від валаха — двісті рублів, і я докажу, бо маю лист від Крачковського!

Феноген. Я не брав — він сам дав.

Ліхтаренко. Еге! Не вмер Данило, та болячка вдавила! Слухайте, Феноген Петрович! Ви не сваріться зо мною, бо наскочила коса на камінь. Я не з тих, що бояться! Ні! Так і знайте. Беріть — я вам не заважаю, не заважайте й мені! Я не візьму по-дурному, а перше зроблю хазяїнові користь, а потім і себе не забуду... Краще зробимо між собою договор: брать, де дають і де можна, а па менших звертать! От ви хотіли вигнать Клима — так і треба, щоб замазать очі за валахи, бо й він дещо знає,-- тілько вам це не удалося; хотіли нашкодить за пшеницю мені, та нашкодили Зозулі... Бо ви чули дзвін, та не знаєте, відкіль він, постаріли, нюхало зопсувалося! За пшеницю я взяв теж п’ятсот рублів, по півкопійки з пуда, ану, докажіть... То-то! А якби ви були в компанії зо мною, то я взяв би по копійці і вам дав би триста карбованців, а хазяїн взяв би не сорок тисяч чистоганом, а тридцять вісім... Чого ж йому ще? Дай боже повік! Що, хіба не правда?

Феноген. Правда!.. Дивлюсь я на тебе і думаю: де ти такий узявся? От вік прожив коло таких діл, Де кожний день одним великі бариші, другим гроші, а третім, як кажуть, •шиші,— а такого ідола, як ти, не бачив! Ми хоч крились і криємось, а ти говориш про те, що взяв чи вкрав, немов кому добро зробив!!!

Л і х т а р е н к о. А як же б ти думав?! Що то за слово — украсти? Украсти можна тілько коняку, вола і все те, що є живого і що готове вже лежить па свойому місці. Я нічого такого не беру, не краду - боже сохрани! Я так роблю: щоб все те, що є в хазяїна, було ціле і щоб мені була користь! Це комерчеськиіі гсндель! От я одберу від мужиків оброчну казенну землю, візьму наділи в аренду, і мужики, оставшись без землі, будуть робить па нашого хазяїна, як кріпаки! Та щоб від такого комерчеського генделя не мать користі! Тоді б я лічив себе посліднім дурнем! Хазяїн хоче заробить, і я хочу заробить? Всі рвуть, де тільки можна зірвать, а я буду дивиться та завидовать, як люде .багатіють? Я не такий! Завидують тілько недотепи!

Феноген. І розумно, і правдиво! І де ти такий узявся?

Ліхтаренко. Хазяїни викохали! Бачите, колись, кажуть, були одважні люде на війні,— бились, рубались, палили; голови котились з плеч, як капуста з,качанів; тепер нема таких страховий і вся одвага чоловіча йде на те — де б більше зачепить!.. Колись бусурманів обдирали, а тепер своїх рідних! Як на війні нікого не жаліли,— бо ти не вб’єш, тебе уб’ють,— так тут нема чого слини розпускать: не візьмеш ти, то візьмуть з тебе!

Феноген. Ну, поцілуємся і будемо товаришами!

Цілуються.

Ліхтаренко. Так краще! Знайте, що Петька Михайлов дуту свою торговлю і все хазяйство хоче зірвать міною банкротства. Банкротство — комерчеський гендель! Цим способом він обікраде багато людей, а сам наживе міліон! Мені вже відомо, що і наш хазяїн взявся йому помагать і переганяє на свої степи дванадцять тисяч овець. Куртц — «еті нікогда!», бо він дурень, а ми — «еті всегда!». При сал-ганах будете ви — не ловіть же гав! Коли перше брали копійку, беріть десять! Жалітись не будуть, нема куди: тут вор у вора краде! Коли що треба, я поможу, зате ж, що б я не зробив,— помагайте! Що б ви не почули: кому і скілько я дав одступного на торгах за оброчну казенну землю, за скілько я підкупив полномочених і всю громаду віддать свої наділи в аренду,— не ваше діло!

Феноген. Яі сліпий, і глухий, і німий: роби, як хочеш, та мене не забувай.

Входе Зозуля.

ЯВА XII

Ліхтаренко, Феноген і Зозуля.

Зозуля. До речі я вас тут обох застав! Ви, Феноген Петрович, хазяїнові наговорили, а Порфирій Аристархович не заступились, і я зістався осоромлений невинно і без хліба!

Феноген. Тебе покарано для приміру, щоб другі бачили кару і боялись! А без страху — один візьме, другий візьме, потім розореніє; а ми всі хліб коло хазяїна їмо... Бережи хазяйського добра, як ока: гріх великий потай брать з економії.

Зозуля. Так я ж не брав, бога бійтесь!

Ліхтаренко. То хтось другий взяв: з пальця ж не висмоктали.

З о з у л я. То я за другого повинен страждать?

Ліхтаренко. А так. От тепер тебе розщитали, гріх покрився, все затихло, і хазяїн заспокоївся, не буде гризти других. Потім, може, ще що пропаде, скажуть: Зозуля взяв,— а тебе вже нема, і знову тихо, і для других полегкість. Тут колесо так крутиться: одних даве, а другі проскакують!

Зозуля. У мене волосся на голові піднімається від ваших речей. Невже вам ні крихти не жаль мене, моєї честі і моєї сім’ї? Я ж нічого не взяв, і ще навіть не найчився красти, бо тілько торік з земледільчеської школи вийшов. Ви ж цим псуєте навік в моїм житті шлях: мене ніхто не прийме на службу!

Феноген. Приймуть! Ні доброго, ні злого атестата тобі не дадуть; публікації об тім, за віщо тебе розщитали, нігде не буде, то й місце, бог дасть, найдеш собі! Тілько раю тобі: служи чесно, не паскудь своїх рук, то й ця вина тобі проститься; коли ж нас хто запитає: чого розщитали? — то і ми скажемо: сам не захотів! \

З о з у л я. То це й уся порада? То й хазяїн те саме скаже?

Феноген. Хазяїн сам сказав — розщитать тебе.

Зозуля. Боже мій, боже мій! Що ж я татові скажу, що мати подума? Вони раділи, бідолахи, що я на хорошому місці, що буду їм помагать і менших братів вивести в люде, і на тобі — прогнали, прогнали ні за що, а кажуть: украв! Боже мій! Я украв! Та скоріще б у мене рука відсохла, ніж протягнулась до чужого, скоріще б мозок мій висох в голові, ніж прошептав мені думку украсти! Невже ні ^ кого з вас не поворухнеться серце жалем на мої правдиві слова, що я так щиро вам кажу?

Ліхтаренко. Так говорять усі, кого приструнчить лихо. Звідкіль же мірку взять, щоб нею змірять, що те, що ти говориш,— правда?

Зозуля. З серця, з серця чоловічого повинна мірка виникать, та тілько серця в вас немає, а честь давно вже потеряли, бо ви самі злодюги і не повірите нікому, що він не краде так, як ви. Бодай же дітям вашим до всіх їх діл таку, як ви до мене, мірку прикладали! Кати бездушні ви! (Пішов.)

Ліхтаренко. Оце той дурень, що й в церкві б’ють!

Феноген. Смирився б, поплакав, походив, попросив, навколішках попросив — і знову б прийняли; а він бач як носа підніма і так нас опаскудив, що коли б почув хто, то ще б подумав справді, що ми злодії...

Ліхтаренко. Таким дурнем колись і я був... А хто б тепер повірив? Ха-ха-ха! Життя навчить. Молоде — дурне!.. Так я підожду в конторі, а ви про все доложите хазяїнові так, як слід... Не забувайте тілько нашої умови, тоді добре буде нам обом! (Пішов.)

ЯВА XIII

Феноген, а потім К а л и н о в и ч, С о и я і Пузир.

Ф е но ген (сам). Бачив я комерчеських людей багато, а такого ідола, як Ліхтаренко, ще не доводилося бачить!

Входять на крильце Калинович, Соня і Пузир.

Пузир. Знаєте, я б на вашім місці з таким чудовим голосом у протодіякони пішов: вічний і не важкий кусок хліба!

С о н я. Учитель гімназії, тату, більш обезпечений, ніж протодіякон.

Пузир. Ні, дочко, протодіякон і обезпечений більше, і якось видніще місто!.. А приятно, приятно ви співаєте. Отакий у мене був колись чабап: як заспіває, то всі плачуть!.. Що ж, неграмотний,— а вже я ного вивів би в діякоии. Ай співав, ай співав! Як заведе, бувало, «Ой з-за гори, з-за лиману»... А-а! Чудово співав!

Калинович. Де ж і голосам буть, як не в народі, що виростає на волі, серед степу широкого! А у вас, кажуть, єсть такі степи, що нагадують собою степ Гоголя?9

Пузир. Не знаю, я на степах у Гоголя не бував!

Соня. Гоголь, тату, писатель; він в книжці степ описав дуже гарно.

Пузир. Ха-ха! Який там в книжці стсгі? От якби він побачив справжній степ без краю, на котрім де-не-де мріють отари овець, а тирса вище пояса, мов шовком землю укриває і шумить, шумить... Я всю молодість провів у степу...

К а л и и о в и ч. А ви поетично малюєте степ... (До Соні.) Талант!.. Прощайте!

Соня. Краще б ви поїхали нашими кіньми, правда, тату?

Пузир. А чом же такого співаку та не одвезти!

Калинович. Спасибі! У мене є звощик.

П у з и р. І весь час тут стоїть? Охота гроші тратить, певно, багато маєте... Ха-ха-ха!

Калинович (сміється). Буде з мене!

Пузир. Прощайте! Кланяйтесь начальниці гімназії — дуже приятна женщина. (Іде.)

Калинович. Добре!

Вбігає Харитон.

Харп т о и. Феноген Петрович, нещастя: Зозуля повіси вся!

Ф с п о г е и. Де?

Харитон. Уранці получив в конторі рощот, а оце свіжо повісився!

Соня. Ай!!

К а л її н о в и ч. Хазяйське колесо роздавило!

Завіса.

ДІЯ ТРЕТЯ

Кабінет.

ЯВА І

Феноген (один. Читає лист). «Многоуважаємий Феноген Петрович. Поспешаю очень спешно уведомлять вас, что даже очень весьма хорошее і доходное іменіе для вас нашлось. П’ятсот десятин, став рибний, водяной млин на два постава з фолюшами. От станції трьох з половиною верстов». (Говоре.) А де, то й не каже, боїться, що обійдусь без нього,— хитрий з біса. Ну, що ж далі? (Читає.) «У го^ роді новость: сьогодня Петра Тимофеевича посадили в острог!» (Говоре.) Отака ловись! Банкротство не удалось. (Читає.) «Большой скандал, і многім людям нещастя. На днях буду у ваших местах. Поговорім подробно. Хазяїну об острог пока не говоріть. Ваш покориий слуга Григорій Мойсєєвіч Маюфес». (Говоре.) Погано. Ліхтаренко казав, що у це діло вскочив і наш хазяїн. Чи сказать йому, чи справді промовчать? Мовчать краще, щоб не виявились часом мої стосунки з Маюфесом.

ЯВА II

Ф спої о її і Марія І в а н о в и а.

Марія І в а п о в п а. Ну, Феногенушка, що ж наш іменин 1111 к, вже оди ге я?

Ф е н о г е п. Одягліїся. Уговорив-таки надіть крохмальну сорочку і новий сюртук; а при ордені зовсім не той чоловік, і Зелотницькому не вступлять. Сидять і якусь комерцію на щотах викладають.

Марія Івановна. Слава богу, хоч причепурився. Соня вчора цілий вечір умовляла, бо, може, хто з города сьогодня приїде... От що, Феногенушка: я йому справила такий новий халат, що ах! Тілько ж ти знаєш, що Терентій Гаврилович буде сердиться, коли дознається, що я на халат багато грошей потеряла, так ти йому не говори, а поможи. Халат принесе Павлина і запросе за нього тілько п’ятдесят рублів. Сам побачиш, що це все одно, що дурно взять таку дорогу і гарну вещ! На случай же Терентій Гаврилович не захоче брать халата, уговори його, ти умієш. От тобі за це на чай п’ять рублів...

Феноген (бере гроші). Спасибі, Марія Івановна; ради того, щоб Терентій Гаврилович носили гарний халат, я й дурно (ховає гроші) все зроблю, аби халат купили!

Марія Івановна. Гляди ж, Феногенушка! Павлина тут сидить і жде. (Говоре у прихожу.) Ви ж постарайтеся, Павлина, не жалійте слів, умовляючи.

Павлина (висунувшись у двері). Будьте певні. Я вже знаю, що говорить... (Причиняє двері.)

Феноген. Та ви не тривожтесь, купимо!

Марія Івановна. Ради бога, Феногенушка! (Пішла.)

ЯВА III

Феноген, потім Пузир і кравчих а.

Феноген (один). Гарно почався день: п’ять рубликів вже маю.

Входе Пузир.

Пузир. Нікого ще не було?

Феноген. Економи ждуть в конторі; а тут у нас сидить Павлина з города, знаєте?

ГІузир. Знаю. Чого їй треба? Цс вже хоче покористуватись іменинами і здерти що-небудь. Терпіть не можу цієї бідноти. Як побачу старця, то, здається, тікав би від нього скілько сили.

Феноген. Щось принесла, не дає й глянуть, каже — подарунок.

Пузир. Клич!

Ф е н о*г єн (у двері). Заходьте, Павлина.

Входе Павлина, з пакунком, закутаним у білу простиню.

Павлина (кланяється). З іменинами! Дай боже много літ жить та багатіть.

Пузир. Спасибі. А це що?

Павлина (розгортає). Вещ княжєська! Ночей недосипала, два місяці удвох з дочкою працювали. Прийміть від бідної вдови і не оставте своєю- милостю.

ГІ у з п р. Що ж там таке, показуй мерщій!

Павли па (показує). Богом присягаю, що ні у кого такого халата немає,— заказиий.

Ф е н о г е н. Ай халат, оце халат, так-так! У такім халаті можна і на засіданіе в земський банк. Гляньте: буряки!

І овечки!..

Пузир (розглядає). Скілько ж ти за нього хочеш?

Павлина. Бархат ліонський^10, шовк як луб, а робота! Два місяці трудились удвох!

Пузир. Ну, годі вже хвалить, товар видко, кажи, скілько?

Павлина. Скілько ваша ласка?

Пузир. Що там ласка! Чого доброго я помилюся і дам за нього більше, ніж ти сама хочеш. Кажи свою ціну за товар.

Павлина. Оцінуйте самі... Феногенушка, ну, як по-вашому: ви світ бачили, людей знаєте — оцінуйте по совісті.

Феноген (розгляда і ніби міркує). Що ж, сто карбованців.

Пузир. Тю!

Феноген. Чого ж тю?

Пузир. Купуй собі!

Феноген. Та, побий мене бог, при всій своїй бідності дав би п’ятдесят рублів.

Пузир. Ну то давай.

Феноген. Одно, що мені не до лиця, а друге -<* я буду у княжеськім халаті, а ви в такім, що сором і в руки взять,— не приходиться.

Пузир. То нічого! НарядиШсй, як пава, і будеш мене смішить! Ха-ха! А люде пізнають, де Феноген, а де хазяїн, хоч би я й рогожу надів.

Феноген. Та хто його знає! А скілько ж, справді, ви, Павлино, хочете? Кажіть свою ціну.

Павлина. Тілько для нашого благодітеля можу віддать за п’ятдесят!

Ф е н о г с н. Все одно що дурно!

Пузир. А скілько ти йому дала факторського?

Феноген. Заслужив... Спасибі... (Іде до дверей.)

Пузир. Ну, вернись! Що ти, жартів не вмієш розуміть?

Феноген. Я по совісті кажу, а ви — фактор!

П у з и р. Ну, ну! Беру вже халат, зроблю тобі прият-ність! На! (Дає Павлині гроші.) Переплатив карбованців

десять. Ну що ж, переплатив — переплатив, це вже тобі на бідність!

Павлина. Та цей халат коштує більше двохсот кар-' бованців. Мені його Петро Тимофієвич заказали, та тепер їм не до халата: вчора їх посадили в острог.

Пузир. Що? Петра — в острог?

Павлина. Посадили голубчика. Та я, як почула, що їм тепер не до халата...

Пузир. Відкіля ж ти це знаєш?

Павлина. Вчора про це весь город говорив.

Пузир. Та, може ж, це ще брехня?

Павлина. Всі лавки і склади, кажуть, опечатали.

Пузир. За віщо ж, не чула?

Павлина. Бог його знає... Мошенство якесь!..

Пузир. Погано... Погано!

Павлина. Прощайте! (Вийшла.)

ЯВА IV Феноген і Пузир.

Пузир. Погано... Чув?!

Ф е н о г е н. Чув.

Пузир. Так і ти чув? Від кого?

Феноген. Та що ви, бог з вами! При мені говорила женщина, та щоб не чув — хіба я глухий?!

Пузир. Ні, бач, я подумав, що ти від кого другого чув. А як ти думаєш: чи це правда, чи тілько поголоска?

Феноген. Мені здається, що це з заздрощів мелють язиками. Петро Тимофієвич багатіє це^1 по дням, а по часам, люде заздрять і плещуть! •

Пузир. А звідкіля б же вона взяла?

Феноген. З базарю... Чого тільки па базарі пе плещуть... (Глянув у вікно.) О, пан Золотницький!

Пузир..Петро Петрович! От спасибі йому, це велика честь для мене!

Феноген. Аз ним той, як би його... учитель гімназії -т— Калинович.

Пузир. Із Петром Петровичем в однім екіпажі?

Феноген. Еге.

Пузир. От вже за це я не вхвалиь Петра Петровича: колись там, ще студентом, каже, Калинович дітей у нього учив, а тепер возиться з ним, як приятель! І чого тому Ка-линовичеві від мене треба? Унадився до нас, як свиня в моркву.

Пуз п р. Отакої! Де ж таки? Рівнялась свиня до коня, та шерсть не така. Бонн пройдуть в гостину, там їх Соня прийме, а ти клич економів — нехай ідуть сюди.

Феноген вийшов.

ЯВА V

Пузир (один). Чи не чули вони... Калинович сьогодня з города, він повинен знать правду про Петра. (Важко переводе дух.) Ху ти, господи, як мене перетривожила ця звістка, аж в грудях здавило. Погано... погано. Ще чого доброго і я вскочу. Згарячу не придумаєш, що його робити. Перше всього треба заспокоїться. Ху ти, господи...

Входять економи.

ЯВА VI

Зеленський, Ліхтаренко, К у р т ц ї ще чоловіка три.

Л іхта'ренко (з підносом, на которім хліб і вінки з колосся). Поздоровляємо з іменинами, з наградою і з обжинками разом.

Пузир (приймає піднос). Спасибі, спасибі. Сідайте.

Сіли. Мовчать.

А ніхто з вас вчора не був у городі?

Економи переглянулись. Мовчать. л

Ліхтаренко. Ні.

Пузир. Я думав, може, хто чув які цікаві новинки го-родські.

Мовчать.

А скілько у нас поставили кіп усього хліба?

Ліхтаренко. В близьких трьох економіях двадцять дві тисячі кіп однієї пшениці; а другий хліб ще не злічили.

З е л е н с ь к и й. Завтра скажемо.

11 у з и р. Поїду зараз подивлюся копи. Слава богу, урожай хорошії!!, аж дух радується!

Л і х т а р е и к о. А вчора посадили...

Пузир (схоплюється). Посадили! Хто тобі казав? Ліхтаренко. Піхто нічого не казав. Посадили, кажу, у мене двадцять п’ять кабанів у саж для відкорму. Зеленський. І я двадцять посадив.

Пузир. Ага! (Сміється.) Добре, добре, бо вже :скоро і буряки треба кіэпать. Починайте цей рік раніше, а то не управимось: сила буряка.

Ліхтаренко. Я за свої не боюся. Тепер мануйлівці в наших руках!

Пузир. Хіба вже наділи взяв в аренду?

Ліхтаренко. Аякже, взяв!

Пузир. Митець! Чом же ти не говориш?

Ліхтаренко. Навмисне приберіг приятну звістку на сьогодня. І наділи взяв на десять літ, і казенна оброчна стаття за нами!

Пузир. Оце ти мене повеселив... А що, пане Зелен-ський?!

Зеленський. Та чи буде з того користь?

Ліхтаренко. Буде!

Зеленський. Побачимо.

Пузир. А почому взяв?

Ліхтаренко. Казенна по вісім карбованців, а наділи двадцять п’ять карбованців десятина в год.

Пузир (цмока губами). Овва! Оце вже на Ліхтаренка не похоже!

Ліхтаренко. Не полохайтесь, бо і я, вибачайте, скажу: це вже на Терентія Гавриловича не похоже. Ми маємо під боком безземельних робочих,— яку ціну дамо, за таку й підуть! Нікуди ж дітись, бо тут і дома, і замужем. От вам в десять літ певного бариша п’ятнадцять тисяч тілько на одних робочих, а земля сама себе окупе!

Пузир. Ні,1 що не кажи, а таки прорвався! Я думав, що ти візьмеш дешевше!

Ліхтаренко. Не можна було ніяким способом: разів десять мусив напиватись з мужиками, музику наймав, сам танцював, насилу витанцював! Одних розходів на підкуп несогласних та на угощеніє — п’ятсот сорок вісім рублів тридцять дев’ять копійок.

ГІузир. Ой-ой-ой! Такі розходи!

Ліхтаренко. Та одступного за казенну землю з другими розходами чотириста п’ятдесят два рублі. Я щот покажу... А розкиньте на десять літ, то й вийде по одній копійці на десятину; коли ж невигодно, можна від наділів одка'за-тись — єсть такий пункт. А як я винен, що не спитав, то розходи верну назад. Що робить?

Пузир. Оце вигадав! Посватав у мужиків землю, танцював на заручинах — і не повінчатись? Вінчаю! Тепер мужики нехай танцюють у нас на роботі по злоту в день! А ти маєш з чистої прибилі п’ять процентів від надільної аренди.

Ліхтаренко. Спасибі... З шкури вилізу, то і мені перепаде чимало!

Пузир. Заробиш — матимеш!.. Оце, бувши на земському собраиії, я дізнався, що туди під Херсон кругом голод. Кормі» нема. Мужики продають по півтора карбованця коняку, по сімдесят п’ять копійок вівцю. У нас же кормів сила, одного сіна триста скирт. Так завтра ви, Карло Карлович, і Феноген візьміть з собою шість чабанів і поїдете па ярмарки і по селах, скуповуйте всіх овець! Вигодно: на руб — два буде баришу!!!

Куртц. Овса — сімдесят п’ять копійок?! Еті — да. Бєд-ний мушічок.

Пузир. Я не куплю — другі куплять.

Куртц. Еті — да!

Пузир. А що то у вас, Карло Карлович, в руках?

Куртц знімає платок з вещі.

Баранчик?

Куртц. Чушіло! У меиья хлеб — нет, у менья — овса!

І я поздравляйт хазяїн баранчик, чушіло! Еті — да... Сосун баранчик! Чушіло моя работа. Парижська виставка 11 — міндаль можна получал. Еті — да! Будіть стоял сто лет. Еті немножко комфор присипал, і мол, еті — нєт, еті — нікогда! Еті — да! Ай*гик чушіло?

Пузир (розглядає). Чудово! Як живе — і очі дивляться! Спасибі!

Ліхтаренко. Карло Карлович не тілько шахмейстер, а ще й чучілмейстер.

Куртц. Еті — да! Куртц — спеціаліста чушіло. Я імейт міндаль за роботу чушілов.

Пузир. Чудово, чудово! Однеси, Феноген, у мою кімнату. Вибачайте, там мене гості ждуть, та й у вас, певно, у кожного діло є? (Пішов.)

ЯВА VII

Ті ж, без Пузиря.

Ф е и о г е гі несе чучело, Куртц його придержує і показує на шию чучела.

Куртц. Модель моя, міндаль, еті — да!

Ліхтаренко. І у вас меидаль, і у чучала мендаль.

Всі сміються.

К у р т ц. Ну, еті менья зовеєм не смешивает! У менья мендаль — еті — да, а у чушіло — еті — нєт; у чушіло еті модель.

урожай! А я ще не знаю, скілько у мене. Хотілось би подивитись твої копи!

Пузир. Поїдемо подивимось! Тут і верстви немає.

Золотницький. Поїдемо!

Пузир. Чудесно! Перед вашим приїздом я сам хотів їхать.

Золотницький. О, а це що? Халат? І який розкішний — диво! Певно, дочка примусила справить?

Пузир. Простісенько купив сам.

Золотницький (розглядає). Та воно й видко, що сам: Софія Терентьевна овець та буряків на халат би не посадила.

Пузир. А що, хіба вам не до вподоби?

Золотницький. Як можна, чудово! Вівці і буряки — символи хазяйства! Оригінальний смак! Хоч на виставку! Може б, ти мені продав цей халат?

Пузир. Купіть.

Золотницький. Невже продаси?

Пузир. Чого ж, все продається.

Золотницький. Скілько?

Пузир. Сто.

Золотницький. А багато заробиш?

Пузир. По-хазяйськи.

Золотницький. Ну (б'є руку Пузиря)у халат мій. Феноген!

Пузир. Носіть на здоров’я. Я собі куплю у татар бухарський.12

Входе Феноген.

Золотницький. Візьми халат і віддай мойому Дмит-рію. Нехай гарненько обгорне в плед і запре в екіпажну скриню. (Одходить і дивиться у вікно.)

Феноген (до Пузиря). Як?!

Пузир. Продав за сто карбованців.

Феноген (бере халат, до Пузиря тихо). Бачите, а ви мені не вірили, що халат варт сто карбованців.

Пузир (так само до Феногена). Учись: за півгодини заробив руб на руб, та ще мало запросив. Такі люде, коли їм заманеться якої дурниці, утроє платять!

Феноген (про себе). Добре заробив! Бідна Марія Іва-новна, даремно турбувалась, даремно раділа.

Пузир. Аяй забув, скажи, Феноген, щоб мені запрягли бурого в бігунки і пару в шарабан, ми поїдемо на копи дивитись,

Золотницький. Чудові квітки, клумби! Все переродилось, і ти сам переродився: сьогодня на вид ти вже не просто хазяїн, а настоящий обиватель.

11 у з її р. Все дочка чепурить!

Золотницький. А знаєш, Терентій Гаврилович, дочка твоя дорога дитина.

Пузир. Аякже: золоту медаль получила!

Золотницький. Просвіта, брат, велика сила! Признаюсь тобі, що перше я заїздив до тебе тілько по ділу, тепер мені приятно буть у тебе і без діла.

Пузир. А що ж тут, справді, так перемінилось?

Золотницький. Не те повітря: книги, газети, піаніно, освічена молода людина, та ще до всього артистка: гра, співа! О! Ти, брат, цього не розумієш!

Пузир. Ну, це вже даремно! Я сам любив і люблю спів. У мене був чабан...

Золотницький. А, бог з ним, що там твій чабан!

Пузир. Е, бог з ним... Тілько те гарно, що вам до вподоби... А якби ви почули, як той чабан, бувало, заведе «Ой з-за гори, з-за лиману»!

Золотницький. Ну, а Калинович як співа?

Пузир. Чув. І цей співає гарно.

З другої кімнати чутно «Гетьмани, гетьмани» 13 або іншу, можна й не співать, як нема' кому.

Золотницький. Оперний голос! Талановитий, розумний, енергічний молодий чоловік Калинович! Таких молодих людей мало. Слухай, Терентій Гаврилович: от жених для твоєї Сопі, пара, якої пошукать по білому світу.

Пузир. Отакої! Голодрабсць? У Соні є жених — £їобо-тенко, міліонер.

Золотницький. Високий до неба, а дурний як треба. Найшов жениха! Він же безграмотний баран. Хіба ж Чобо-тенко до пари Соні? Бог зна що викладуєш! Чоботенко у твоєї дочки гайдуком повинен служить, а не чоловіком їй бути.

Пузир. Я вас, Петро Петрович, шаную, поважаю, але немало дивуюсь: вискіпали якогось учитслишку і носитесь з ним...

Золотницький. Не учителпшка, а учитель гімназії. Чудак ти, Терентій Гаврилович, єй-богу, чудак! Ну навіщо тобі багатий зять, коли ти сам багатий? Пора вже тобі шукать того, чого у тебе бракує.

Пузир. Я так і роблю: шукаю, де б більше купить землі, бо скілько б чоловік її не мав — все бракує.

Золоти и ц ь к и й. Добре. Ну, а скажи Мені: тобі приятно мать орден? Приятно, кажи, не угинайся!

Пузир. Я й не криюсь. Заслужив — і носкк

З о л о т н и д ь к и й. Так. Ну, а якби тобі дали один орден з широкою червоною стрічкою через плече» а збоку звізда. То це було б ще приятніще?

Пузир. Хаі Широка, кажете, червона сїрічка і звізда на боці — бачив... Не криюсь: ще приятніще. Що ж з того?

ЗОЛОТІПІЦЬКЙ Й. А КОЛИ б ДО' всього цього тебе возвели в генерали: ваше превосходительство! Га? Ще було б приятніще?

Пузир. Я не розумію, для чого ви все це говорите?

Золотницький. А от для чого. Ні ти, ні твій Чобо-тенко ніколи такої честі не добудете: звгзди вам збоку не носить, генералами вам не буть, хоч би ви всі свої добра і маєтки за таку честь віддали, а Калинович...

Пузир. Буде генералом, з звїздою? Ха-ха-ха! О, бодай вас.

З.ол отницький. Та ти, брат, не смійся! Ви з Чобо-тенком зостанетесь навіки чабанами та буряковими генералами, а Калинович може бути професором, директором гімназії, от і ти, і твій Чоботепко будете говорить йому — «ваше превосходительство».

П у з и р. Чи буде він генералом, чи ні — я не знаю; а чим він є — я бачу, і дочки своєї за нього не віддам!

Входе Соня і Калинович.

ЯВА X

Пузир, Золотницький, С о н я і К а/і її н о в и ч.

Соня. Годі вам про діла балакать! Ходім до нас.

Золотницький. Дорога Софія Терентьйовпа, я тут обстрелював позицію: і бомбами, і гранатами, і шрапнеллю сипав — не помагає! Неприятель уперто не здається. Давайте візьмемо його в перехресний вогонь.

Соня. Догадуюсь. Ви за нас з татком говорили, і, певно, тато не згоджується? Я вже бачу.

Пузир. Нізащо в світі! Це ти мене, дочко, хочеш у труну покласти!

Соня. Хіба моє щастя для вас, тату, труна? Я цього не знала.

II у з и р. Так знай! Щастя, якого тобі заманулось,— мені труна. Тебе сватає Чоботенко, я вже тобі говорив.

Соня. Тоді я промовчала, а тепер скажу вам, що я за нього не піду!

11 у з її р. Та ти ж його ще не бачила, подивися перше: з ,мїїп,я хоч воду пий, Бова Королевич! Росту (показує сажано) — о; плечі (розводе руками скільки можна) — о!

Золотницький. А голова (показує кулак)—о! Софія Терентьйовна вибрала собі людину в подружжя, а ти їй раїш першерона! Навіщо тобі Чоботенко? У тебе, слава богу, є чим копи возить.

П уз и р. Ви не туди стріляєте! Чоботенко хорошого роду, хазяїн, з діда міліонер. Я не хочу зятя з вітру, бідного приймака.

Калинович. Ви мене ображаєте!

Пузир. І ви мене ображаєте!

Калинович. Чим?

Пузир. Тим, що осмілились сватать мою дочку.

Калинович. Не всі люде дивляться вашими очима, а через те ви помиляєтесь, Терентій Гаврилович. Я люблю Софію Терентьйовну, а не ваше багатство! До цього треба вам знать, що я лічу вас далеко бідніщим від себе, і будьте певні, що у приймаки я до вас не піду ніколи! Віддайте все ваше добро, всі ваші міліони старцям, а я візьму Софію Терентьйовну без приданого.

Пузир. Що ви говорите? Я сорок літ недоїдав, недопивав, недосипав, кровію моєю окипіла кожна копійка, а тепер взять і віддать усе моє добро старцям! Опам’ятайтесь! Для чого ж я працював? Хіба отаке розумний скаже! Перехрестіться! «Віддайте старцям»! Ха-ха! Чув я про таких багачів, котрим нема чого роздавать, так вони хочуть, щоб всі з ними порівнялись. Ні! Так не буде. Ви не з того тіста, до якого ми лривикли.

Соня. Тату, багатство душі не має і не буде себе почувать нещасним, у кого б в руках не опинилось, а я маю живу душу, котрій натурально бажати буть щасливою з тим, кого любиш! А коли вам жаль вашого добра, нехай воно буде при вас, мене ж віддайте отак, як я стою, за Івана Миколайовича, і ми будемо щасливі! Чого ж ще треба?

Пузир. Щаслива, щаслива! Ти щоб тілько була щаслива? Ти? А я? Я?! Щоб здох від муки, яку ти мені робиш! Собі, йому і всім, усім ти добра і щастя зичиш, а батькові? Батькові? Зла, муки, смерті? Ні, так не буде: скоріще вогонь розіллється водою, ніж я дам своє благословення на такий шлюб. (Вийшов.)

З о л о т її м ц ь к її й, Соня, Калинович.

Золотницький. Дика, страшенна сила — нічого з ним не зробиш без боротьби.

Кали н о в и ч. Краще було б не зачіпать цього питання сьогодня, на іменини!

С о и я. Я -цьогоне ждала і тепер стою німа, не знаю, що сказать.

Калинович (до Золотницысого). Порадьте!

Золотницький. Тут сам Соломон розвів би руками! Феноген! А ви йдіть, я попробую з ним по-своєму сам побалакать.

Входе Феноген.

Калинович (до Соні). Ходім!

Пішли.

ЯВА XII Феноген і Золотницький.

Золотницький. Іди, Феноген, і попроси сюди Терентія Гавриловича. Скажи, що я.зараз їду і хочу з ним попрощатись.

Феноген. Як же то можна! Без обіда поїдете?

Золотницький. Так вийшло.

Феноген (ідучи, про себе). Погане щось вийшло!

ЯВА XIII

Золотницький сам. Потім Феноген і II у з и р.

Золотницький. Коли Терешко забере собі що в голову, він не може переносить супсреки! Трстіровать його треба, тоді він помнякшає!

Входе Феноген.

Ну?

Феноген. Зараз вийдуть.

Золотницьки й., Що він там робить?

Феноген. Якусь комерцію викладають на щотах. Вони ніколи даремно не сидять.

Золотницький. Скажи, Феноген, щоб мій екіпаж зараз запрягли.

Феноген. Терентій Гаврилович вас не пустять. (Вийшов.)

З о л о т п м ц ь к и й. Побачимо.

Входе ГІ у з и р.

11 у з и р. Чого ви мене кликали, знову хочете мучить вашим Калиновичем?

Золотницький. Мужик ти був, мужиком ти і будеш!

Пузир. Яким родився, таким і помру!

Золотницький. Єсть чим хвалитись! Для чого ж ти орден почепив?

Пузир. Заслужив — і почепив!

З о л о т н игц ь к’и й. Шмаровоз! Хоч би уважив на те, що я сватом; сказав би: подумаю і дам одповідь, а то як чабан обійшовся з освіченою людиною. Нога моя не буде у тебе... я зараз їду.

Пузир. Як завгодно. Віддайте ж мені гроші за халат.

Золотницький. Я вишлю їх на пам’ятник Котляревському, бо ти з губи зробив халяву: обіщав і не вислав.

Пузир, То всі сто карбованців?.. Що ви? Нехай бог боронить! Я за десять карбованців такий хрест йому поставлю з свого дуба,- що за верству буде видко!

Золотницький. Став собі, а я сто карбованців вишлю в Полтаву.

Пузир. Пропало сто карбованців ні за цапову душу.

Входе Феноген.

Феноген. Коні запряжені в бігунки і шарабан давно.

Пузир (до Золотницького). Поїдемо ж хоч подивимось копи.

Золотницький. їдь сам.

П у з и р. Як сам, то й сам. (До Феногеиа.) Винеси шапку.

Феноген. Шапка в прихожій.

Пузир. Так не поїдете?

Золотницький. Іди ти к чорту, мужик!

Пузир. І чого б я сердився, наче Калинбвич ваш рідний син.

Золотницький. Щоб ти знав.

Пузир. Як? Незаконний?

Золотницький. Дурак!

Пузир. Оце й ви гірше мужика: у моїй хаті лаєтесь!

Золотницький. Я не хочу з тобою балакать. Скажи, Феноген, щоб скоріще коней подавали.

Пузир. Так нехай шарабан розпряжуть. Я поїду сам в бігунках.

Прощайте! (Подає руку.)

Золотницький одвернувся.

(Пузир здвигнув плечима.) Як завгодно. (Вийшов.)

ЯВА XIV

Золотницький, а потім Соня і Калинович.

Золотницький. Уперта шельма, а ще до того роздратований.

Входять С о н я і Калинович.

Ні приступу. Треба нам їхать зараз.

Калинович. І я тієї думки, мій од’їзд найскоріще заспокоїть тата.

С о н я. Без обіда як таки можна?

Золотницький (до Соні). Що ж робить, оставатись не можна. Послідня проба не удалась, а ви себе, Софіє Те-рентьєвно, не видавайте.

Соня. Я дуже стривожена. У мене так нерви витягнуті, що я ледве сльози здержую.

Калинович. Чого ж плакать, Софіє Терептьєвно, я думаю, що ваше давнє рішеніє від такого повороту не перемінилось?

С о и я. Не тілько не перемінилось, а виросло, окріпло.

Калинович. І мені більше нічого не треба. Правду кажучи, ми таки самі винні: дуже раптом насіли на тата, і тепер мені жаль його — він правий по-свойому!

Соня. А ми по-своєму!

Калинович. Так, бачите, шанси нерівні: поле битви зостанеться за нами; а тато, ображений вкрай, потеряє всі свої мрії... Його становище далеко гірше!

Золотницький. Само собою, краще б було і йому, й вам, коли б все сталось по згоді, ну, а коли згоди нема...

С о її я. І коли її через два тижні я не добуду, то приїду в город, і ми повінчаємось.

Калинович (цілує її руку). Гніздечко у мене готове — тихе, приютне, світле — і жде голубку; будьте ж спокійні!

Входе Феноген.

Ф с н о г е н. Коні готові.

Золотницький. Ходім попрощаємось з мамою.

С о н я. Не будемо їй нічого говорить!

Золотницький. А причину од’їзду придумаємо.

Вийшли.

Феноген, а ноті м Маюфес.

Ф г и о г си.Ая таки угадав: цей голодрабець свата нашу (Іоні;). Пі, брат, не в ті взувся.

Входе М а ю ф е е.

Маюфес. Здоровенькі були!

Феноген. А, Григорій Мойсєйович.

Чоломкаються.

Маюфес. Що це у вас з іменин так рано гості роз’-їжджаються, чи не дізналися про діло?

Феноген. Яке діло?

Маюфес. Я ж вам писав, що Петро Тимофеевич в острозі, а тепер слідователь по важним ділам посадив у острог таких хазяїнів, як Зеиделсвич і Петренко!

Ф е н о г е н. Ой, і Петренка посадив?

Маюфес. Положим, Петренко дав двісті тисяч залогу, а Зенделевич сидить. Я думаю, що доберуться і до Терентія Гавриловича.

Феноген. А хазяїн же при чім?

Маюфес. Дванадцять тисяч овець взявся сховать від кредиторів.

Феноген. А хто ж це докаже? Купив.

Маюфес. Ну, коли мені заплатять, я можу мовчать, але гроші за продані вівці по книгам Михайлова не показані,— треба заплатить шістдесят-сімдесят тисяч!

Феноген. Заплатить — і край.

Маюфес. А поки там що — погано. Якби другий слідователь, а то страшний чоловік... Він хоче всіх залякать; поки заплатить, поки все виявиться — пожалуйте в острог.

Феноген. От тобі й маєш! Невже ж Терентія Гавриловича можуть у острог?

Маюфес. Можуть. Погане діло. Я приїхав навмисне побалакать. А де ж Терентій Гаврилович?

Фе но і'єн. Поїхав копи оглядать. А наше діло як?

Маюфес. Давайте розписку, що в случае покупки імє-нія ви мені платите п’ятсот рублів, і я вас повезу в імєніе. Ай імєніє, ай імєніє! Ето што-нібудь особенного!

Вбігає парубок.

Парубок, Феноген і Маю фе С, а потім Марія Іванов на

і Соня.

Парубок. Феноген Петрович, нещастя!

Феноген. Що там таке, хто-кебудь повісився знову? Парубок. Хазяїн пробі кричать. Упали і не можуть піднятись. Побіжу рятувать.

Феноген. На килим! Беріть ті носилки, що гній викосять з конюшні, і бігом туди, я зараз.

Парубок вийшов.

(У двері.) Марія Івановна, Софія ТерентьевнаГ (До Маюфе-са.) Зайдіть, будь ласка, у контору, я вас покличу.

Мі а ю ф е с. Можна. (Пішов.)

Феноген. О господи, що за феральний день!

Входять Марія Івановна і Софія Терентьевна.

Марія Івановна. Що тут сталось?

. С о н я. Де тато?

Феноген. Поїхали копи оглядать та на царині, кажуть, упали, не можуть встать. Люде побігли вже туди, а я зараз послав носилки й сам піду.

Марія Івановна. О господи, що це таке?

Соня (до Феиогена). Мерщій ідіть і ви до татка!

Фено г е н пішов, і Марія Івановна за ним.

Треба зараз у город дослать за лікарем. Може, ногу зламав. Напишу Івану Миколайовичу записку, щоб зараз лікар приїхав. (У двері.) Мишка! Скажи, щоб запрягли шарабан.

Входе Марія Івановна.

Марія Івановна. Не видко!.. О господи! Що з ним трапилось, хоч би довідатись... Що ти там, доню, пишеш?

С о п я. Послать треба за лікарем, а поки виявиться, що там, та поки коні запряжуть, записка буде готова; тут кожна хвилина дорога, може, перелом, нехай бог боронить.

Входе Фелоген.

Ну, що?

Феноген. Несуть. Стогнуть тяжко!

Мі а р і я Івановна. Що з ним, що? Не чув? Феноген. Вони поїхали полюбоватись на копи і отут, зараз за ровом, побачили біля кіп чиїхсь гусей, що смикали копу; прудко під’їхали до гусей, схопились з бігунків

і погналися за гусьми, та спіткнулись через ритвипу і сильно упали.

Чуть стогін: «Ой, ой!»

С о її я (до Феногена). Нате записку, зараз за лікарем.

Феноген вийшов. Входить Пузир, опираючись на двох робітників.

ЯВА XVII

Пузир, Марія Івановна і Соня, а потім Феноген.

Марія Івановна і Соня помагають Пузиреві.

Пузир. Ой, ой! Тихо! Ой! Мабуть, щось всередині порвалось. Ой, ой! Як дихну, неначе ножем ріже по животу, ой!!

Соня. Я посилаю зараз за лікарем, тату!

Пузир. Не треба. Фельшара краще... Ой... фельшара, лікаря не треба.

Садять на диван. Входе Феноген. До СонГ тихо: «Послав». Робітники

вийшли.

Феноген, ой! Я бачив, що у двір їхав Маюфес, де він? Феноген. Тут.

Пузир. Посадили? .

Ф е н о г е н. Не питав.

Пузир. Поклич... Покли... ой! Поклич!

Феноген. Хоч одпочиньте.

Соня. Таточку, нехай потім, вам важко говорить. Пузир. Поклич!

Феноген (іде). Що його робить? Григорій Мойсєєвич ще гірше розтривоже... Треба самому сказать. (Вертається.)

Пузир (через сльози). Чого ж не йдеш? Не муч, клич! Феноген (про себе). Що буде, то буде — однаково, скажу... Та я сам все знаю!

Пузир. Говори... Посадили?

Ф е н о г е н. Посадили!

Пузир. О-о-о!

. Марія Івановна. Боже мій! Що з тобою?

Пузир. Ох, погано!

Завіса.

Кімната та ж.

ЯВА І

.Соня, Феноген, Марія Івановна і Пузир.

Соня (одчинивши обидві половини дверей, стоїть на порозі. Після паузи). Помалу, помалу...

Марія Івановна і Феноген ведуть Пузиря під руки і садовлять у крісло, обложивши подушками;

Таточку, голубчику, краще б ви лежали. Лікар говорив, що вам потрібен спокій, щоб вас ніщо ані крапельки не тривожило!

П у з и р. Хазяйство, дочко, не можна лежать.

Соня. Здоров’я дорожче хазяйства.

Пузир. Мені легше.

Соня. То й добре, а як розтривожите себе ділами, то знову буде гірше. ‘

Пузир. Поки не зроблю всіх розпорядків по хазяйству, то ще гірше тривожусь... Я не довго... Побалакаю об важнім ділі і ляжу. Доню! Напиши Петру Петровичу, щоб приїхав. Він сердиться на мене, а ти напиши: при смерті, хоче помириться.

Соня. Я вже, тату, написала.

Пузир. Хіба ти думаєш, що я справді помру?

Марія Івановна. Господь з тобою... Ніхто не думає. Що ж з нами, сиротами, станеться, а з хазяйством? Краще нехай я помру.

Пузир. Годі, стара! Я так спитав. Я й сам знаю, що не вмру. Рано ще, рано — хазяйство не пускає.

Соня. Я, тату, і сама нічого такого не думала, а просто догадалась, що вам би хотілось бачитись з Петром Петровичем, і написала.

П у з и р. Іди сюди.

Соня підходить. Пузир гладить її по голові.

Розумна головка. Я не вмру, не бійтеся — чого я буду умирать? Завтра або післязавтра поїду з Феногеном вівці купо-вать... Феноген! Поклич Маюфеса.

Феноген вийшов.

Капосна хвороба причалила мене до ліжка, а тепер кормів нема, можна купить по сімдесят п’ять копійок... вівцю... ох...

Марія Івановна. Бог з ирши, старий, з тими вівцями!

11 у з и р. Що ти тямиш! Феноген купив три тисячі по карбонам ио, а Куртца’й досі нема... Вони переплачують... Я б купин по сімдесят п’ять копійок!

Марія Івановна. Бог дасть, поправишся, тоді й сам поїдеш та й купиш, скілько хочеш.

Пузир. Пропустимо гарячий час, і Чобіт все скупить; а коли ти діждешся, щоб вівця була сімдесят п’ять копійок? При такій ціні два карбованці чистої пользи на штуці.

Марія Івановна. А може; й па той рік буде недород.

Соня. Ох, як тяжко слухать таку розмову і мовчать.

Пузир. Ой!!

Соня. Лягли б ви краще, тату.

Входе М а ю ф е с.

Пузир. От побалакаю з чоловіком і ляжу. А ви йдіть.

Марія Івановна. Ходім, дочко!

Вийшли.

ЯВА II

Пузир, Маюфес і Фе по'ге и.

Пузир (до Маюфеса). Ну що? Кажи коротко, я. нездужаю, довго не можу сидіть.

Маюфес. Ваше заявления слідователь уже одібрав з почти. Писар його мені казав, що, поки на слідствії не буде доказано, що вівці тілько на випас, заявления не поможе!

Пузир. Ох! Як страшенно заболіло у спині, мов огнем пече? Ну?

Маюфес. Всі кажуть, що треба адвоката, а без адвоката — швах [37]!

Пузир. Ох! А скілько адвокат візьме?

Маюфес. Я ходив до найкращого, діло він знає.

Пузир. Ну і скілько ж?

М а ю ф с с. Десять тисяч!

II у з п р. Що?

М а ю ф е с. Десять тисяч.

Пузир (тяжко переводе дух). Не дам!

М а ю ф е с. Щоб потім не каялись.

Пузир (крутить головою). Не дам!

Маюфес. Ваше діло!

Пузир. Нехай триста!

Маюфес. Це йому на один сніданок.

Пузир. Ну, п’ятсот!

Маюфес здвигує плечима.

Тисячу!

Маюфес, скривившись, чухає голову.

Більше не дам!

Маюфес. Ваше діло. А тілько менше десяти тисяч не візьме.

Пузир. Бійся ж ти бога! Тепер за ті гроші можна купить десять тисяч овець!

Маюфес. Це правда. А тілько вівця тут не поможе, треба адвоката.

Пузир. Господи боже мій — десять тисяч! Це грабіж! За віщо ж, за віщо?

Маюфес. Таке діло!

Пузир. Яке ж діло?.. Ти покажеш, що я нічоґо не знав і приняв овець тілько на випас, покажеш?

Маюфес. Покажу.

Пузир. От і все діло!

М аюфе с. А скілько ви мені дасте за таке показаніє? Пузир. Тобі? Сто карбованців дам!

Маюфес. То краще мені сказать, що я нічого не знаю. Навіщо мені клопіт: будуть тягать на допро.си, на слідствіє, на переслідствіє? Я чоловік занятий ділами,— одна потеря. Пузир. Двісті дам!

Маюфес. Ні, Терентій Гаврилович, не таке діло. Пузир. Триста!

М а ю ф е с. Як я візьму за таке діло триста карбованців... ви самі скажете, що я дурень.

Гі у з и р. Ну, п’ятсот!

М аюфе с. Як не дасте тисячу, то я не свідок!

Пузир (тяоіско переводе дух). Ох! (Звісивши голову, мовчить. Після паузи, тихо, страждущим голосом.) Дам тисячу!

Маюфес. То давайте зараз!

П у з и р. Ти ж ще не показував?

Маюфес. Бо ще ж не питали. А спитають — покажу у вашу пользу.

Пузир. Так тоді й дам.

Маюфес. Як не дасте зараз, я не свідок.

Пузир. Хіба ти мені не віриш?

Маюфес. Таке діло.

Пузир. Ідол же ти проклятий... Феноген! Вижени його н пішо!

М «'і к) ф е с. Зачім же у шию? Я і так піду.

II узи р. В шию! Ой.., В шию його! В шию! Ой, ой, ой! (Хитніться за поперек.) Наче щось порвалось усередині.

Феноген робе ступінь.

Маюфес (одходе до дверей). Феноген Петрович, ви чоловік розсудочний, не сделайте скандала! (Зникає за двері.)

Пузи^р. Ах ти, ідол проклятий...

Маюфес (вигляда у двері). Я, навпротів, покажу теперечки, що ви вівці ховали і помагали злосному банкротству.

Феноген (кидається до дверей). Та йдіть ви к бісовому батькові.

Маюфес зникає.

Пузир (витирає піт). Ах ти, гадина... Ах ти, грабитель! Ріже живого чоловіка і в рану пальцями тикає.

Фе но,ген. Заспокойтесь. Я вам пораю таких свідків, що під присягою скажуть все, що вам завгодно: і що бачили, і чого не бачили, і що знають, і чого не знають. А ви їм дасте тільки по двісті карбованців.

Пузир. Дам, зараз дам, з радістю дам! Кажи, хто вони?

Феноген. Я і Ліхтаренко.

Пузир (через сльози). Вірний слуга... Спасибі тобі! Кращих свідків і не треба. (Витирає очі.) Ти і дурно покажеш, щоб врятувать свого хазяїна від сорому, я тебе знаю.

Феноген. Покажу, єй, покажу — дурно покажу... А ви свого вірного слугу подаруєте — дасте на дорогу до слідо-вателя двісті карбованців.

Пузир (зітхає). Дам! Посилай за Ліхтаренком! І сам

з ним побалакай, бо я не можу.

Ф е її о ге и (у двері). Петрушка! Звели, щоб Харитон зараз їхав у Мапуйлівську економію і покликав сюди Ліхта-ренка.

Пузир. Каторжний жид — жили вимотав... Де ж? Тисячу карбованців! А? Люде вдвох за чотириста карбованців хрест поцілують, а він один хотів зцупить тисячу. Дай води...

Марія Івановна» лікар, Пузир і Ф е н о г е н, а потім Маюфес.

Лікар. Що ж це ви робите? Знову встали.

4 Пузир. Я вже зібрався йти полежать.

Марія Івановна й Феноген беруть його під руки.

Лікар. Не смійте вставать!

П узи р. Не можна — хазяйство.

Марія І в а н о в н а. А 'боже мій, боже! Здоров’я миліше всього на світі!

Виходять. З дверей виглядає Маюфес.

Тих а: «Феноген Петрович,..» Феноген махає йому рукою. Коли Пузиря вывели, Маюфес входе.

Маюфес (сам; постоявши). Ах ти, хам! Ні сорому, ні совісті не має. За таке діло п’ятсот карбованців дає. Ні, поч-теннійший, дасте ви мені тепер дві тисячі, бо ніхто такого показанія не зробить, як Григорій Мойсєєвич.

Входе Феноген.

Феноген. Що ви хотіли ще сказать? Говоріть мерщій, поки біля слабого лікар.

Маюфес. Коли ж поїдемо оглядать землю? Мені^1 надоїло возитись.

Феноген. Ото-бо й біда, що*сам не знаю коли.

Маюфес. Як вам завгодно — я більше ке буду турбо-ватись! Тілько не забувайте, що ви і не оглянетесь, як землю цю ухоплять мужики. Вони теперечки показились. Одні біжать на переселеніє, другі тікають з переселеній, а треті бігають, висунувши язика, шукають — де б тут з поміччю банка землю купить! П’ять літ назад я сам приторговував людям землю по сто двадцять п’ять — сто тридцять, а мужики на свою голову уже нагнали ціну двісті двадцять п'ять за десятину.

Феноген. Чув-чув. Всякому земля потрібна. Чого доброго, переб’ють. Знаєте, може, я одпросюсь у хазяїна, то завтра раненько приїду в город, та й махнем на оглядини... У мене недовго: сторгуємо, купча і грошики на стіл.

Маюфес. Пора» пора вже вам на своє хазяйство.

Феноген. Ох, не кажіть! Запізнився, здорово запізнився, давно пора.

Маюфес. Зате ж який опит і яку практику маєте! Ви своє надолужите. Коли ви могли обманювать Терентія Гавриловича, то кого ж після цього ви не' обманете.

Феноге н. Ха-ха-ха!

М. а ю фес. А через десять літ Феноген Петрович буде такий великий пуріц, що бідного Григорія Моисеевича гнатиме и шиюч.

Ф с н о г е н. Бо таки й справді ви багато заправили! Де ж таки: за показаиіє тисячу карбованців?

Маюфес. Так яке ж показаніє, подумайте.

Феноген. Бог зна що говорите!. Та я й Ліхтаренко візьмемо по^38 двісті карбованців.

Маюфес. Як? Ви? Ну, глупостії Ви ж нічого не знаєте!

Феноген. Що нам скажуть, то ми те й покажемо у слі-дователя.

Маюфес. І будете присягать?

Феноген. Будемо!

Ма юфе с. І хрест цілувать?

Феноген. Поцілуємо.

Маюфес. Ой-ой-ой! Хароший христіанин! І вам не гріх?

Феноген. А вам?

Маюфес. Я хоч що-небудь знаю, а ви нічого не знаєте.

Феноген. Так і ви ж за гроші мусите показувать те, що вам звелять, ну і ми так само.

М а ю ф е с. Ай! Що ви говорите? Хіба можна рівнять бідного жидка, фактора Гершка, до Феногена Петровича?! Ви поміщик і за двісті рублів будете показувать неправду і хрест цілувать? Цілувать хрест?! Ай! Мені аж страшно стало. (Здригнув.) Такий чоловік. Ні, я не вірю, ви жартуєте.

Феноге н. Хе-хе-хе! Ви хочете мене засоромить, щоб я не перебивав вам заробітку?.. Даремна праця. Ви тілько гарненько самі подумайте: чого ж то вам такі привілеї в житті, що ви можете усе робить, аби гроші, а я то вже і не можу? Та коли б я не так думав і не так робив, як думаю

і роблю, то не мав би де під старість голову прихилить. І ви самі сміялись би з мене, взиваючи посліднім дурнем, от що! А тим часом прощайте. Піду до хворого. (Іде й обернувшись.) Завтра ждіть мене! (Вийшов.)

ЯВА IV

Маюфес. Ай-ай-ай! Нещасний я чоловік! З рота вирвали такий зарібок! І як його теперечки жить на світі? Уй вейз-мір, вейзмір! * (Вийшов.)

Соня. Спасибі, що приїхали. Восьмий день вас жду, насилу діждалась.

Калинович. Признаюсь вам, що і тепер приїхав після довгої боротьби. '

Соня. І як вам не сором! Невже ви, після ваших поглядів, на тата гніваєтесь?

Калинович. Ні краплі; і гнівати'сь не маю ніякого права.

Соня. Так чого ж тоді боротьба? Диво.

Калинович. А ви розміркуйте: тато образився моїм сватовством, і я мусив оставити ваш дім, щоб ніколи сюди не появлятися без його згоди на те; тепер, коли тато тяжко слабує, він має право подумать, що я приїхав, ждучи його смерті, щоб...

Соня. Смерті? (Закриває лице. Пауза.) Вам лікар говорив, що тато умре? Кажіть, кажіть, не бійтесь, я здер-жу себе, я... я... можу володіть собою!

Калинович. Заспокойтесь! Я нічого не знаю... Я говорю так — наприклад. Я боявся, щоб мій приїзд не потривожив хворого.

Соня. Татові про ваш приїзд ніхто не скаже. А'ви простіть мій егоїзм: я не думала, що ставлю вас в неприятні умовини. Я зовсім ошаліла, не знаю, не знаю, що робить! Татові то гірше, то легше. Лікар каже: операцію треба, тато не хоче... Я вже одважилась і послала Петру Петровичу лист, бо думала, що ви так-таки і оставите мене, безпоміщну...

Калинович. Тепер я бачу, що справді вже дуже егоїстично оберігав свою персону, забуваючи про ваше горе, про вашу безпоміщність. Простіть.

Соня (усміхаючись). Прощаю, прощаю. Порайте ж мені, що його робить?

Калинович. Може б, виписать професора?

Соня. От бачите, а мені і в голову це не прийшло.

Входе Золотницький.

ЯВА VI

Соня, Калинович і Золотницький.

Соня. Петро Петрович!

Золотницький. Дуже рад вас бачить!

Чоломкаються.

С о н я. Спасибі, що уважили мою просьбу, я не маю слів, як дякувати вас.

3 о л о т н и ц ь к и й. Нема за що, дорога Соф’я Терентьйов-

ііа! Хоча тато тоді й образив мене як старосту дикими слонами, а коли чоловік при смерті, то все забувається.

Соня. Йому то легше, то гірше.

Входе лікар.

ЯВА VII

Соня, Золотницький, Калинович і лікар. Лікар чоломкається з Золотницьким і Калиновичем.

Золотницький. Як же здоров’я слабого?

Лікар. Здоров’я його тепер цілком залежить від операції, я вже два рази йому говорив, а він і слухать не хоче про операцію. Зараз страшенно тривожиться тим, що шахмей-стера нема з вівцями, а післязавтрього збирається їхать куповать вівці... Мені нема чого тут робить, прощайте!

Соня. Я вас не одпустю! Прошу оставатись. Ми тата умовимо, і він згодиться на операцію.

Лікар. Навряд. Страшенно упертий чоловік.

Соня (до Золотницького). Може, хоч вас послухає, бо ми й справді не можемо нічого подіять.

Золотницький. Попробуєм разом всі умовлять.

Соня. Так ви зостанетесь? Прошу!

Лікар. Ради операції зостанусь. Операція — єдиний рятунок.

Соня. Спасибі. Поки лікар біля слабого, всі надіються, всім легше. (Простягає руку лікареві.) Спасибі, велике спасибі.

Лікар. Дозвольте ж мені поки що де-небудь одпочить, бо я сьогодня мало спав.

Соня. Я зараз вам приготую кімнату. (Вийшла.)

Золотницький. Скажіть, будь ласка, єсть -надія?

Лікар. У нього нарив біля почок, і вже назрів. Треба сьогодня ж зробить операцію, бо коли прорве нарив всередину — заражеиіє крові і мортус [39]! Я йому казав про це, а він нізащо по хоче операції, не вірить.

З о л о т и и ц ь к и й. Що ж за хвороба, від чого?

К а л и н о в и ч. Пам’ятаєте, поїхав на іменини копи оглядать?!

З олотниць к и й. Ну?

Лікар. Гуси скубли копу пшениці, він страшенно озлився на гусей, що таку потерю роблять, схопився з бігунків і побіг за ними по уклону — хотів убить гуску... Біг, себе не тямлячи, та через ритвину схибнувся, упав з розмаху навзнак і одбив почки! От що гуси зробили!

Золотницький. Класична птиця! Рим спасла, а хазяїна погубила! 14

Калинович. Знаєте, таке нещастя. Якось не приходиться висміювать!..

Золотницький. Повірите, Іван Миколаєвич, що мені страшенно жаль Терешка, а разом з тим я ледве здержую гомеричний сміх, коли намалюю перед собою картину погоні за гусьми!

Калинович. Та бог з ним! Такий тяжкий акт твориться в сім’ї, що трагичиістю своєю переважує сміх!

Золотницький. Воля ваша» а я не можу не підкреслити: у чоловіка двадцять дві тисячі кіп однієї пшениці — ну і треба ж йому гнатись за гусьми, що скубли одну копу!

Лікар. Типично!

Калинович. Лишім цю розмову, прошу вас.

Входе Соня і дівчина.

ЯВА VIII

Соня, лікар, Калинович, Золотницький, а потім Феноген.

Соня. Кімната ваша готова. От дівчина покаже.

Л і к а р. Спасибі. (Пішов за дівчиною.)

Соня. Говоріть, що розказував без мене лікар?

Калинович. Одно: треба зараз операцію, а тато не хоче.

Соня (до Золотницького). Ходім до тата, будемо умовлять.

Золотницький. А може, заснув.

Входе Феноген.

Здоров, Феноген.

Феноген (цілує в руку). Приїхали, благодїтель.

Золотницький. Ну що, Терентій Гаврилович спить?

Феноген. Де там, такий хазяїн засне! Тривожаться то тим, то сим. От Ліхтаренко їм потрібен, я послав уже давненько, а його нема. Знову Куртца ждуть, а оце зараз, на лихо, почули, що вівці замекали, і хотять сюди вийти подивиться з вікна на овець, бо в ту кімнату, де вони лежать, не видко, а перед цими вікнами раз у раз проганяють шматки овець (підходе до вікна), коли починаються салгани. Он гляньте: справді Куртц пригнав напоказ овець.

Золотницький. О! Хазяйське ухо і за стінами почуло любу серцеві овечу розмову.

Феноген. Ходім, Софія Терентьевна, виведемо їх сюди.

Соня. Боже сохрани! Татові спокій нужен. Лікар забороняє йому вставать! Зараз треба операцію робить!

Феноген. Не знаєте ви тата! Ніхто його'не вдержить із ліжку, поки ноги дибають. Десять літ тому назад Терентій Гаврилович весь октябр місяць був біля отар, жив в курені, на дощі і сильно простудився: кашляв, голова боліла, пропасниця била, гірше ніж тепер, так била, що від землі підскакувало все тіло; а ми таки поїхали на ярмарок гурт скуповувать і тисячу биків купили. Та хіба це раз було. Ех, не знаєте ви тата. (Утирає сльози.) Таких хазяїнів мало світ родить.

Соня (до Золотницького). Ходім до тата... Ні, ви йдіть, а я покличу лікаря, та разом пе пустимо і умовимо згодитись па операцію.

Золотницький. Добре. Я уговорю його. (Пішов в одні двері, а Соня в другі.)

ЯВА IX

Феноген (сам). Вони умовлять, вони не пустять! Діти! Щоб Терентій Гаврилович не побачив новий товар? Ха! Та він рачки сюди прилізе, та скоріще він умре. Де ж таки? Жде тих овець, як свята, зна, що вони тут, і він їх послухає, буде лежать! Ніколи в світі!

Входе С о гі я і лікар.

ЯВА X

Феноген, лікар і Соня.

Л і к а р. Я, єй-богу, не знаю, що робить з таким чоловіком, як ваш тато! Не пускать його, коли він так уперто хоче вийти, це для його натури однаково, що навмисне дратувать, тривожить, і він цим самим ще гірше себе розіб’є, ніж тим, що вийде.

Феноген. Святая правда! їх удержать не можна/.. Я тридцять п’ять літ з ними не розрізнявся і знаю їх більш, ніж себе.

Лікар. От бачите!

Соня. А господи! Невже ж вівці йому миліщі, ніж життя?

Лікар. Хазяйство або смерть — такий девіз!

Соня. Там Петро Петрович, тато його послуха, ходім, попробуємо умовить!

Лікар. Попробуємо!

Вийшли.

ЯВА XI

Феноген (сам). Розумні слова: або хазяйство, або смерть! Велика правда! Земля, скот, вівці, хліб, комерція, бариші — оце життя! А для чого ж тоді, справді, і жить на світі, коли не мать цього нічого? Та краще гробаком нечув-ственним родиться, аніж такою людиною, що про хазяйство не дбає! Нехай бог боронить, коли б у мене пропали ті гроші, що я маю,— зараз би повісився.

Входе Куртц.

ЯВА XII Феноген і Куртц.

Куртц. Еті, день добрий!

Феноген. Здоровенькі були!

Куртц. Еті, овса — готова. Зічас будіть шпаціровал перед окна.

Феноген. А почому купили?

Куртц. Еті — ніпочом,руб десять, руб двадцать.

Феноген (набік). Виходить, Карло цапнув більше за мене, а я його лічив дурнем!

Входить Золотницький і лікар.

ЯВА XIII

Феноген, Куртц, Золотницький і лікар, а потім Соня, Марія Івановна ведуть Пузиря.

Золотницький. А?! Смерть за плечима, а він плаче, що його не пускають подивитись на овець.

Лікар. Воюющий мечем од меча гибнеть. Хазяйство — його меч, від нього й смерть. Так мусить буть, і не варт сперечатись!

Соня, Марія Івановна ведуть Пузиря.

Пузир. Бог з вами, що ви собі вигадали: лежи, коли вівці пригнали? Я не смертельний.

Золотницький (до лікаря). Ходім до Калиновича, він там скучає.

Хочуть іти.

Пузир. Петро Петрович! Хіба вас не кортить подивиться па овець?

Золотницький. Я зараз прийду.

Виходять з л і к а р е м.

Пузир. Здорові були, Карло Карлович!

Куртц. Еті — я здоров, ошінь здоров. Спасибі! А ви, еті — нєт... еті — пльохо.

Пузир. Пройде! Ідіть до гостей! Соню, попроси Петра Петровича!..

Соня і Марія Івановна вийшли.

Багато купили?

К у р т ц. Еті — восімсот.

Пузир. Вісімсот? Тілько? Чого ж так мало?

Куртц. Я, еті, не можіт покупал. Ярмарка, еті — да, село, еті — нєт. Дома, еті, мушік продал, руб десят овса, а еті, берьот овса! Мушік берьот руб десят, плачіт, жена — плачіт, деті — плачіт.

Пузир. Як, по рублю десять? Феноген купив — руб, а Чобот он купив — сімдесят п’ять копійок.

Феноген. При мені багато купця наїхало і ціна піднялась, тепер, певно, понижчала, бо вже накупились. Піду подивлюсь овечок. (Вийшов.)

Куртц. Правда. Купса, еті — нєт! А толко я не мошіт торговался: сказаль мушік руб десят, я, еті, гілатіл; сказал мушік, еті, руб двадцать, я, еті, платіл! Зашсм торговалса, когда руб двадцать — еті завсєм ніпочом. Еті... еті...

П у з и р. Ну, а якби сказав п’ять рублів?

Куртц. Да! Да! Еті... Еті... да! П’ять не сказаль, еті — нєт, сказаль руб десять, руб двадцать — болше не сказаль. Еті ніпочом. Мушік, еті плачіл. Я не торговал, еті — нєт, еті — нікогда!

Пузир. Е, вже як такий купець, то краще не купуй овець!

Куртц. Еті — да! Я не купіл.

Входе Феноген.

Пузир. Післязавтрього сам поїду з Феногеном.

Куртц. Сам, еті —да!

Пузир. Нехай проганяють овець. Мені важко сидіть.

Куртц. Еті — да! Волной зовсєм, нє надо сматрил. ( Пішов.)

Феноген і Пузир.

Феноген. Там приїхав урядник, хоче вас бачити. Пузир. Підожде. Оберни крісло до вікна. Так. О, овечки! Хороші... Єсть с кордюками... Худі, бідолаги. Нічого, одго-дуємо. Восени чистої прибилі два карбованця на штуці... Так, Феноген?

Феноген. Шерсть, сало, солонина і шкури — я так думаю, що більше двох!

Пузир. Бирі мої, бирі! Цкелей! У, ви славні биречки мої. Іш, як ідуть, мов військо перед генералом. 'Недурно Петро Петрович звав мене овечим генералом. Поклич Петра Петровича.

Феноген вийшов.

Ху-у-у! (Витира піт.) Слава богу, хоч у спині не болить так, як боліло,— певно, нарив прорвало всередину, і легше стало. Бирі, бирі, бирі... Мало купив дурний цей Карло.

Входе Харитон.

Харитон (з дверей). Феноген Петрович!

Пузир. Чого тобі? Лізеш, не спитавши, чи можна.

ЯВА XV

Пузир, Харитон, потім Золотницький і Феноген.

Харитон. В передній нікого нема, я думав, я поспішав... Пузир. Підожди, нехай вівці пройдуть. Не перебивай мені любоватися.

Входе Петро Петрович і Феноген. Фелоген тихо розмовляє з Харитоном.

Чого ви там сидите, Петро Петрович, подивіться, які овечки і по рублю десять. Мерщій же, послідні проходять. Бирі, бирі, бирюшечки, бирічки!

Золотницький. Худі дуже.

Пузир. Нічого, зате молоді. Одгодуємо — два рублі на руб пользи. Отак треба хазяїнувать.

Входе лікар.

Золотницький. Правда!

Пузир (тяжко переводе дух). Феноген, поверни мене на хату.

Пузир. Що, тік згорів?

Фсиоге и. Ні.

Пузир. Слава богу. А що ж там сталось?

Феноген. Бунт. Робочі Ліхтаренкові голову розбили.

Пуз н р. Як?

Феноген (до Харитона). Розкажи, що знаєш.

Харитон. Почалось, кажуть, зранку. Мануйлівці, бачите, хотіли, щоб брали їх усіх, щодня на роботу по такій ціпі, як договорилися тоді, коли взяли в аренду їх наділи. А Ліхтаренко ніби ціну зменшив і тілько половину людей взяв на роботу. Ну, почався гвалті А тут строьюві робочі за харчі почали ремствувать. Слово по слову, хтось налаяв поганим словом Ліхтаренка. Ліхтаренко вистрілив з револь-верта. Чи ранив, чи вбив — не знаю. Тоді кинулись до Ліхтаренка, він не вспів утікти в контору, і хтось каменем розбив Ліхтаренкові голову. Тепер Ліхтаренко заперся в конторі і щохвилини палить в вікно з револьверта. Люде одступили, але похваляються підпалить двір і тік.

Пузир. Ідоли! Пси! Феноген! Нехай зараз пошлють від мене телеграму губернаторові і ісправникові так: бунт робочих, убили управляющого, підпалили двір. Налякать їх — скоріще виїдуть. До речі, тут урядник, клич його сюди. А ти, Харитон, бери другого коня, скачи в Мануйлівку і вкруть назад, щоб я знав, що там робиться.

Феноген і Харитон вийшли.

Бачите, ви кажете лежать. Де ж мені влежать? От все сам зробив — і тепер аж легше. От урядник поїде в Мануйлівку, тоді я ляжу, спочину і завтра видужаю! Побачите!

Золотницький (до лікаря). От натура!

Л і к а р. Нерви страшенно напружені. Я певен» що в нього нарив лопнув і почалося зараженіє крові, замітьте — пропасниця б’є.

ЯВА XVI

П у з и р, л і к а р, 3 о л о т и и и ь к и й, Ф е н о г с н і урядник.

ГІуз и р (до урядника). Чули, певно, про бунт в Мануйлівці?

Урядник. Чув зараз.

Пузир. Прошу вас, беріть людей звідціля і їдьте, будь ласка, в Мануйлівку зараз. Губернаторові і ісправникові посилаю телеграму.

Урядник. Мануйлівка не мого участка. Крім того, я маю друге важне порученіє. По ділу злосного банкрота

Михайлова слідователь постановив сьогодня привести вас для допроса як обвиняемого в сокритії дванадцяти тисяч овець. Получіть повістку. (Подає.)

Пузир. Сокритіє?! Яке сокритіе?

У р я д н и к. Не знаю.

Пузир. Я приняв вівці від Петьки Михайлова на випас!

Урядник. Не знаю.

Пузир (витирає піт). Я вам кажу! У мене свідки єсть.

Урядник. Предписано вручить повістку і сьогодня привести для допроса як обвиняемого...

Пузир. Як привести?!

Урядник. Під караулом.

Пузир (піднімається). Під караулом?!! Що ж це? (Опускається в крісло.) Світ перевертається, послідні часи наступили. (До всіх з одчаєм.) А? А? На випас дав дванадцять тисяч овець, а слідователеві показав, що я переховую його вівці!.. Ах ти ідол, ах ти прахвост.

Золотницький. Та у тебе ж свідки, певно, єсть?

Пузир. Аякже! Ах ти, ідол! Феноген, чуєш? Ти ж свідок?

Феноген. Своїми вухами чув, своїми очима бачив і знаю... Я присягну, що на випас.

Пузир (нервово часами витирає піт). Чуєте? Он які люде понаставали: прахвости із прахвостів, анафеми із анафем! Обмане, обікраде, заріже, ограбить, чортові душу продасть — аби гроші! Ні сорому, ні честі!.. Чи чувано коли про такі діла? Голяк масті Петька Михайлов, не маючи ні шеляга в кишені, умудряється брать гроші в банках, без грошей бере товари на фабриках, скрізь позичає, і всі дають! Багатіє не по дням, а по часам, тисячі бідолаг несуть йому гроші, як у банк, на проценти, а потім раптом шарах: банкрот! І такий злодій мошеник, грабитель тягне за собою в тюрму чесного, ні в чім не винуватого хазяїна! Ідольське... Прокляте діло!

Золотницький. На тобі лиця нема, іди приляж, ми діло обміркуємо.

Пузир (через сльози). Петро Петрович! Рятуйте, рятуйте мою честь! Честь, честь мою топчуть в болото! Я двісті, триста тисяч дам залогу.

Золотницький. Все зроблю, заспокойся!.. (Тихо.) Брат Калиновича прокурор, він поможе, справедливо полегшить твоє становище.

• Пузир. Так? Ох!.. (Тихо.) Скажіть, нехай рятує... я надіюсь, я певен.

Золотницький. Зараз візьму Феногена і їду до следователя. Що можна, все зробимо.

Пузир (тихо). Просіть від мене Калиновича... Нехай вибачить... Я дам благословення на шлюб з дочкою... (Тяжко пгрсио()с ()(/х, пропасниця його б'є, він витирає піт і говоре про гсОс.) Обіщать можна все, аби вирятував... Обіцянка — ияішмка. (До всіх.) А будь ти проклят, вельзевулів 15 ти син, ІІ' іька ти анафемович, бодай твоє тіло так розпалось, як них крадене багатство!

Лікар. Годі вже! Ідіть приляжте і заспокойтесь.

Пузир. Піду, піду. (Опираючись на Феногена, підводиться.) І ви заспокойтесь, обійдеться без операції — нарив прорвало. Одно погано: пропасниця причепилась... Нічого, пройде, і завтра я таки поїду з тобою, Фепогенушка, вівці куповать.

Феноген. Поїдемо, поїдемо!

Пузир (іде й стає). Ага!.. Скажи, Феноген, Карлу, що одна овечка, з послідніх, біленька з кордючком, має поранений хвостик; друга, чорненький лоб, шкандибає на праву задню ножку. Нехай Карло обдивиться, щоб часом не згинули,— шкода худоби і потеря...

Пішли.

Лікар (до Золотницького). Два-три дні — і смерть!

Урядник. А що ж мені робить, що я скажу слідовате-леві?

Золотницький. Скажіть слідователеві, що Терентій Гаврилович одібрав повістку від смерті і скоро дасть пока-заніє перед богом.

Завіса.

СУЄТА 1

Комедія в 4 діях (Картини)

ДІЄВІ ЛЮДЕ

М а к ар Бари л ьчеико — багатий козак, хлібороб. Тетяна — його жінка..

К а р и о — хлібороб Михайло — учитель гімназії Петро — кандидат прав Іван — писар в запасі Василина — скінчила гімназію Я в д о х а — Карпова жінка.

діти Макара Бар'ильченка.

Аделаїда — Петрова жінка.

Н а т а ш а — Михайлова жінка-

С о р о к о т и с я ч н и к о в — сліпий генерал, батько Наташі. Де МИД Короленко — сільський учитель.

Т е р с ні к о Сурма — багатий коза к, хл ібороб.

Матюша — сип його, 12 літ.

Сергій Гуп але и ко — багатий козак, хлібороб.

Тарас Гупа л єн к о— небіж його, унтер-офіцер.

Акіла Акілович — помошник класного наставника. Тарабанов — повар Д а р и н а — покоївка

}

_ „ У .Михайла Барильченка.

Паша — куховарка в

Офіціант.

ДІЯ ПЕРША

Середина хати багатого козака. Дивам турецький, два крісла, віденські стільці, дзеркало, столи, закриті гарнішії скатерками, біля дивана великий домашній килим, на помості під задньою стіною гарна кована скриня, під другою — шафа з книгами.

ЯВА І Явдоха і Тетяна.

Тетяна (розглядає. По хвилі). Гарно. Тут буде Михайло спати, а Пєтю ми покладем у себе. От і все... Кінчай же, моя голубко, приборку та приходь у стару хату — поможеш варити обід, бо на Василину мала надія, нічого не тяме: ні спекти, ні зварить! І чому їх там учать, у тих гімназіях?.. Не знаю, куди пішов старий; ти не бачила?

Я вдох л. Вони з Карпом пішли подивитись на сінокос.

Тетина. Якщо сюди зайдуть, то скажи, моя дитино, о.тімчоиі, щоб він не бавився,— нехай їде на вокзал, бо вже і ‘ К о |) о при Гіде поїзд.

М м /і о х а. Та де там, мамо, скоро! Ще рано! Поїзд при-' * * і ■' II другій годині.

І ггяна. Краще нехай він підожде на вокзалі,, ніж майні, діти його ждать. Я ж піду. (На порозі.) Приходь же, мои голубко, мерщій. (Вертається.) Бор од буде а курятиною, смажене порося, вареники, запечені в сметані, і кисіль... Як ти думаєш,, може, ще що прибавити?

Я вдох а. Доволі, мамо; хіба Петро і Михайло^1 з голод-, ного краю?

Тетяна. Вони ж, мої соколи, учені, пани; треба приняти їх гарно.

Я вдоха. Хоч би вони були й генерали, так все одно ваші діти.

Тетяна. То-то ба й є, що генерали... Ми прості, а вони будуть- генерали... Мати божа, як радісно! Я ж піду.., Зараз Пархим заколе порося... а яке, дочко, заколоти: чи чорне, чи біле?

Я в д о х а. Нехай біле — легше патрать.

Тетяна. І справді. А двох курей на борщ, доволі?

Я вдох а. Доволі, одної, мамо! Кури ситі,, та ще салом гарно засмажимо, то й буде такий борщ, якого вони нігде не їли!

Тетяна. Ну, добре! (Іде, вертається.) Ще ж печериці є, спасибі, Карпо достав. Чи ти не пам’ятаєш, як Михайло їх робив?

Я вдох а. Мілко посікти і, скілько печериць, стілько й цибулі насікти, змішать, та з маслом і сметаною запекти; а як будуть готові, тоді вбить три крашанки.

Тетяна. Так, так! Михайла чудово їх робить. (Іде.) Приходь- же! (Вийшла.)

ЯВА її

Я п д п х а і Вас гг л и п а.

Ям доха, тіпаючи тихиігжо пісню, дог гас з скрипі і стелить на стінку турецького дивана гарний рушник, а пославши, виходить до середніх дверей, любується. Входе тихо Василина і стає поруч з нею.

Я в доха. Ай!

Василина. Ха-ха-ха! Як у тебе гарно!

Я в д о х а. Ти все на штуках, увійшла так, що я й не чула!

Василина. Ми у гімназії раз у раз вигадували які-небудь фиглі, щоб посміятись. Особливо на уроках

старенького Скруфе!.. Бідний старенький, що тілько він терпів від нас, аж жаль тепер!

Я вдоха. І отакі здоровулі, як ти, пустували?

Василина. Атож!

Явдоха. Я б на місці того старенького приходила з трійчаткою, та якби одлупцювала од ну-другу, то перестали б пустувать!

Василина. Ото яка ти сувора! Не дай бог, щоб такі були учителі: дитячі жарти, щоб посміятись трохи, та й годі, а ти зараз лупцювать. (Розглядає рушник.)

Явдоха. Хіба ви діти? Такі дівулі, що заміж пора!

Василина. Заміж?! Ха-ха-ха! Ти думаєш, що там так, як на селі: всі тілько про заміж думають... А гарний який рушник! Тілько мені не подобається чорне з червоним. Якби замість чорного синє, то й очей би не одвів.

Явдоха. А я люблю чорне з червоним.

Василина (роздивляється і без слів, одним голосом, тихенько виспівує популярний мотив із опери). Ні, чорне смуток наганя, а синє — веселить око! (Наспівує веселе із оперетки.)

Явдоха. Тут і чорне, і червоне рядком, як смуток і радощі ідуть рядком в житті!

Василина (підспівує веселий мотив). Я люблю тілько веселе! Цур йому, тому смуткові!

Явдоха. Мало яких дурощів чоловік не любить?.. А якби не було смутку в житті, то люде не знали б ні веселощів, ні радощів! Тільки через те, що смуток є, радощі та веселощі любі чоловікові.

Василина. Може, може! І справді, якби цілий день раз у раз співати та танцювати, то, мабуть би, обридло! Єй-богу, Явдохо, ти філозоф!

Явдоха. Що то ще за філозоф, скажи, будь ласка? Я чула це слово не раз від свого Карпа.

Василина. Та цур йому!.. Я не вмію розказать. (Підспівує.)

Явдоха. Отакої!.. Училась вісім літ і не знаєш, що то за філозоф!, Навіщо ж говорить, коли не знаєш?

Василина. Та це трудно розказать... це... це... Як би тобі сказать?.. Ну, такий дуже розумний, мудрий чоловік!

Явдоха. А я думала, що це дурень! Терпіть не можу таких слів, що не можна знати, що воно!.. Карпо як скаже іноді таке слово, то я аж сердюсь. Не говори, будь ласка, мені учених слів!

Василина. Ну, добре, добре! Я й сама їх мало знаю. (Підспівує веселе.)

Явдоха. Чого це ти сьогодня на одній ніжці скачеш?

Василина. Мені так весело, так весело, що приїдуть учені, інтелігентні брати...

Явдоха. От ти і знову вперла якесь слово, що й не виговорю! Будь ласка, не говори таких слів, бо я їх терпіть не можу.

Василина (сміючись, цілує Я вдоху). Не буду, не буду!

Явдоха. Коли учений чоловік отакі слова говорить простій людині, то він дурень!.. От мені подобається Іван: він ніколи таких слів не говоре.

Василина. Бо не зна!.. Недоучка! Чотири місяці, кажуть, лежить і за холодну воду не візьметься.

Явдоха. Щось дума. А він розумний і добрий! Мало говорить, а розумний.

Василина. Де там!.. Лінивий, зовсім не учився... От брати Михайло, Петро — учені, а як учені, то й розумні.

Явдоха. Ти цього не говори. Карпо каже, що на світі багато є учених дурнів.

Василина. Не повірю, щоб учений був дурень!.. От у тебе гарно тут, як у віночку. Хата нова, три кімнати, комора і пекарня; а у нас хата старомодня, на дві половини, стеля низенька, долівку треба мазати мало не щодня, а тато не хотять нової ставити.

Явдоха. А навіщо даремно втрачатись?

Василина. Добре тобі казати даремно, коли вам поставили нову хату! А у нас... От приїдуть брати, то нігде й спати покласти.

Явдоха. Будуть тут спати. Це ж я для них прибираю кімнату.

Василина. Ну, Петро, хоч і скінчив науку, та ще, можна сказать, студент — де покладеш, там і спатиме; а Михайло скоро буде статський совітпик, треба ж його принять достойно!

Явдоха. Хіба вони, думаєЩ, тут довго будуть?

Василина. Аз місяць.

Явдоха. Ніколи в світі! Грошей попросять та й подадуться в город! Вони і перше на канікулах тут послідні годи не жили, а то щоб тепер...'Де вже там! Учених дітей не вдержиш біли петкчміх батьків. їм тут нудно буде, дспь-два, та й повтікають!

Вас и л її п а. А знаєш, сестро, ти правду говориш! І я вже нудюся!

Явдоха. Сидіть без діла нудно!,

Василина. А все-таки, я думаю, якби у нас був такий будинок, де можна б гарно розміститись, щоб кожному окрема кімната, щоб ніхто не заважав, то вони б тут довше побули.

Явдоха. А хто ж їм буде заважать: у нас будуть спать, у батьків обідать. По обіді, захотів, віконницю зачинив — спи; а вечером, по холодку, на проходку — так, як і в городі!

Васили н а. Ой тісно, тісно у нас...

Явдоха. Ще ж то нежонаті, та вже тісно; а як поженяться на таких панянках, що й ні приступу, тоді вони і носа сюди не покажуть.

Василина. Авжеж! Треба строїть нові, великі горниці,— це не прості люде, що як нема де в хаті, то ліг у клуні або надворі; таких дітей не можна приймать у прадідівській мужичій хаті.

Явдоха. Що ж? Заложить землю у банк та построїть для приїзду учених синів палац — саме по-хазяйськи!

Василина. От ти вже на сміх мене піднімаєш; а хіба ж •я не правду кажу?

Явдоха. Бо й справді сміюся! Як же не сміятись? Для чого ставити братам будинок, коли вони тут жити не будуть? А от як ти вийдеш заміж та будеш тут з чоловіком жить, то тобі поставлять гарну хату, кращу, ніж у нас.

Василина. Коли це буде! Я ще на курси поїду учитись.

Явдоха. Вигадай! Буде вже вчитись, пора заміж! От восени вертається з Петербургу Гупалспко: багатий, тисяча десятин у батька, гарний, як намальований, і унтер-офицер, кажуть.

Василина регоче.

Чого регочеш? Я чула, батько його хоче тебе сватать за Тараса, його Тарасом звуть.

Василина. Чудово, чудово! Унтер-офицерша! Ха-ха-ха!

Явдоха. Не хочеш за Гупаленка, так Демид Семенович, як зачує, що ти вже скінчила гімназію і дома, зараз і з’явиться тут.

Василина. Пхе!.. Сєльскій учитель!

Явдоха. А ти хто? Не пхекай краще! Ну, Гупаленка; я не знаю, чула тілько, що красивий, а Демид, так і пошукать такої пари: гарний, молодий, хорошого роду і закоханий у тебе. Чого тобі ще треба?

Входе Іван, в мундирі старшого писаря.

ЯВА III Ті ж і Іван.

Іван. Можна до вас на постой?

Явдоха. Заходьте, заходьте!

І в а н. У нас такі прибори йдуть, як перед приїздом корпусного, нігде і примоститись. Василино, там мама тебе шукає.

В а с іі л и и п. Навіщо?

I и а п. Л я знаю? Питали мене, чи не бачив, так я догадуюсь, піп шукають.

В а с и л и и а. А господи! Знову заставлятимуть що-не-(.\и. і)«>( 1111 ь коло обіда, а я нічогісінько не тямлю.

І и а п. Учись.

В а с и ля н а. Сам спиш, а другим раєш робить... Писар!

Іван. Старший писар корпусного штаба.

Василина. Важна птиця. (Вийшла.)

Іван (вслід). Саме по гнізду синиця!.. І ви тут прибираєтесь, як па смотр.

Я вдох а. Аякже! Гості важні будуть.

Іван. Суєта!.. Чи нема сірничка?

Я вдох а. Он на столі. Тілько не смітіть, Іване, складайте попіл у ту мисочку, а то ви завжди все кидаєте куди попало.

Іван. Коли є мисочка, то можна у мисочку... Гарний диванчик. Коли це купили? (Розкурює.)

Я вдох а. На цих днях.

І в а н. А полежать на ньому можна?

Я вдох а. Де ж таки! Бога бійтесь!.. Нова канапка, а ви з ногами...

Іван. Не можна — не можна!.. Я у вас нароблю цигарок, а потім піду у леваду, там на траві полежу. Трава тиха, як і я: мни скілько хочеш — мовчить.

Я вдох а. А вас же хто мне?

Іван. Життя!

Я вдох а. Бо, кажуть, ви самі винні!..

Іван. А?.. Винен?.. Може! Знаєте, занадто вже багато судців: куди не гляну, судію побачу! А може ж, і судді винні!.. Винен? Ха! А в чім моя вина? В тім, що я писар, а не генерал...

Я вдох а. Я кажу те, що чула.

Іван. Знаєте, Явдохо, ви розумна людина, і не пристало вам за другими, як сороці, говорить пусті слова!.. Єсть люде, що вік працюють, життя творять,— це ваш чоловік Карпо, мій брат,— падаю ниць перед ним; єсть люде, що все своє життя із праці других забирають і нічого в життя людське не кладуть, це брати мої: Михайло, Петро,— і з ними носяться, як і писаною торбою... Суєта!.. Я ж попав на корабель пепсиний, корабель розбито, і викинуто мене па берег, я обмок, замерз, сушусь і гріюсь, а всі кричать: ледащо! Підождіть! Дайте обсохнуть і нагріться!

Я вдох а. Я нічого не кажу. Грійтесь і сушіться. Карпо теж не сердиться на вас, а батько...

Іван. Е... Суєта!

Надворі чути голос: «Як запряжем, то скажем». Іван робить цигарки на

заднім плані.

Ті ж, М а к а р і Карпо.

Мак ар. Добридень, Явдохо!

Явдоха. Добридень, тату, з неділею будьте здорові. (Цілує його в руку.)

М а к а р. Спасибі, дочко! А Іван у будень спить, а в свято за роботою.

Іван. За цигарками.

Явдоха. Піду ж я ще поможу мамі обід варить. (Вийшла.)

Макар (до Карпа). Так мені радісно, сину, на серці, що я і сказать не можу! Як ти прочитав учора мені телеграм, що сьогодні приїдуть наші учені, то я цілу ніч не спав, а вранці, до схід сонця, встав, ходжу по леваді та одно думаю: як то господь благословив мої труди, поміг нам з тобою повчить дітей і піднять свій рід!.. І все то дякуючи твоїй праці, сину! Тепер учи своїх дітей, як учив братів, і бог тебе благословить від щедрот своїх, бо ти, сину, заслужив за свої труди і від бога, і від людей хвали! Тепер, сину, нам легше буде: всіх вивели і возвели в люде!.. Мені Михайло торік казав, що незабаром буде статський совітник — це все одно що генерал...

Іван. Луб’яний...

Макар. Що?

Іван. Паличка оця. (Показує ту паличку, що робить цигарки.) Неначе дерев’яна, а як придивився, то вона з лубка.

Макар. Його паличка цікавить!.. Василина або учителькою буде, або помагатиме матері в хазяйстві; а учена дівчина і пару собі пристойну знайде. От Гупаленки ждуть сина з служби восени і переказували, що хочуть сватать Василину. Люде багаті... Петро — кандидат прав! Виходить, має всі права... Всі права! Не абищо - - юриста! І чини посиплються на чоловіка, і гроші покотяться в кишені: повірені добре заробляють!

І в а н. Нехай ще покапдидатує спершу.

Макар. Це ж не писар? Кан-ди-дат!

Іван. На канцеляриста!

Макар. Ти б оглянувся на себе: четвертий місяць в запасі, четвертий місяць лежиш та спиш...

Іван. Я не сплю, я думаю: яких прав я кандидат і як роботу мені робить.

Макар. Пора вже щось і видумать.

І в а н. Це не так легко: дуже довго про себе нічого не думав. П’ять літ була готова одежа, ложка, миска, кватиря, а тепер обернувся назад, як в тумані все манячить — нічого не розберу... Заглядаю вперед, в далеку далечінь — нічого по бачу. І от лежу та думаю: що його робить! Скрізь хвилює «море житейське», а мій човен без весел і без стерна, куди і як мені пливти, і чим мені гребти, та й до якого берега причалити?

Макар. З тебе був би добрий кумедіянщик, єй-богу!

Іван. Талан бачите, чи що? Мені це кажуть всі, та я боюся свого талану...

Макар. І все на шутках! Змалку і до сього часу куме-дію якусь приставляєш! То в Америку чогось тікав; то через голову перекидався, як млинок; то на ходулях ходив; то пищав цвіркуном та свистав соловейком, учителям язика показував, а тепер лежиш і думаєш!.. Хоч би соловейком свистав, однаково у нас соловейків капосні коти поїли.

Іван (сміється). Забув, на лихо, а то б я вже вас розважав.

М а к а р. І вся твоя біда в тих кумедіях, через них і вчився погано!

Іван. Чого ж погано? В четвертім класі, на другий рік, мав всього-на-всього тілько чотири двойки.

Макар. Мало.

Карно (сміється). Чудак!

Макар. А через що ті двойки?.. На канікулах би учиться, брат же Михайло вже був в університеті, показав би; а він залізе в бур’ян та й цвірчить цілий день цвіркуном. А увечері в дерезі свистить соловейком,— шукай його, щоб учився.

Карпо (сміючись). Ми з Явдохою, бувало, слухаєм цілий вечір Івана, думаючи, що справді гпіва соловейко... Ловко свистів.

І в а н. Не без користі время проводив.

Макар. Ну, ще соловейко — то хоч приятно; а що вже той цвіркун мені наобісів, то страх’ Цвірінь та й цвірінь, а де воно цвірінька, не розбереш... А то знову по театрах лиха година носила, та ще неабияк, а в бороді, з вусами!.. (Сміється.) Кумедіянщик, настоящий кумедіянщик! І сміх, і горе!

І к а її. От прошле время, а, єй-богу, я в гімназії менше пустував віддруїпх; тілі.ко, як той казав, великим грішникам дурно все проходить, а малим такого бешкету задають, що й на старість буде впам’ятку. Яків Яєшня щодня начіпляв бороду і навіть в театральнім бухветі для штуки знакомився з нашим надзирателем, курив з ним, частував його горілкою — і нічого! А я один той раз начепив бороду — і піймався.

Карпо. Мабуть, погано начепив, не уміючи?

Іван. Та ні, добре начепив! Тілько, знаєш, скучне щось грали, я давай кричать цвіркуном... В театрі сміх, я ще дужче. Десяцькі почали шукать цвіркуна меж слухачами, один шельма прислухався і підійшов ззаду. Я не бачив і тілько що зацвірчав, а він мене за рукав почав тягнуть, я його штовхнув, він упав і промовив: «Держіть цвіркуна!» Тут підскочило ще два і потягли цвіркуна з театра. Я почав борика-тись, хотів утікти, а один піймав мене за бороду та й одірвав. Спершу злякався: думав, справжню бороду одірвав чоловікові, а потім розібрав діло, і потягли мене наниз, а там якраз курив наш надзиратель Шпигановський. Побачив. «Піймались,— каже,— господин цвіркун!» А я йому язика показав...

Макар. Доцвірінькався!

Всі сміються. Входе Василина.

ЯВА V Ті ж і Василина.

Василина. Тату! Коні вже запряжені, і мама сердиться, що ви не їдете на вокзал за братами; кажуть, що ви опізнитесь.

Макар. Та все через цього цвіркуна. (Бере шапку.)

Іван. І тут я винен,— отак усе!

Макар. Треба поспішать, щоб не опізниться. (Вийшов.)

Карпо. Та ще рано!

І в а н. І охота татові самому їхать на вокзал... Тут всього дві верстви.

Карпо. Рад, що таких дітей діждався.

Іван. Щастя, що батько тебе діждався, а то все суєта!

Василина (обніма Карпа). Братику, мені треба купить новеньку шляпку, бо у мене стара, нема в чім піти до церкви.

Іван. Чого ж тілько шляпку? ІІо-моему, то треба і рукавички, і модне плаття, і мантильку, і зонтик.

Василина. Ну, а як же? Вісім літ носила в городі шляпку, а тепер що мені надіть? Невже запаску?

Іван. На голову? Де ж таки!

Василина. Крупа!

Іван. Ха-ха-ха!

К а р п о. Ти ж перше не ходила дома в шляпі, а тепер як нарядишся по-городському, то будуть люде сміятися, пальцями тикать!

Василина. Та як же мені одягатись?

Карпо. Як усі багаті хазяйські дочки нашої околиці.

Васили н а. В запаску?

Іван. На голову?

Васи л и и а. Крупа!

Карпо. Одежа повинна одповідать становищу, в якім чоловік живе, а я не знаю, чим ти хочеш буть: чи хазяйською дочкою при батькові, при матері, пильнувать господарства, чи, може, учителькою будеш...

Василина. Я хочу учитись, я хочу лікарем буть.

І в а н; І будеш виписувать на одну бородавку кварту азотної кислоти.

К а р п о. Я не знаю, як батько, а я не згоден. Я вас повчив, а тепер пора своїх дітей учить.

Василина. Хіба ти нас учив?

Карпо. Спитай батька.

Василина. Земля батькова, то батько і учив усіх.

Карно. Спасибі, що оцінувала мою працю.

І в а и. Земля сама не годує, треба працювать біля неї.

Васили н а. Обізвався працьовитий!

І в а н. Карно один робе, а ми пороззявляли роти, як каліки, та й кричимо: «Дайте, не минайте!»

Василина. Може, ти каліка, а я ні!

Іван. А що ж ти робиш, чим ти одрізняєшся від мене?

Василина. Я вісім класів скінчила, а ти що?

Іван (витягується). Старший писар корпусного штаба.

Василина. Ха-ха-ха! Великий чин! (Ходе по хаті.)

Іван. Діло не в чині, а в начинці! От візьми порося: що воно — свиня, а начини його доброю начинкою,— дуже смашна штука! Так і людина... Ти думаєш, як я писар, то на мене можна пхекать? Помиляєшся! За ці п’ять літ я стілько прочитав добрих книжок, що тобі її не приспиться; і горя набрався, і дечому навчився такому в суворій школі життя, чому ніяка школа не навчить.

Василина. Бачу, що ти научився базікать.

Іван. Слухай, Васочко! Ми все балакаєм з ножа: гостро та уразливо; так не годиться! Давай будемо говорить як брат з сестрою.

Васили н а. Говори. (Сіла.)

І в а п. Випою всьому наше виховання, і я розумію, що тобі нелегко помиритись з тим етапом, з якого вийшла і куди тебе фортуна тягне силоміць назад.

Васпли п а. Ніхто мене не може присилувать жить на хуторі.

І в а и. Не в силі діло! Ти хочеш буть лікарем — це хороші мрії; а чи можеш ти буть лікарем — про це й не думала! Не кожний художник — художник, не кожний письменник — письменник, не кожний лікар — лікар; скрізь нужен талант!

Це перше всього. А друге — ти не довчишся, бо це нелегко... Тілько марно згаєш час.

Василина. Що ж то я, така дурепа?

Іван. Сама середня людина.

Василина. Для чого ж мене учили в гімназії?

Іван. Щоб не ходила у тьмі, а в світлі, щоб розумніща була!

Карпо. Щоб була в поміч матері; а вийдеш заміж, щоб була хорошою, доброю жінкою своєму мужу, освіченою матір’ю своїм дітям.

Василина. Ха-ха-ха! Жінкою! Матір’ю!.. Ха-ха-ха! Для цього не треба було кінчать вісім класів. А тепер за кого я піду? Для сусідніх наших козаків — я і багата, і учена, побояться навіть сватать, та я і сама не піду за неосвіченого гречкосія; для освіченого чоловіка інчої верстви — я бідна і простого роду, такий мене не візьме. А будь я лікар...

Іван. То сама б женилась?

Василина. Відчепись! Що ви мене заміж віддаєте? Я не хочу заміж.

Карпо. Ніхто ж тебе не силує заміж, це так говориться, до речі... Ти маєш права учительки — учи.

Василина. В селі?.. Де, крім противних дітей, ні одної освіченої людини нема? Ні до кого слова сказать, ні з ким душу одвести. (Крізь сльоза.) Ні опери, ні театра!.. (Плане.) Училась, училась, і на тобі! Сиди на хуторі, глечики мий! Ох, нещасна я людина, для чого дівчиною родилась? Брати Петро і Михайло будуть жить у городі, серед підходящого громадського життя, а я? Хоч з мосту та в воду! (Вийшла.)

ЯВА VI Карно і Іван, мовчать.

Іван (ходе по хаті). Бідні, нещасні люде: вирвуть мале дитя з сільського грунту і пересадять па інший. Помалу, помалу воно там коріння пускає. Садовники його обріжуть і заставлять рости так, як їм здається, що воно гарно, і виходить каліка, покруч — гіллям вниз! От і ми: всі покручі! Від мужиків відстали, до панів не пристали!..

К а р.п о. То ще не біда, що до панів не пристали, а біда, що від села, та від людей своїх, та від землі відстали!.. Нещасна земля, гірка твоя доля! Тікають від тебе освічені на твої достатки діти і кидають село у тьмі... Хоч задушіться тут — нема їм діла. Вони чужі нам, а ми їм. Забрали все, що можна, від землі, виснажили гречкосія і покинули! Ані лікаря, ані ученого хазяїна, ані доброго адвоката — нікого нема в селі! Тілько вивчився: прощай, батьківська стріха, прощай, село, навіки!

Іван. Виходить, і не учить — погано, і учить — погано?..

Карпо. Ні, треба учить, тілько не так.

Іван. А як, по-твоєму?

Карпо. Чого ти од мене захотів? Єсть розумніщі — нехай вони придумають.

Іван. Навряд! От і я: покруч, каліка, і живу у тебе на шиї! Ти не сердься на мене, що нічого не роблю,— я скоро візьмусь за діло.

Карпо. Одпочивай, одпочивай! Думаєш, я не розумію, що ти утомився і тілом, і душею? Розумію! Я рад, що ти вернувся в доброму здоров'ї, бо, признаться тобі, дуже боявся, щоб ти не попав в дисциплінарний батальйон.

Іван. Ха-ха-ха! А що ти думаєш?.. Діти взагалі не розуміють, що вони роблять і чого хотять. Часто це бувають оригінальні натури, вони не містяться на тім прокрустовім ложі, на яке їх кладуть, ну і пропадають... Добре, що я в свій час зрозумів, що мені треба обрізать своє серце,— і раптом перемінився!..

Карпо. Слава богу!

Іван. А все ж таки стою на роздоріжжі, і яким шляхом іти — не знаю.

Входе Д е м и д.

ЯВА VII Т і ж і Д о м її д.

Карпо. Демид! Здорові були!

Цілуються.

Дуже рад вас бачити.

Демид. Як поживаєте?

Кар п.о. Спасибі! Живем серед натури, здається — натурально! Щодня бачимо, як па світ благословляється, як сонечко сходить, кілпГі день працюємо і, утомлені, разом з сонцем ОДІ! 04 11 \М 1 с м о.

Д е м и д. Радісно і мпло так жить. (Пізнає Івана.) Іван? І в а н. Писар корпусного штаба в запасі.

Обнімаються.

Демид (дивиться на Івана). Ой, як же ти перемінився! Ледве пізнав, а більше догадався!.. І погляд не той — не веселий... Що ж поробляєш, давно вернувся?

Іван. Чотири місяці, як вернувся, і весь цей час лежу та думаю: що робить? А ти учителюєш?

Карпо. Аякже, випускає неграмотних грамотіїв у світ.

Д е м и д. Ну, вже й неграмотних.

Карно. Сам, брат, учився в сельській школі, на екзамені читав, не розуміючи нічого: «На берегу пустынных волн стоял он, дум великих полн!» А через два роки зробився неграмотним!.. Нема чого читать, а найгірше, що не розумієш того, що читаєш... Ну й покинув, ну й забув.

Демид. Одначе у вас он чудова бібліотека, а поговориш з вами, то думаєш, що ви скінчили вищу школу.

К а р п о. То вже як брати почали учитись в гімназії, так і я з їх поміччю почав наново учитись і от за п’ятнадцять літ мало-помалу зробився грамотним!.. Стривайте, як же це? Ви ж мені казали, що поїдете на учительські курси.

Демид. Я і приїхав на курси.

Карпо. Де ж тут курси?

Демид. У вас. Я приїхав повчитись.

Іван. Хіба і ти вже грамоту забув?

Демид. Ха-ха-ха! При їхав поучитись хліборобству.

Карпо. Жартуєте?

Демид. Ні. Щиро кажу. Додумався до одної ідеї... Бачите, учителювать в сільській школі і не працювать біля землі — прямо-таки гріх! Подумайте: я щорічно п’ять місяців нічого не роблю в школі. На вакаціях учителі здебільшого робляться акторами і грають препогано аматорські спектаклі, а я хочу завести маленьке зразкове хазяйство на трьох десятинах і думаю згодом, коли моє хазяйство піде добре, подать у земство проект, щоб при кожній школі було таке хазяйство, де б діти бачили, як треба землю оброблять, щоб не дряпали її, як дряпають батьки, без системи.

Карпо. Чудово! Діло! Хороше діло! Ідея золота! Тілько вам треба буде самому всяку роботу робись, бо на малому хазяйстві пс можна наймиті» держать.

Д е м п д. А звичайно! Звичайно, самому, для того й приїхав, щоб робить.

Карпо. А на який строк?

Демид. Я думаю, що до Семена всі роботи пройдуть перед очима і скінчаться.

Карно. Певно. Дуже рад, дуже рад такого робітника мать... То я вам заплатю в строк до Семена по вісім карбованців в місяць, на моїх харчах.

Демид. Що?

Карпо. Мало? Така ціна — більше не дам!

Демид. Я не розумію, за віщо ви хочете мені платить як строковому?

Карпо. Щоб робота була справжня і щоб ви були справжнім робітником — інакше нічого не буде! При цій тілька умові ви навчитесь і побачите, чи можна так зробить, як то вам тепер здається, чи це тілько ті благі бажання, якими вимощено пекло.

Демид. Ну, знаєте... Я, єй-богу, не знаю, що сказать! Це... це... Ви неначе хочете посміятись, стать на перешкоді...

Касрпо. Борони боже! Скажіть мені щиро: ви хочете робить чи так тілько розважатись досхочу?..

Д е м и д. Робить!..

Карпо. Ну, а за роботу платять! Який же ви будете робітник і яке у вас буде зразкове хазяйство, коли ви будете робить досхочу,— це буде химера, а не праця! А от коли я вам заплатю і ви візьмете на себе обов’язок справжнього робітника, то це привчить вас до робочої дисципліни, і після строку у вас перед очима буде ясна стежка, ви не будете себе обманювать, а певно знатимете, куди приведуть вас ваші хороші жадання...

І в а п. Правда! Діло! У кожнім слові життєва правда: привикнуть до робочої дисципліни! Це не слова, тут зразу побачиш, чи ти годишся на діло... Робоча дисципліна... Важна річ! Куди б молодий чоловік свій путь не направив — скрізь робоча дисципліна поможе -стать на .тверді ноги! Робоча дисципліна!.. Це слово зразу перевернуло мене... Я наймаюсь до тебе в строк до Семена. Приймаєш?

Карпо. З радістю!

Іван. Став могорич!

Карно (сміється). За обідом вип’ємо: і по случаю при-їзда братів, і могорич.

Іван. Ху! Неначе лантух піску лежав довго на плечах і раптом зсунувся, так легко стало! Робоча дисципліна — чудове слово! За що не візьмись, без цієї дисципліни нічого не зробиш! Ну, тепер і я чоловік — хоч і строковий!

Демид. Ну, як так, так так! Нехай буде по-вашому: стаю і я в строк!

Іван. Тілько не годуй кандьором, бо підніму бунт.

Карно і псі смію і ься. Входе Я н до х а, а потім В а с п л п п а.

ЯВА VIII Т і ж, Я и д о х а і В а с и л и н а.

Я вдох а. А, Демид Семенович! Я вас пізнала у вікно! Чого ж це ви так довго пе заглядали до нас?

Демид. Ніколи було.

Іван. Зате ж тепер нанявся у Карпа в строк до Семена.

Явдоха. Що?

Іван. І я строковий!

Явдоха. Та відчепіться, що ви мелете.

Входе В а с и л и* и а.

Бачиш? Я ж казала, що то Демид Семенович приїхав! Демид. Доброго здоров’я!

Чоломкаються.

Скінчили?

Василина кипа головою.

Поздравляю! Що ж тепер — учительницею?

Іван. В строкові краще!

Василина. Ще не знаю. А сестра ваша, Маня; що робить — на курсах?

Демид. Ні, вийшла заміж.

Іван. Натуральні женські курси!

Карпо сміється.

Василина. Коли, за кого?

Д е м и д. Після паски 2 гіовіпчалась з учителем, Александром Кручковським.

Васили и а. А курси? Вона ж торік збиралась їхать на курси?

Іван. Дівчина тоді кінчає всі курси, коли виходить заміж!

Василина. Та відчепись, от ще отець-базіка! Демид. І справді, знаєте, чи до курсів, чи після курсів, а прийдеться вийти заміж, коли посвата чоловік достойний, що, мовляв, ще й до серця припадає. Так чого ж його вікладать?

І в а п. В квадраті натурально! І птиці ранньою весноіо паруються.

Василина. А чом же ти не паруєшся?

І в а н. Я ще пі чоловік, пі птиця! А строковий! Василина. Ану тебе! Вибачайте, мені ніколи,— братів ждемо, треба помогти мамі. (Вийшла.)

Явдоха. І. я принарядюсь, бо, певно, скоро* приїдуть. (Вийшла.)

Карпо. А цікаві жінки! Покинули все і прибігли подивитись: чи Демид, чи хто другий приїхав.

Іван. А може, його тут ждали?

Демид. О! Якби то! Я б був дуже радий!

Карпо. Ну, пани мої робітники, хоч сьогодня і неділя, а поки приїдуть гості, мені треба заглянуть по хазяйству!

Демид. Ходім і ми з вами!

* І в а и. Слухай! Я начну свій строк з вівторка, а то приїдуть брати, хочеться побалакать.

Карпо (сміється). Ну-ну! А страшно? (Сміється.) Д е м и д. А що ви думаєте? Зразу будуть сміятися ваші робітники.

Карпо. З справжньої роботи не сміються!

Вийшли.

ЯВА IX

Виходе Явдоха з бокових дверей, з гарною хусткою в руках, і починає перед дзеркалом пов’язуватись.

Явдоха. Василина пхека на Демида! Бреше! Як побачила його в вікно, то загорілась, як калина... Розбери дівчат. Добре було б, щоб вона за його вийшла заміж... А то учитись! Нам своїх дітей треба учить... Бідний Карпо вже затомився, все на братів та на сестру тратить.

Вбігає Василина.

Василина. Ой сестро, біда!

Явдоха (тривожно). Боже мій, що там сталось? Василина. Печериці згоріли!

Явдоха. Ото! Бідна мама! Вони так хотіли догодить Михайлові, на превелику силу достали печериць, і на тобі, згоріли! А хто ж був біля печі?

Васили н а. Я.

Входе Т с т я її ;і.

ЯВА X

Тетяна (до Василини). А-а! Ви тут, утікли? Нашкодила і утікла!

Василина (кидається на шию і не дає говорить). Мамочко, голубочко... Я завтра сама побіжу па вигін, назбираю печериць, Михайло паєм а жить по-вчепому, і я вивчусь.

Тетя и а. Ну, годі вже. Пусти! Очіпок зіб’єш з голови. (Поправляє очіпок.) І тобі не сором: училась, училась, вісім літ училась—і печериць не умієш засмажить! Михайло — мужчина і все уміє, а як розкаже про яку смачну страву, то аж їсти захочеться, так гарно.

Василина (наївно сміючись). Мамочко! Михайло, мабуть, в університеті научився смачно їсти і гарно печериці смажить, а я ще на курсах не була.

Тетяна (добродушно). Иу, щастя твоє, що ти недавно приїхала додому, а то б я тобі печериць дала. Василина. Ха-ха-ха! Хіба б ви мене били?

Тетяна. Атож!

Василипа. Ні, мамочко! Ніколи не повірю, ви такі добренькі, та щоб били свою єдину доню!

Тетяна (до Явдохи). Взяла поставила печериці без масла і без сметани на огонь, а сама сіла за книжку. Я масло била в сінях, а Домаха пішла по воду. Чую: смердить горілими печерицями. Вбігаю — згоріли! Ні спекти, ні зварить, ні прясти, ні ткати... Що ж ти умієш?

Василина. Я умію, мамочко, морожене робить.

Тетяна сміється добродушно.

Солодке-солодке! От купіть форму — я вам зроблю... Е... та що ж, у нас льоду нема!

Тетяна. Ох, треба буде учить канальську лисичку, бо хто ж тебе, таку недотепу, візьме?

Я в д о х а. У нас уже єсть...

Василина. Єсть, єсть! У Явдохи, мамо, єсть курчата!.. Манюні-манюні та гарнюні,— я люблю курчаток!

Тетяна. Дивитись любиш на курчаток, а як виводить, то того не тямиш.

Василина. Я навчусь, всьому навчусь, тілько перше треба поїхать на курси!

л

Входять Карпо, Демид і Іван.

ЯВА XI

Ті ж, К а р гі о, Демид і Іван.

Демид. Здоровенькі були, мамо! (Цілує руку Тетяни.) Тетяна. Доброго здоров’я! Тілько що приїхали, саме на обід; мабуть будуща теїца ще жпнн! Вибачайте ж, ми гостей ждемо. Ходім, дочко, ходім, Явчохо, готовити стіл.

Ідуть.

Карпо, будь ласка, достань на вечір печериць.

К а р п о. Та я ж вам достав уже.

Василина. Мамочко!

Тетяна. Не годяться: зчервивіли.

Василина (цілує матір, до Карпа). Старі!

Явдоха сміється.

Тетяна. Чуєте! Загуркотіло!.. Приїхали!! (Раптом йде у двері, за нею Явдоха і Василина.)

Карпо (біля вікна). Справді приїхали!

Надворі голос Тетяни: «Діти мої! Сини мої, соколи мої!» Голос Васи-лини весело викрикує: «І я скінчила, і я скінчила!» Карпо і Демид

йдуть у двері.

Іван. Суєта!

Завіса.

ДІЯ ДРУГА

Проста хата, світлиця. На полу багато одежі, килимків, подушок у цвітних наволоках. Великий стіл. Віденські стільці, канапка. Обідають всі. Михайло сидить на покуті, коло нього з одного боку Петро, з другого — Карпо і батько, далі з обох боків сидять Демид, Іван і Василина. Мати і Явдоха подають обід.

ЯВА І

Михайло (їсть). Порося чудово засмажено, полковник Сорокотисячников похвалив би! Недавно я обідав у нашого директора. Подавали теж порося — куди! Ні один повар так не засмажить поросяти, як мама!.. А начинка, начинка — таїть!..

Макар. їжте, діти, їжте та вибачайте, що все просте, хуторське!

Карпо. Дай боже повік!

П е т р о. О, якби нас в городі годували хуторськими харчами, добре б було!

Мака р. Погано в городі годують. Я колись з тобою обідав.

Михайло. Наш директор і його брат, полковник Сорокотисячников люблять смачно поїсти... А я до кулінарії маю охоту. (їсть.)

Макар (до Карпа). До чого Михайло має охоту?

Карпо. Любе поварювать.

Макар. А!..

Михайло (проковтнувши). І навчив я свого директора деяким приправам, так він часто кличе мене попробувать обід по моєму рецепту. Особливо нам печерній удаються.

Входе Явдоха і Тетяна. Одна несе макітру з варениками, а друга кисіль па емалірованім блюді. Василина хутко приймає тарілки, Явдоха ставе макітру, Тетяна — блюдо з киселем, потім достають тарілки з шафи, що тут же стоїть, і переміняють Михайлові, Петрові і Демидові. Все робиться хутко, а разом з тим йде балачка.

Тетяна. Завтра достанемо і ми печериць! Михайло, вареничків! Так, як ти любиш: запечені в свіжім маслі

з сметаною. Петя, а ти? їж, сину, бач, як вимучився! Ва-силино, внеси зливок до киселю. їжте, діти, їжте!

Василина встає.

Явдоха. Сиди, сиди, я сама! (Пішла.)

Петр о. От якби таких вареників дали в кухмистерській, та ще на голодні зуби!..

І в а н. Можна луснуть.

М и х а й л о. Ха-ха-ха! В кухмистерській! І у нашого директора не дадуть! Дорого. Подумай! Свіже масло і сметана в городі!.. А вареник любе масло і сметану: ллєш, ллєш, а він вбира та й вбира в себе; зате ж як і запечеться в цій приправі — прямо безе! '

Тетяна. Що ти сказав, сину?

М и х а й л о. Безе! Поцілунок!

Іван. Добрий поцілунок! Як брусом заляже в животі, то мусиш цілувать бабу-знахарку, щоб одшептала!

Михайло. Ха-ха-ха!

Тетяна. А ти їж кисіль, коли боїшся вареників.

Іван. Чого я їх буду боятись? Ого! Нехай вони мене бояться!

Явдоха вносить молоко. їдять, розказують, приймають, що було на

столі, і виносять.

Карпо (по паузі). Ну, браття! Вип’ємо ще за здоров’я батька і матері, що годували нас, одягали, учили і до розуму довели.

Всі. Будьте здорові, тато, мамо!

Карно. Випийте ж і ви, мамо. (Налива і дає.) Явдохо! (Дає.)

Демид (до Василини). Мені так приятно у вашій сім’ї, мов у рідних.

Василии а. Я навіть забула, що ви чужий.

Дсми д. Спасибі! Слова ці для мене дуже дорогі.

Тетяна і Явдоха. Пошли боже всім щастя!

Макар (через сльози). Щоб... Щоб... ви наш рід воз величили і прославили, щоб до генералів дослужились!..

Петро. Спасибі!

Михайло. Дослужимось! (Встає, цілує батька, матір.; От тепер би кофейку та гавану 3

Тетяна (до Карпа). А ти, сину, і забув кофію купить?

Карпо. Забув!

"Макар (до Карпа). А гавану?

Карпо. То дорога цигарка, тату.

Макар. А-а!

Іван (до Михайла). А ти курив коли-небудь гавану?

М и х а й л о. Курив! А ти?

Іван. Цілу сотню мав. Не люблю, роздав.

М и х а іі л о. Невже!

Мака р. Та бреше він; де б він достав, як воно дороге?

І в а н. От ви вже, тату, не вірите, що я курив добрі цигарки. Не забувайте, що я старший писар!.. Як наші поверталися з Китаю через Одесу, так мені привіз гостинця мій приятель.

П ет р о. А чом ти не поїхав у Китай? Побачив би світу!

Іван. Не захотів.

Михайло. Чого так? Грошей би привіз.

І в а н. Я не люблю чужого.

Макар. Він любе спать.

Іван. Хто спить, той пе грішить.

Михайло. І то правда. Заспівать би. А-а! Іван! За-цвірчи, брат, цвіркуном! Після такого обіду приятно посміятись і згадать дитячі літа.

Петро. Ні, свисни соловейком!

. Іван. Забув уже усі штуки.

Михайло. Невже забув? Жаль!

Іван. Давня річ!

Петро. А як з театра виводили за те, що цвіркуном кричав, забув?

Карпо (сміється). Про це недавно згадували.

Іван. Ні, я цього не забув і не забуду... А от мені цікаво: чи ви з Михайлом пам’ятаєте, як вас обох виводили з церкви за уха?

М и х а й л о. Коли?

Тетя н а. Бог зна що вигадав!.. Ніколи я не повірю, щоб Михайла або Петра виводили з церкви, та іце за уха!

Іван (сміється). От же, єй-богу, виводили!

Тетяна. ІТе вірю!

Макар. Вигадки!

Іван. Він же, тату, тоді не був учителем, а дитиною. Петро, невже і ти забув?

Петро (сміється). А виводили.

М и х а й л о. Чортзна-що!.. Може, Петра і виводили, тільки не мене.

Петр о. Обох вивели! Пам’ятаєш, ми були раз на страсті^4, я тобі показав трубочиста, що стояв у церкві, як з кагли виліз. Ти розсміявся, ухопив себе за носа, щоб не вибухнув сміх, та надувся, рука сприснула з носа, і ти кикнув на всю церкву, а я й собі!.. Де пе взявся кучерявий сторож, пам’ятаєш?

Іван. Живжа бривжа, собача каривжа, ашина радова, кошки, ножки, собачі торошки! (Сміється.)

Михаил о. Дурацькі слова!

Петро. Ха-ха-ха! І видумають! Так цей самий, кучерявий, взяв нас одного і другого за уха і так, як пару бичків, співаючи разом з хором «Разбойника», вивів із церкви!

Михайло. Нічого подібного... Нарешті, це зовсім лиш-ні згадки. Охота! Мама може пригадать ще й не такі випадки, коли ми спали в колисці... Зовсім лишне!..

Макар. А все Іван!

Тетяна. Може б, ти заснув, сину?

М и х а й л о. Ні, посидю з вами: мені дуже приятно побесідувать з своїми, бог його знає, коли побачимось, а я думаю завтра їхать.

Макар. Як?

Тетяна. Що ти? Оце вигадав! Два годи не бачились, а на третій увійшов в хату, поздоровкався і назад... Ми ж на тебе ще не надивилися.

Макар. Посидь, сину, з нами!

Михайло. Я рад душею... Я б сидів біля вас, може, все життя, якби не так склались мої діла...

Карпо. Які там у тебе діла. Екзамени покінчив — і гуляй до августа.

Михайло. Другі діла. Як будете знать причину, то ви й самі скажете: їдь, сину!.. Я б просив, щоб тут зостались тільки тато, мама, Карпо і Явдоха.

Явдоха. Вибачайте, мені треба навідатись до дітей. (Пішла.)

І в а н. А ми ходім усі в леваду, там поляжемо під великою старою вербою, поспіваєм. Я люблю цю вербу: вона давня-давня і так нахилилася до води, мов вітається з нею, а як зашумить своїм листом — наче шепче воді любовні речі.

Петро. Ого! Та ти поет!

Михайло. Через півгодини приходьте сюди та заспіваємо; я вже давно чув спів.

Василина. Гаразд.

Ідуть.

(До Демида.) Ви торік гарно співали.

Демид. І тепер співаю і на скрипці граю.

Василина. А заграєте на скрипці?

Демид. Я буду у вас довго, то ще й надоїм.

Карпо. Ніколи йому буде грати.

Василина. Ау неділю!

Карпо. Хіба.

Вийшли.

Михайло, Карпо, Макар і Тетяна.

Михайло. У вас, мамо, неначе сльози на очах! Чого це? Заспокойтесь. (Цілує її.)

Тетя н а. І від радощів сину, і від печалі, що хутко так від’їздиш... Тілько один Карпо з онуками, спасибі, біля нас!

{М и х а й л о. Бачите, мамо, от у Карпа єсть діти, онуки ваші, і ви радієте... І я хочу, щоб і у мене були діти... Треба мені женитися... А через те я повинен зараз вас покинуть, бо у мене є молода, і треба її навідать.

Тетяна. Молода є? Ти хочеш женитись? Слава богу!

Макар. Нехай бог благословить!

Т е т я н а. І пошле тобі щастя! (Цілує його.) А хто ж твоя дівчина, сину? Де вона, сину? Чия вона, якого роду?

Михайло. Дівчина гарна, інтелігентна, скінчила Смольний інститут 5з шифром.

Тетяна (утираючи сльози). Господи! Господи!.. Які є дівчата!

Макар. З шифром? Що ж то, сину?

Михайло. Особий знак достоїнства.

Мака р. Достойна, виходить! Дай господи, дай господи!

Михайло. Дочка полковника — Наталія Сорокотисяч-никова.

Макар. І придане добре.

Карпо. Це, тату, призвіще таке.

Макар. А!.. Ну, знаєш, воно недаремно таке прізвище — Сорокатисячпі! Мабуть, багата?..

М и х а й л о. Я не знаю, тату.

Макар. А чом же пе розпитав? Розпитай, сипу!.. Там хоч вона і достойна, а все, знаєш, придане не вадить! Ти ж не абихто — скоро сам генералом будеш!

Михайло. Вона одна дочка, що є — то її.

Макар. Ага! Одна? Ну, це добре. Вже як одна, то, звісно, все їй достанеться.

Тетяна. Чорнява, сипу?

М и х а й л о. Чорнява, мамо, а очі сппі: як намальована!

Тет я п а. То тії ж її привезеш до пас, покажеш? А може б, ми з старим поїхали на оглядини: так годиться. Вони б нас побачили, а ми їх...

Михайло. Далеко це, мамо! Вони тепер за кордоном, на Рів’єрі °... Батько її лічить очі,— бояться, щоб не осліп.

Тетяна. Ото, нехай бог бороне!

Карпо. Так ти аж туди поїдеш?

Михайло. Треба їхать. Не можна інакше. Ми умовились з Наталею Петровною там побачитись... Тепер розумієш: не поїхать, вийде — фе! — хамство! А поїхать — грошей треба! У мене є небагато, я зберіг, скільки міг... А вернувшись, треба мешкання гарне,, повара... Хоч на перше время; знаєш — рідня: наш директор—дядько, та й батько— полковник!.. Потім можна буде перевести на демократичну ногу, а зразу... Та воно і для кар’єри... теж... Ти все розумієш, що там тобі розказувать...

Карп о. Та я одно розумію, що тобі грошей треба.

Михайло (провів пальцем по горлу). До 'зарізу!

Макар. Хіба не можна, сину, тут їх підождать? Навіщо терять гроші по чужих краях?

Михайло. Не приходиться: слово дав, що приїду, і вони там ждуть! Як же так? Скажуть: хвастун, мужик, бідняк і... розумієте... справді вийде по-свинськи...

Тетяна. Напиши, що грошей нема.

Михайло. Ну, мамо!.. Більше на мене теряли — поможіть востаннє: дайте п’ятсот рублів!

Макар і Тетяна дивляться на Карпа, Карпо тре голову і розводить

руками.

Брат! Карпо! Ти достойніший із людей! Порятуй!

К а р п о. Де ж я їх візьму? Мені на уборку трави і хліба треба немало, та ще ж, певно, і Петро, і Іван, і Василина попросять... Я не знаю, що робить!

Михайло. Виручай! Послідній раз!.. Тату! Мамо! (Цілує то одного, то другого.)

Макар (до Карпа). Може, позичить у Кравченка; він дітей не учив, то в нього гроші є.

Карпо. Та є то є, так треба процента великого заплатить; знаєте, який Кравченко?

Тетяна. Що ж маєш робить...

Карпо. Ваша воля... Як ви согласні, то я поїду до Кравченка.

Макар. А що ж робить, коли треба.

Михайло (обніма Карпа). Голубчик! Я сам почуваю, як тобі важко тягтись! У мене серце болить, що ми так тебе виснажаєм, але що ж робить? Будь я простий зовсім, не-освічений чоловік — цього б не було; а раз, брат;-вліз в цю шкуру — тягнись за другими!.. При тому, знаєш, директор — дядько, батько — полковник, і знову — Рів’єра... Це знаменитий курорт, там можна зустрітись і познайомитись навіть з міністрами і... і... одно слово: раз на Рів’єрі, то, виходить, чоловік багатий... і... і... не абихто! Розумієш? В душі я демократія всі ці-забобони ненавидю, я рад був би помінятись з тобою... з кожним селянином... і жить тихо, мирно, серед нашої благодатної природи, без всяких витребеньок. Не можна! Течія несе в велике море...

М а к а р. Ох, несе!!.

'І' е т я її а. Чого ж воно несе?

Мака р. Так говориться...

К а р и о. Попробую. Я, тату, візьму у Кравченка, якщо позичить, тисячу; бо.як пе стане на всі видатки, то знову бігать...

Макар. А так! Урожай хороший, якось викрутимось.

Карпо вийшов.

Т е т я її а. Поможи тобі боже!

М и х а й л о. Тату, мамо! Я... я... не знаю, як вам дякувать за цю поміч! Розумієте? Обіщав знатній баришні приїхать... і не поїхать — хоть кулю в лоб!

Тетяна. Захисти тебе цариця небесна! Навіщо все те добро, що ми маємо, здалося, коли через п’ятсот карбованців прпйшлось би убить себе... Цур йому! Не говори так... А коли ж, сину, весілля? Ти зарані дай нам звістку, щоб ми приготовились. Треба ж весілля одбуть гучно, щоб усі знали і бачили, на кому ти женився.

Михайло. У нас, мамочко, ніякого весілля не буде! Тепер не така мода, що колись була, особливо серед знатних людей, де я беру собі жінку.

Макар. Як, нема весілля?

Михайло. Нема.

Тетяна. І не вінчаються?

М н х а й л о. Ні, вінчаються! Тільки після вінця молодий і молода зараз на поїзд і поїхали там куди па неділю чи й на місяць.

Макар. Он як! Все не так, як у людей.:.

Тетяна. То це ми не погуляємо і на твоїм весіллі? І невістки не побачимо?

М и х а й л о. Як можна? Я потім зберусь і приїду до вас, або ви приїдете до мене, та й побачимось...

Тетяна. Дивно якось! Не знаю, що й сказать! Може, воно й добре, а тільки щось у мене до такої моди серце пе лежпті». Ікч'ілля в дорозі, па поїзді! Ні людей, пі музик — це не весілля!

Макар. Пам’ятаєш,-стара, як ми весілля справляли?

Т е т я н а. /Два тижні. Покійний тато аж заслабли.

Макар. Людей, як комашні; гвалт, співи, музика тне; спершу молодь, а потім старі такі танці затинали, що землі в коліно вибили на подвір’ї. Згадав і наче помолодшав сам. (Цілує Тетяну.)

Тетяна (сміючись). Отакої! Мало не сорок літ, як побрались, а він цілуватись!

Михайло. Ха-ха-ха! Так ми справимо знову ваше золоте весілля (Позіхає.)

Тетяна. Може б, одпочив, сину? Там у Явдохи гарно, ані мушки, і холодок.

Михайло. Ні, мамо, вже нерано, скоро й вечір.

Входе Т е р е ш к о.

ЯВА III

Ті ж і Т е р е ш к о.

Т е р е ш к о. Здорові були! З неділею, сестро!

Тетяна. О, брат Терешко.

Цілуються.

Де ТИ ВЗЯВСЯ?

Терешко. Навмисне приїхав. Здоров, Макарю!

Цілуються.

Чув ще позавчора, що приїдуть учені племенники, взяв свого Матюшу та й поїхав, щоб побачитись! А це ж, певно, Михайло?

Михайло. Я, дядюшка!

Терешко. Пан, справжній пан, страшно і підступать! Поцілуємося, чи що?

Михайло. Аякже! Я для вас не пан.

Цілуються.

Терешко. І пахне паном, єй-богу! Вусп пахнуть наче мнятою чи любистком.

М и х а й л о. ^(а-ха-ха!

Терешко. Гарний! А мундир — бач який!.. Ну, вже і я своїх меншеньких учу, може, і мені бог пошле щастя діждатись такого пана! Матюша перейшов у перший клас! Бідовий! Там, брат, чита, заслухатись! Оце недавно читав у чайнім домі трезвості 7, та так йому плескали, що ой-ой! У нас село величезне, так трезвість театр поставила, і самі наші парубки і чоловіки, які помолодчі, роблять представлення. Все іде за приводом нашого писаря: він перше служив у театрі, а тепер писарем, так зна це діло. Скоро все містечко буде представлять!.. І нічого, розважають; оце зимою підеш — ніч довга, а там і не оглянешся: трохи послухаєш, трохи поспиш, диви — і півні заспізали!

Михайло. Це добре, дуже добре, що в селі є театр,— корисна розвага!

Т е р е ш к о. Одно погано, що менше стали прясти і ткать: як представлення, то вже і ткач, і пряхи там!

Макар (сміється). Прядуть!.. Туди нашого Івана не-достає...

Т е р е ш к о. Вернувся? І що ж, дослужився до якого чина?

Макар. Старший писар.

Т е р е ш к о. Слава богу і за це! Все ж не простий мужик. Писар, брат, тепер важна птиця. От забалакався, а коні стоять нерозпряжені і Матюша сидить на возі. Я зараз. (Іде.)

Мака р. Стривай, я звелю, щоб робітники розпрягли, а Матюша нехай іде в хату! (Виходить.)

Т с т я п а. А я вам дам пообідать.

Т е р е ш к о. Спасибі, сестро! Я такий, що >й сам би сказав, якби їсти хотів. Ми з Матюшею у Балабанівці, у мого кума, добре пообідали. Коней попас і пообідав! (Виходить.)

ЯВА IV Тетяна і Михайло.

Т є т я п а. Що ж би я своїй невістці подарувала? Так все наскоро, що її пе придумаєш; та я, сппу, і пе знаку, що можна подарувать знатній та ще багатій панночці?

Михайло. Краще, мамо, нічого. Бо подарунок «треба зробить не менше як в сто карбованців, а де ви їх візьмете, коли і мені треба дать, і тому, і другому... Нехай уже колись те зробите, як менше буде розходу.

Тетяна. Ні, сину, не можна так. Мені покійний батько Макарів, ваш дід, як я ішла під вінець, подарував самими червінцями сто карбованців. Так вопи і лежать у мене; то я тобі, сину, віддам, а ти від мене подаруєш їх своїй... як її звуть?

Михайло. Наташа... Наталка!

Тетяна. Еге, еге, Наташі! Подаруєш їй, щоб вона знала, яка у тебе приязна мати; хоч і проста, а обіход, мовляв, знає.

Михайло (цілує в обидві руки). Спасибі, мамочко! Це мені дуже приятно, і Наташа буде он як рада.

Ті ж, Макар, Терешко і М а т ю ш а.

Терешко (тягне за руку Матюшу). Та не соромся! Іди, іди, Матюша! Що ж, що він губернський учитель? Нічого! А все-таки двоюрідний брат тобі. (Вводе.) От глянь! Бач, який мундир? Такий і в тебе буде. Будеш учитись — будеш паном! Тільки не цурайся, сукин син, батька. Ну, здоровкайся!

Матюша незграбно, по-дитячому, спершу одводить, а потім приставля праву ногу до лівої. Михайло цілується з ним.

Уштивий, поштивий — вже й воно на щось закандзюбилось: бач, як ногу приставив... Сказано — наука! Одно мені боязко: отак учиш, учиш сучої пари дітей з посліднього, а потім, дивись, вийде такий супис, як Білоконенко! Ти знаєш, Макаре, Білоконя?

Макар. Сидора?

Терешко. Еге! Син його тепер, брат, у війську, рот-містер, шкадроном командує! Не абищо, а все ж таки син! Білоконь же на нього скільки потратив! Одного коня купив за триста рублів. І що ж би ти думав? Поїхав старий до нього аж у Варшаву, так що ж? Він його, супостат, не приняв! Були гості, охвицери, так аж поки не розійшлись гості, старий сидів на кухні з денщиками? А? Ну, вже б я не подивився, що він рогмісте-р!

Михайло. Скотина!

Терешко. Атож! Твар нечувственна! Посоромився батька принять при всіх, а? Ти мені, вилупок, гляди! Я, брат, сердитий і палений! Я не Білоконь! Вернувся додому і давай хлипать, що син дуже запанів. Кислиця дурна! Я б його при всіх охвицерах... Нехай би тільки одважився зневажити мене! Хто тебе родив?. Я! Хто тебе вивчив? Я! Хто тебе ротмістером зробив? Я! Та за чуба, та в морду! Отак їх треба учить, щоб проти роду поса не драли! Чуєш?

М и х а й л о. Хто соромиться простоти свого батька чи матері, простоти свого роду — такого не варт і чоловіком назвать!..

Терешко. Чуєш? Бач, он мундир який; губернський учитель — це тобі не яка-небудь свиня, а поштивий до батька, до неньки! Гляди мені!

Матюша. І я буду поштивий, от побачите!

Терешко (ніжно). Ах ти, каналія! Та я знаю, що ти гарний хлопчина; це так говориться, що бач, які є виродки!.. А як він читає? Чудово! Ану, прочитай, Матюша, напам’ять «Гуси» 8!

Матюша. Та я зіб’юся!

Т е р е ш к о. Ну, ну, сміливо!

Вбіга Василина.

ЯВА VI

Ті ж і Василина, а потім Іван, Петро і Демид.

Василина (до Михайла). Можна?

Михайло. Ідіть, ідіть!

Т е р е ш к о. Перебили.

Василина. От якби ти, Михайло, почув, як наш Іван співає. (Побачила Тереиіка.) Здається, дядько Терешко.

Т е р е ш к о. Уже й здається! Та він же, він, не який лисий чорт! Бач, як виросла за рік! Дівка, хоч сьогодні заміж! (Цілується.) Діждала, сестро?..

Тетяна. Слава богу! (Утира сльози.)

Терешко. Чого ж плакать? Танцюй, радій! Ех, ти! А це мій Матюшка, Василино.

Матюша так само ногу приставляє і цілується з Василиною.

Це твоя сестра, двоюрідна сестра. Бач, яка панянка вийшла, а все через те, що вчилась. Ну, читай же «Гуси».

Входе Іван, Демид і Петро.

Помішали знову!

ЯВА VII

Т і ж, І в а н, Д е м и д і Петро.

Всі. А! Дядько Терешко! (Цілуються.)

Терешко (показує на Демида). А це ж чий? Може... (Підморгує до Василины.) Га? Ха-ха-ха!

Демид. Та ви мене знаєте, учитель Демид.

Т е р е ш к о. Паньків?

Д е м п д. Еге!

Т е р е пі к о. Знаю, знаю. Здоров будь. (Цілується.) Ай, бравий козарлюга! Може, неправда, Василино?

Васплппа соромиться і ховається за спину матері.

Отак! То й учені соромливі, а я думав, що тільки наші дівки раків печуть. Ну, ну, пе буду Що ж, Іване, добра московська каша?

І в а н. Добра, дядьку, тільки дома краща.

Терешко. А звісно! (Цілується з Петром.) Прокурор, чи хто ти будеш?

Петро. Ще не знаю, ще тільки поїду на службу. Макар. Кандидат прав.

Т е р е ш к о. Еге, еге, розумію... Я й сам, брат, кандидат на старшину, а ти, виходить, кандидат па прокурора! Макар. Всі права має!

Михайло. Ну, заспівайте що-небудь! Я так люблю українські пісні!.. І я підтягну.

Терешко. І я люблю! У нас у трезвості чудово співають по-нотному! Писар наш ловко ноту знає, ну і муштрує.

Петро. Іване, заспівай! Чудово співає!..

Васили н а. Співай, Іване!

Іван. Підтягуйте, то й я буду.

Василина. Сам, сам!

І в а н. Гуртом краще.

Терешко. Гуртом.

Всі співають. Іван виділяється, або заспівує, або співає соло, якщо актор має голос. Пісня: «Ой що ж бо то та й за ворон, що по морю крякає» і т. д. Михайло стоїть проти Івана. По скінченню пісні Михайло почина апло-дирувати. Терешко теж, Матюша за ним.

Так і у нас у трезвості ляпають; і Матюші теж ляпали. Матюша! Катай «Гуси»!

М и х а й л о. Ну, брат Іван, ти талант. Колись ти дражнив соловейка, а тепер сам, як соловейко, співаєш. І скажи на милость, де в тебе голос взявся?

Іван. Який там голос?

М и х а й л о. Талант, талант!

І в а н. То так здається: хата мала — і голос великий! Талант — це видумка. Нема кращих — ти будеш гарний. Я у салдатському театрі грав, так все офіцерство в один голос кричало: талант, талант! Само собою, що я краще грав від наших москаликів,- - ну і талант. І так все на світі.

М и х а її л о. Ні, знаєш, як там не говори, а талант зразу видко. Серед усіх чуєш... Теплота голоса... Якась... така... як би сказать?.. Іскра! Щиро раю тобі на сцену.

Іван. Боюся!

Макар. Здавна комедіянщик — і боїшся?

Тетяна. Вже коли Михайло каже, то він зна. Терешко. А зна, то він послухає мого Матюшу... Петро. І чого б я боявся?

Іван. Нема певності! А що, як сяду не в свої сани? А театр засмоктує чоловіка, і що саме гірше, що в цім ділі пишно буяє самопевність, нахабність, і чоловік теряє самокритику! Кому завгодно можна доказать, що він помиляється і погано робить свою роботу, актьорові ж і письменникові ніколи не докажеш, що вони не мають талану, а через те так багато поганеньких актьорів і письменників.

Терешко. Іменно! Свята правда: нікому нічого не докажеш! От у нас там, у трезвості, читав мій Матюша «Гуси», а Крутьків Оксент читав, дай бог пам’ять... Матюша, що Оксент читав?

Матюша. «Сиву кобилу».

Терешко. Еге, еге! «Сиву кобилу». Так одні кажуть, що Матюша краще, а другі, що Оксент. Я вже мало пе бився з старим Крутьком! Виходить, що хоч говори — пе докажеш! От ви самі почуєте, як Матюша читає. Матюша...

Іван. Отак і наші салдатики: ходить не уміють по сцені, а тільки через те смішно грають, що дуже погано; тим часом після двох-трьох разів і вони лічать себе артистами і маріють поступить в актьори! Це великий самообман, і Кожний чоловік легко йому піддається!

Михайло. Я ніяк не ждав почуть від тебе такі мислі. Хвала, хвала! Видко, що ти немало працював над собою, над самоосвітою. Після цього я з глибокою певностю скажу, що ти, Іван,— талант! Самий страх твій перед ділом, до якого ти, можна сказать, родився,— свідчить про твій талант. Іди на сцену! Благословляю! Повір мені, що ти талант...

Макар. Недарма ж з театру виводили і вигнали за театр з гімназії.

Терешко (хутко виводе Матюшу на середину, хапаючись, щоб хто не став на перешкоді). ІІу, Матюша, катай «Гуси», покажи себе! Слухайте!

Матюша (кланяється, як і перші рази). «Гуси».

Михайло (поправляє по-великоруськи). «Гусі».

Матюша. «Гуси»!

Предлинной хворостиной

Мужик гусей гнав в город продавать.

Мих;і 1Ї./К) поприішк* по-великоруськії.

Т е р е ш к о. Не перебивай-бо, слухай, він же так точнісінько каже, як і ти. Катай далі.

М а т ю ш а. Збився!

Те р е ш ко. От бач! Починай зразу. Не перебивай!

Матюша (чита «Гуси» до половини і вимовляє великоруські слова по-малоруськи, без фарсу, не підкреслюючи, а як можна натурально. На половині стає). Забув! \

Терешко. Збили! Нічого, і так гарно. (Цілує Матюшу в голову.) Талан! Хіба я не бачу? А кругом заздрять і кажуть: Оксент краще! Ну, як тобі здається?

Михайло. Добре, тільки акцент...

Терешко. Оксент, Оксент! І ти: Оксент! Хто тобі казав? Та нехай Оксент тричі умиється, а проти Матюші не вийде!

Михайло. Я не чув Оксєнта...

Терешко. Так коли не чув, то й не говори, а то і ти Оксєнта приплів!

Іван, Петро, Демид тихо сміються.

Михайло (сміється). Та воно так... Крім того, дядьку, я вам ще скажу, що Матюшу рано пускать па сцену: це псує дітей.

Терешко. Отакої! Всі будуть славить своїх дітей, всі будуть у трезвості представлять, а мій Матюша повинен задніх пасти? Ні, брат, ми штурмом візьмемо! Всі представляють — і Матюша буде представлять! Він талант — сам писар казав!

Входе Карпо.

ЯВА VIII Ті ж і Карпо.

Михайло. Ну що?

Карпо. Достав!

Михайло (цілує його міцно). Спасибі! А коли поїзд одходить на Одесу?

Терешко. Здоров, Карпе!

Карпо. Доброго здоров’я, дядюшка. (Поцілувався.) Ти питаєш — поїзд? Стривай! (Пригадує.)

Т е р е ш к о. Жаль, що ти опізнився, не чув, як Матюша читав «Гуси».

Карно. То він мені потім прочитає... Поїзд одходить увечері у восьмій годині, а удень — у першій!

Михайло (дивиться на часи). Ще рано, я можу поспіть на вечірній поїзд, тут недалеко.

Тетяна. Ой, не пустю сьогодні, нізащо в світі! Бійся бога! Я не успіла надивитись на тебе, наслухатись твого голосу, а ти зараз од’їздить. Може, і ти, Петя, сьогодні поїдеш? І ти, Іване? Може, і Карпо нас покине на старість літ!..

Михайло. Ну, заспокойтесь, мамо, я вже зостанусь до завтрього.

Тетяна. І завтра не пустю!

Терешко. Годі тобі, сестро! Хіба не знаєш: квочка потрібна курчатам, поки 'малі, а побільшають, то як вона ні квокче, курчата біжать вже не до неї, а туди, де їм більше подобається!

Макар. Заспокойся, стара! Буде з нас Карпа; слава богу, що хоч він біля нас! Помремо, то буде кому очі закрить, а цих всіх — несила удержать при собі! Не на те ми їх учили!

Терешко. Чуєш, вилупок, як мати та батько побиваються за дітьми? Слухай же і на вуса мотай!

Матюша. У мене нема ще вусів.

Терешко. Ах ти, каналія. (Цілує в голову.) Талан! Ще виростуть і вуси.

Тетяна (схилившись на Михайла). Росли ви, то ми вас не бачили, і виросли, знатними людьми поробилися — та й кидаєте нас самих, старих, немощних! Як у цій пісні співається: «Ми повиростаємо та й розійдемося...» (Плаче.)

Михайло біля неї, її утішає.

Демид, Іван, Петро і Василина (співають).

Ой не журись, непе, не журися нами!

Як повиростаєм, розійдемось сами.

В цім місці Терешко бере Карпа і Матюшу за руку і веде на перед кону. Коли пісня іде далі: «Буде нас, мати, по горах, по долинах, а й буде нас, непе...» — в цей мент мати плаче дужче, пісня лунає далі, а Матюша чита «Гуси»: «Предлинною хворостиною...», поки не опуститься завіса.

Терешко (цілує Матюшу в голову). Талан!

З а в і с а.

ДІЯ ТРЕТЯ

У батьків в хаті.

ЯВА І

Тетяна, Василина і Явдоха. Теїяпа плаче.

Василина (біля неї, по паузі). Не плачте, мамочко, не плачте, рідна! Я вже вас не покину, я не поїду більше вчитись, я буду з вами жить, вам помагать, я за цей час уже привчилась до хазяйства, і воно мене не так лякає, як перше.

Явдоха. От і гаразд, от і розумно, а то одно товчеш: поїду та й поїду на якісь там курси...

Василина. Мамо, не плачте ж! Сказала, що зостаюсь при вас, то вже зостаюсь.

Тетяна (витира очі). Дорога моя! Ти ж у мене одна; ми достатки маємо, чого тобі тинятись, кидать нас, старих? А бог пошле пару, збудуємо тобі хорошу хату; не схочеш з Карпом укупі вести хазяйство, ми справимо вам власне, дамо землі; ти принаймні старість нашу доглянеш, очі нам закриєш, а то сини, бач, розвіялись скрізь та й забули за нас; один Карпо сидить на грунті, та й того рідко бачу, бо його діло не хатнє.

Явдоха. Ми вже вас не покинемо, доглянемо і вас, мамо, і тата.

Тетяна (цілує Явдоху). Невісточко моя золота, розумного батька ти дитина; я тебе шаную он як! Я з тобою, як з рідною дочкою, увесь час живу... а сини відцурались: Михайло оженився, Петро оженився — та й на весіллі не була, і невісток не бачила, байдуже їм, що мати тут вбивається, як чайка при дорозі, упадає за дітками, що розлізлись по степу широкім, та ночами темними квилить, та постіль дрібними умиває. їм там скрізь весело, вони молоді, звили свої гнізда, вони в чинах, в почоті, а що ж нам зосталося на старість літ? Тільки й радощів, що тішить око, дивлячись на щастя дітей, а дітей нема,— діти розбіглися, забули!..

Явдоха. Та не вбивайтеся, мамо! Ще і Михайло, і Петро приїдуть, ще побачите і невісток своїх, пань знатних.

Тетяна. Ох, дочко, чує моє серце, що вони чужі нам будуть: ми прості, а вони панії! Коли б хоч зятя доброго господь послав! Який би він не був, хоч би учений-преуче-ний, то він буде добріщий до тещі, що вигодувала йому жінку гарну, та й дочка більш має впливу на зятя, аніж син на невістку! Зяті давно б вже послухали своїх жінок і приїхали б провідать жінчиних отця, пеньку стареньку; а невістки свекрух не люблять і, певно, пе хотять їха'і ь до нас, та й синів пе пускають. Петро тут недалеко оженився, у Полтаві, а й чутки нема!

Васили и а. Ну, я Петрові пе дивуюсь: одно — недавно оженився, а друге — він смирний, як овечка!

Явдоха. Як баранчик, скажи!

Тетяна. Не шпеть його, моя дитино: мені жаль Петра, він і справді смирний, а вона, може, не пускає...

Василина. А Михайло?

Тетяна. На кого, на кого, а що на Михайла, то не надіялась ніколи, щоб його так посіла жінка, що й з дому не пускає, з родом-родиною побачитись...

Явдоха. Учені, а серця не мають!..

Тетяна. Ні, ні!.. Не кажи так! Вони б он як, та жінки!..

Чуть голос Карпа: «Демиде, ходім у хату».

Сюди йде Карпо і Демид. Карпо не любе, що я вбиваюсь так за Михайлом і Петром. Ходімо до тебе, Явдохо, там ще побалакаєм, не будем їм тут заважать. Ох, цей Демид був би мені любим зятем: і поштивий, і хазяїновитий.

Явдоха. Розумний, учений і сильно працьовитий.

Василина. Та цитьте, ось вони вже в сінях.

Явдоха. А ти б, Василино, пішла за Демида?

Василина. От, єй-богу!.. Ще почують.

Явдоха. Де там почують! Вони на подвір’ї... Слухай, не крути-бо хвостиком, як лисичка. Бач, мати б хотіла такого зятя, як Демид... Невже між вами не було ніякої розмови?

Василина. Авжеж що пе було.

Явдоха. Не повірю. Він очей з тебе не зводить.

Входе Демид і Карно.

ЯВА II

Т і ж, Демид і Карпо.

Демид. Добридень, мамо! З покровою будьте здорові! (Цілує її у руку.) Ви не дивуйтеся, що я вас кличу мамою, бо інакше не приходиться сказати! Я тут прожив чотири місяці, як у рідних.

Тетяна. І я тебе люблю, Демиде, ти гарний і добрий парубок! Ходімо, діти!

Карно. А з нами ж чом пе хочете посидіть?

Явдоха. Та у пас діло бабське, а у вас мужчппське!

Карпо. Хіба!

Вийшли.

Демид. Ну от, сьогодня і строк мій закінчився!

Карпо. Ще вчора.

Демид. Скажіть мені, Карпо Макарович, як вам за час увесь мого тут пробування подобалася моя праця?

Карно. Не тільки мені, але і батькові, і матері і ви, і Іван здавалися дивовижними робітниками! Вірить не хотілось, що це працюють пепривичні люде! Тепер ви сміливо можете вести самі мале своє хазяйство, і знанням, і працею служить зразком пе тільки школярам, але і їх батькам!

Демид. Ну, слава богу, коли так! Зараз буду писать проект свій у земство про зразкове хазяйство при школі, а тим часом почну заводитись...

Карпо. Тільки хазяйку треба добру.

Демид. Та я собі наглядів, тілько не знаю, чи піде.

Карпо. Ха-ха-ха! «Не знаю, чи піде»!.. От тобі й парубок!

Демид. Та парубок, здається, не з послідніх, але трапляється частенько, а може, і найбільше, що нам подобається той, кому не до вподоби ми!

Карно. Бува! І ще гірше бува: нам треба вола, а подобається кінь, і ми купуємо коня! Тоді один в ярмі опиниться, другий же буде басувать на добрій паші... Так трапляється найбільш з панами... А як ти його спряжеш коня з волом? І Библія нам таку супрягу забороняє. (Сміється.) Стережіться, щоб з вами так не трапилось.

, Д е м и д. А що б сказали ви, якби я вас спитав: чи до

пари мені буде ваша сестра, Василина?

Карпо. О... Це вам скоріще знать... А любить вона вас?

Демид. Не знаю, бо я ще не питав.

Карпо. От тобі й маєш! Так ви попереду спитайте!

Д е м и д. А. віддадуть? /

Карпо. Ех, ви — лемішка, лемішка!

Демид. Я, знаєте, чоловік бідний...

Карпо. Та хороший, розумний!

Демид. Спасибі!

Карпо. Богові дякуйте за це! А на мою думку, коли дівчина кохає щиро, то буде все робити так, як хоче чоло

вік; у сім’ї ж аби згода — то вже й до пари!

Демид. Багато разів вже можна було признаться, побалакать, та я боявся...

Входе Терешко, Сергій і Тарас.

ЯВА III

Т і ж, Т є р с ш к о, С е р г і й і Т а р а е Гу и ал єн к и.

Терешко. А що? Еге, пе ждав? Доброго здоров’я, з празником!

Сергій. З покровою 9 — само собою!

Карпо. Спасибі! Будьте й ви здорові з празником! Сідайте!

Терешко. А мати, батько, Василина дома?

Карпо. Мати і Василина дома, а батько сьогодня раненько поїхали в город з Іваном.

Сергій. Так.

Терешко. А ти знаєш, хто це?

Карпо. Ба! Не знаю.

Терешко. Сергія Гупаленка не знаєш?

Карпо. Не зиакомі, а фамилія відома! Перші хазяїни на всю околицю, тисячу десятин посідають, як же не знать?

Терешко. А цей козарлюга — його небіж, Тарас Гу-паленко!

Тарас (весь час самопевний тон має). Із Петербурху. Унтер-офицер копногвардійського полка в запасі. (Подає руку Карпові.)

* Карпо. Вернулись на хазяйство?

Сергій. Само собою.

Тарас. Не хотів вертатися — мені і в Петербурзі було добре, та отець і мати просили.

Терешко. А чого ми приїхали, так я тобі зараз скажу: оцей самий козарлюга (показує на Тараса) хоче сватать Василину. '

Демид (схоплюється. Шукає шапки). Чи я в шапці сюди прийшов, чи без шапки?

Карпо (усміхаючись). Не примітив.

Демид. Мабуть, у вас зосталась. (Хутко вийшов.)

ЯВА IV Т і ж, без Демида.

Терешко (показує на шапку Демидову). Оце ж, мабуть, його шапка! Ха-ха! Чого це він зашамотався так, неначе перелякався?

Карпо (усміхаючись). Не знаю.

Т е р е ш к о. Щось вій давно тут треться, чи не дума теж сватать Василшу? Га?

Карпо. Може, то його діло!

Терешко. Чуєш, Тарасе? Не піддайся!

Т а р а с. А як пробувши п’ять літ в столиці Петербурзі — ми соперників не боїмося і за себе встоїмо!

Сергій. Само собою.

Карпо. Давно вернулися додому?

Тарас. Мені здається, більше года, а на провірку виходе — всього три неділі. Ха-ха-ха! Життя в столиці Петербурзі і прирівнять до вашого не можна!.. Там всі мають, знаєте, модність і формальність, а тут? (Вийма І дивиться на золоті часи.) Одно слово — хахландія! Ні з ким кумпа-нію водить...

Сергій. Само собою.

Терешко. Ну, брат, не кажи! То ти ще не придивився! У нас у Лубнях теж учених багато: і прокурор, і ісправник, і директор гімназії, і архітектор, і... багато людей достойних. Якої ж тобі ще кумпанії?

Тарас. Лубні від нас недалеко... Та й Лубні ваші — не столиця. Нема, як столиця — Петербурх: опера, цирк, своя братія живе в казармі, як у розкішному палаці... Весело! Не те що у вас, в хахландії! Ха-ха-ха!

Кар п о. До Лубень справді далеко, а там біля вас близенько земський начальник живе; він петербурхський.

Тарас. Ага! Та все не було случаю; а тепер прийдеться завести знакомство... Знаєте, дядюшка Сергій, Кулішові воли геть-чисто пообтирали наші скирти сіна... Так треба до земського.

Сергій. Само собою.

Карпо. От і кумпанія.

Сергій. Само собою.

Тарас. Нема кращої кумпанії, як образована дама! А де її взять? Кругом подивився — мужики, хахли; прямо смуток за серце взяв... А тут дядюшка Терешко на той смуток нагодився і каже: так і так, учена племінниця, вісім класів скінчила... Ну, я стрімглав сюди! Хочу себе показать і даму серця побачить! А як пробувши п’ять літ в столиці Петербурзі, не думаю, щоб гарбуза піднесли. Ха-ха-ха!

Терешко. Де ж таки!

Сергій. Само собою!

Терешко. А ти, Карпе, як думаєш? Ти ж тут усьому голова.

Карпо. Тут усьому голова — Василина.

Терешко. Та що там Василина! Глянь, який козарлюга!.. Усяка дівка тільки побаче — козою за ним поскаче!

Сергій. Само собою.

Тарас. Ха-^а-ха! Хороша примовка: «Побаче — козою поскаче!» А що ви думаєте? Бувало, усього бувало... І скакали! Єй-єй, скакали!.. Я не хвастаю,— катався, як сир в маслі. В Петербурзі образовані дами крупом...

Сергій. Столиця - - само собою!

Т е р е ш к о. Тілько одно, що Басили па тебе наукою переважить.

Тарас. Не думаю. Я й сам, дядюшка Терентій, не без науки; формальность розумію і з ученими дамами знакомства мав не раз; в каретах навіть їздив, єй-єй! Бував і в опері, і в цирку... Світ бачив, і хоч кому не дам у кашу наплювать, і через те хочу сватать учену; проста дівчина мені не під стать: ніякої формальності нема. Куди з нею підеш? В опері засне, в цирку перелякається. Ха-ха-ха! І кліпай очима перед людьми. (Вийма знову часи і кріпко закриває.)

Сергій. Само собою — кліпай!

Терешко. Так виходить, і тебе вчено? Он як! У нас є унтер-офицер Крайка — так зовсім простий; а ти, бачу, вчений!

Тарас. З Петербурху і учебну команду пройшов! Без науки в унтер-офицери конногвардійського полка не вискочиш...

Терешко. Невже, слухай, ти знаєш: ла-мер, ла-пер [40]?

Тарас. Як?

Терешко. Ла-мер, ла-пер!

Тарас. Щось не пригадаю... (Протягом.) Ла-пер! Ага! Як же, як же, знаю: це ресторація така! Бував, бував!

Терешко. Ні, брат, не туди попав! Це паука!

Тарас. Виходить, в учебній команді її не проходять.

Терешко. То-то, що не проходять, а от мій Матюша проходе. (До Карпа.) Біда з тією наукою. Оце недавно був у городі, провідував Матюшу, французьке, брат, учить почав...

Тарас. Французьке? (Дивиться на часи.) Знаю. Мерси?

Терешко. Та пі, яке там «мерси»!.. «Ла-мер», «ла-пер»; одно слово — наука! І ніяк не потрапиш сказать: неначе так, та не так! Я вже наняв Матюші научителя і сам довго сидів біля них. Слухав, слухав, нічого не второпав. Матюша каже: «ла-мер», «ла-пер», «ла-сер» [41]! Усі сміються. Учитель поправляє і поправляє,— я ж чую,— так само: «ла-пер», «ла-мер», «ла-сер». Тю, бий вас сила божа! Та й Матюша ж так само говорить: «пер, мер»! Ні, кажуть, не так! Матюша аж плакав... Біда!

Карпо. Нічого, згодом палама язика.

Тара с. Налама, палама - - цс правда! В учебпій команді зразу теж сильно важко і незрозуміло, а як язик наламаєш — пішов!

Сергій. Само собою — пішов!

Тарас. А як бувши в столиці Петербурзі...

Вбігає Василина, за нею Демид.

ЯВА V

Т і ж, Демид і Василина.

Василина. Доброго здоров’я, дядюшка! (Цілується з Тереиіком.)

Тарас (до Сергія). Настояща дама серця... підходяща!

Сергій. Само собою.

Василина (до всіх). З празником!'

В цей мент Демид говорить тихо до Карпа.

Тарас. Унтер-офицер конногвардійського полка Тарас Гупаленко, із Петербурха!

Василина робе кніксен і відходить до Карпа. Тиха розмова. Карпо її цілує,

а потім Демида.

(Тим часом до Сергія.) Ловка і всі формальності зна! Сергій. Само собою — зна!

Терешко. А що, хіба не краля?

Тарас. Не ждав таку в хахландії найти... Думав шукать у Петербурзі... Дама настояща, і формальності... і все... неначе в Петербурх попав, прямо на Невський! Терешко. А я ж казав!

Тарас. Дядюшка Терентій, ідіть зразу в атаку на приступ! (До Сергія.) Настояща дама серця!

Сергій. Само собою — з серцем.

Карпо (до Василины і до Демида). Ну, слава богу, що так сталось! Дуже, дуже рад!

Терешко. А що, Василино, скоро нас покличеш на весілля?

Тарас (до Сергія). Ловко атакує.

Василина. Ще не знаю.

Терешко. Мабуть, без дядька не обійдеться... Треба буде поклопотать... а?

Василина. А не обійдеться!

Тарас (крутить вус і дивиться на часи). А коли що, то й ми поможемо...

Василина. Спасибі!

Тарас (до Сергія). Чуєте? Які формальності! Василина. Коли ласка, то за боярина прошу.

Тарас. Не в согласії! Бажаю стать у першу шеренгу! Карпо. Опізнились! Василина іде заміж за Демида Семеновича!

Терешко. Оце так!

Тарас (відходе, до Сергія). Промах!

Терешко. А чом же ти відразу не сказав?

К а р п о. Бо й я не знав. А поки ми тут говорили, їх там, у мене, благословила мати.

Тарас. Неприятний промах! (До Сергія.) Так нам тут нічого робить.

Сергій. Само собою.

Карпо. Просимо з нами пообідать, зап’ємо .заручини! Балакають тихо з Василиною і Демидом, Василина весело сміється.

Терешко. Пообідаємо, справді!

Сергій. Само собою.

Тарас. Та вам нічого, а я осоромився. Тепер — ні в сих ні в тих; не той узяв приціл — і не попав в мішень. Шпак сміяться буде в вічі; ні, краще ретируюсь! Прощайте!

Прощаються.

Карпо. Ви ж нашої хати не минайте!

Сергій. Само собою! (Виходить.)

Тарас. Не надіявся. Тепер хоч не показуйся в Петер-бурх-столицю... Попорчена мендаль! (Вийшов.)

Терешко (чухає голову, про себе). Пропала поросна свиня!

Карпо. А ви, дядьку, зостанетесь?

Терешко. На чиїм возі їдеш, того й пісню співай! Прощайте! А на весіллі погуляєм! Пошли вам боже щастя. Ха-ха-ха! Пропала вся пиха столична у Тараса. (До Карпа.) Ти думаєш, що я не розумію, що — він, а що — Демид? Розумію! Маладець учитель! Хвалю! І Василину хвалю: до пари вибрала дружину!

Виходить, КаргГо за ним.

Бач, столична птиця кирпу гне, а «ла-мер», «ла-пер» і не нюхав...

Вийшли.

ЯВА VI

Василина і Доми д, потім Карп о.

Демид. Ще кілька хвилин, і я б зоставсь в дурнях!

Василина. Чого так?

Демид. Якби я перший не посватав, то Гупаленко б вас узяв.

Василина. А хто його зна.

Входе Карпо.

Він гарний!

Демид. От бачите! І гарний, і багатий!

Карпо. І дурний, і нахаба, і самопевний! Звичайний старший городовий із Лубень, а послухали б, що він тут говорив: кругом хахландія, мужики... і нема йому кумпанії! А? Самий противний покруч посліднього сорта і той глузує над хахлом! І таких немало і меж осв-іченими, і неосвіченими бездарами! їх обійшла природа своїми дарами: творила, бачите, дуже хапко, наскоро і забула покласти їм у голови хоч грудочку доброго, простого мужицького мозку, а через те вони і крутяться усе життя, мов в ополонці, не пристаючи ні до якого берега!.. Я рад, що на обід він не зостався. Немає гірше, як чоловік, зопсований життям і оточенням, потеряє натуральний розум: в голові макітриться, все ходе вверх ногами, і він сам ходе у тьмі та стукається лобом то об той, то об другий чужий одвірок і до смерті вже не вийде на шлях простої, звичайної людини!

Демид. Браво, браво! Чудовий малюнок!

Василина. А цей малюнок, знаєш, зачіпає трохи і мене...

Карпо. Ха-ха-ха!

Демид. Може, колишню, давню?

Карпо. Був той гріх! Ну, а тепер ти вийшла вже на шлях простої, натуральної людини. (Цілує її.) І через те модність і формальність, як каже Гупаленко, тобі будуть противні.

Входе Іван, одягнений в нову пару.

ЯВА VII Ті ж і Іван.

Василина. Гляньте, як Іван нарядився!

Іван. «Хоч горя набрався, зате ж у робу вбрався»,— як кажуть херсонські каботажні матроси!

Карпо, Демид і Василина обступають Івана і, ніби пробують матерію, пощипують його.

Карпо. Нічого.

Іван. Ай!

Демид. Добре сукно.

Іван. Та ну тебе!

Василина хоче піймать за рукав, Іван ухиляється, Васплппа пада на Демида.

Демид її обніма.

Карпо. Ага, піймалась! Ну, користуйся ж случаем — цілуй!

Демид хоче поцілувать Василину, вона ухиляється і дає йому тумака в спину.

Д е м и д. Ого!

Карпо. Це перша проба. (Сміється.)

Іван (сміється). Чудовий настрій! Певно, щось тут без мене сталося доброго? Ну, признавайся, Демиде!

Карпо. Е, брат, що “тут сталося,— довго розказувать! А коротенько: Василина іде заміж за Демида!

Василина тікає в двері, Іван її придержує.

Іван. Стривай, лисичко!..

Василина хова лице на груди Івана. Він її обнімає і цілує. Поздравляю з закінченням лікарських курсів.

Сміх.

Входе Макар. Василина, сміючись, виривається від Івана, біжить до Карпа і тулиться до нього; всі сміються.

ЯВА VIII Ті ж і Макар.

М а к а р. От як у вас весело! Певно, Іван смішить? Гляньте, яка тютя! Прямо-таки предсідатель земської управи! ( Сміється.)

Карпо. Тут, тату, загальна радість. Василину посватав Демид, і мама вже дала своє благословення. Тепер ще ждали вас, щоб і ви поблагословили!

Де м н д (бере Василину за руку і підходить до Макара в парі, стають навкольиіки). Благословіть, тату!

М а к а р (по паузі). Благословляю і благаю господа милосердного (підводе їх і цілує),

Входе Тетяна і Явдоха.

щоб він послав вам любові і згоди в сім’ї на многі літа!

Тетяна. Та тільки знайте, що я не одпустю Василини з свого дому: живіть при нас! Це моя найпершая умова! Буде вже з мене, наплакалася і настраждалася! (Здероюуючи сльози.) Повилітали птахи з гнізда і покинули нас, старих: ані Михайло, ані Петро і носа сюди па покажуть!.. Поженилися на панночках і забули батька, матір. А Василини не

пустю від себе! Одна, та й ту не буду бачить?

Макар (витирає сльози). Та не плач! От іще! Всі раді, а вона плаче! Чого їм від нас відходить? Демид любе хліборобство,— бачила, як працював чотири місяці,— збудуємо їм гарну хату, поруч з Карповою, та й нехай хазяїнують хоч укупі з Карпом, хоч нарізно; а тут же і школа є, можна з пашим учителем помінятися...

Демид. Не журіться, мамо, ми вас пе покинемо.

К а р п о. А з учительством діло уладнаємо. Ну, давайте ж обідать та зап’єм заручини. Явдохо! Внеси, голубко, слив’янки.

Явдоха іде. Мати, Василина і Демид окремою групою балакають тихо.

Мати гладить Василину по голові та цілує їй руки.

А слив’янка, певно, добра, бо п’ять літ ждала цього случаю.

Макар (до Івана). А ти, сину?

Іван. І я вип’ю слив’янки.

Макар. Слив’янка слив’янкою, ,а ти б женився.

Карпо. Поїдем до Кравченка! Там, брат, дівчина Тетяна, як маків цвіт!

Макар. Еге, еге! Кравченки — хазяїни, сину, давні, рід хороший, чесний, багатий, а до того і сусіди. Катай!

Іван (жартівливо). В Китай!

М а к а р. Та ну-бо, не вигадуй! Ти ж показав себе он яким робітником, тепер пора звить гніздо: женися!

Тетяна. Женися, сину! Я Тетяну Кравченкову бачила і знаю. Хороша-прехороша.

І в а н. А ви думаєте, я не бачив? Бачив у церкві і балакав на паперті з нею.

Тетяна. Бачив? Балакав? От і гаразд! А правда ж, гарна?

Іван. Кращої і не треба!

Карпо. Так їдемо сьогодні надвечір, чого зволікатись?

Іван. І справді, нічого зволікатись! Приборканий я був і тільки мріями літав туди, де серцем жив давно! І от тепер я спробував себе на тяжкій праці строкового, здобув робочу дисципліну, набрався певності у своїх силах — і- воскрес: у мене крила одросли, я почуваю сміливість в душі і йду на сцену!

Карпо. В театр?

Макар. От тобі й маєш!

Тетяна (схоплюється). Куди ідеш?

Іван. Служить в театрі, мамо, хочу!

Макар. Тілько що успів зробитись добрим робітником, справжнім чоловіком, і на тобі: знову химера! Залиши, сину, цю химеру! Осядься на землі — святе діло!

Тетяна (утирає сльози). І цей кида!

Іван (цілує матір). Я вас ніколи не покину, ніколи не забуду!

Карпо. Театр... Страшна, мій брате, річ! Ти сам раніщ казав, та і я знаю... краще вік жить строковим робітником — принаймні єсть харчі,— ніж бездарою-актьором поневірятись, старцювать!..

Іван. Ах, Карпо! Я так люблю театр, як божевільний свої фікси! Зрозумій, брате: всі лічать мене невдахою, і сам себе я мучив думкою, що уродивсь нікчемним! Дай же мені спроможність попробувать на сцені свої сили! А може ж, я талант!

Карпо. А пам’ятаєш, ми бачили у городі актьорів, і, не дослухавши п’єси до кінця, ти втік-з театра? Ха-ха-ха!

Іван. Хіба то п’єса, хіба то актьори?..

К а р п о. А може ж, і ти кращим не будеш? Скажу твоїми ('ловами: мрії твої — суєта!

Іван. Демид! Заступайся за мене! Карпо! Може, я і справді чудодій, може, мої мрії — суєта; сцена ж — мій кумир, театр — священий храм для мене! Тільки з театра, як з храму крамарів, треба гнать і фарс, і оперетку, вони — позор іскуства, бо смак псують і тільки тішаться пороком! Геть їх з театра! Мітлою слід їх замести. В театрі грать повинні тільки справжню літературну драму, де страждання душі людської тривожить кам’яні серця і, кору ледяну байдужності па них розбивши, проводить в душу слухача жадання правди, жадання загального добра, а пролитими над чужим горем сльозами убіляють його душу паче снігу! Кумедію нам дайте, кумедію, що бичує сатирою страшною всіх, і сміхом через сльози сміється над пороками, і заставля людей, мимо їх волі, соромитись своїх лихих учинків!.. Служить таким широким ідеалам любо! Тут можна іноді й поголодать, щоб тільки певність мать, що справді ти несеш нехибно цей стяг священний!

Демид (міцно стискує руку Івана). Я поділяю твою думку, я чую серцем, що ти артист і справді! Карпо! Не ламайте чужої волі, я певен, що Івана сцена жде давно,— віддаймо його сцені!

Василина. Таточку, мамо, Карпо! Не силуйте Івана жить в селі! Нехай він робить те, що любить.

Карпо. Та боже поможи йому, і рад помогти.

Тетяна. Може, і справді там його щастя?

Макар. Ну що ж, нехай іде... і Михайло щось про це казав і раяв.

Іван (цілує батька, матір, Карпа). Спасибі, спасибі за поміч! Тепер життя мене до себе манить і усміхається так мило, як Василина усміхнулась зараз Демидові! Ви щасливі — і я щасливий у цей час! Ура!.. (Цілує Василину І Демида.)

Макар. Стривайте! Здається, хтось під’їхав.

Карпо (загляда у вікно). Коляска графа Тюті!.. Що це, чого це?..

Іван (загляда ззаду). А в колясці наш Петро.

Тетяна. Петро! (Біжить з хати.)

Макар (іде за нею). Та пе біжи-бо так, стара, а то ще упадеш. (Вийшов.)

Василина (радісно скаче). Петя, Петя! Слава богу, хоч мама заспокоїться! (Вийшла.)

І в а н. А з ним поруч якась пишна краля — певно, жінка! Хто ж то ще верхи?

Карпо. Старший син графа Тюті.

Іван. Угу! З кавалером замість приданого...

Карпо. Якесь паскудство! А бідна ма*ма, дивись, дивись: мало не звалила Петра!..

Іван (відійшов від вікна). О матері! Якби вас діти так любили, як ви дітей, тоді б не жаль було так упадати біля них!

К а р п о. Ведуть під руки кралю.

І в а н. І знову суєта! А, подла суєта! Ну, ну, побачимо, що за птиця Петрова молодиця!

Карпо. Граф коня пришпорив і подався з двору! Іван. Не удостоїв.

Карпо. Ану його! Скатертю дорога.

Входять Аделаїда, одягнена гарно, модно, ефектно; мати легенько їй держиться за рукав, заглядаючи у вічі; слідом Петро, одягнений в судейську одежу, зверху шинеля наопашки, Василина і батько.

ЯВА IX

Т і ж, Аделаїда, Петро, Тетяна, Василина і Мак а р.

Тетяна (упадаючи біля Аделаїди). Невісточко моя, паняночко!.. Як намальована — гарнісенька! Роздягайся, роздягайся!

Тим часом Петро цілується з братами і Демидом. Тетяна повернулася до Петра, біля Аделаїди стає Васплипа, хоче їй помогти скинуть шляпу, та

одводе її руку.

Петя! Як же ти перемінився!

Петро. Одежа друга, мамо! (До Аделаїди.) Адя! Це брати мої, Карпо і Іван, а це — Короленко.

Аделаїда (стрепенувшись, радісно і цікаво). Писатель? 10

Петро. Сільський учитель.

Аделаїда (нехтуючи). Учитель... (Робить загальний уклін і сіда.)

Іван (до Карпа). Привітлива!

Карпо. Що то у неї у тій торбі ворушиться?

Тетяна. Ая тут ждала тебе з жінкою, ждала, умлівала, мало не злягла з печалі. (Скида раптом з Петра шинелю і кладе на скриню.) О, і в тебе аполети, як у Михайла.

Петро обертається до Івана і Карпа. Мати загляда йому у вічі і цілує.

Аделаїда (до Василини). Ви учились в гімназії? Василина. І скінчила.

Аделаїда. Бідна!

Василина. Чого?

Аделаїда. Скінчила гімназію і живете на селі у простій мужицькій хаті.

Василина. Це прадідівська, у нас є гарний дім. Аделаїда (до мішечка). Чого тобі, Амішка? (Розпускає горбочку, звідтіля показується голова білої машоньої собачки.) Бідненька, як носика зморщила! Повітря негарне? Зараз поїдемо! (Тулить собачку до лиця.) Мішка моя хороша. (Цілує її.) Це граф привіз з Парижа і мені подарував. П’єр*!

Пе’/'ро так кинувся, що мало не звалив матір, і підбіг до Аделаїди.

Я задихаюсь, таке важке повітря.

Василина. Це пахнуть так васильки.

Аделаїда. Фі... Мішка! Не кусай!.. П’єр! Там нас ждуть!

Петро. Адечка, мила, посидимо—ще ж рано. Аделаїда. Зуби, як голки!.. Як у вас багато рушників — ви, мабуть, всі тут умиваєтесь?

Петро підійшов до матері.

В а с и л и н а. Це для краси.

Аделаїда (притулила собаку до щоки). Ха-ха-ха! П’єр!

Петро (схоплюється і підбіга). Що, Адечка? Аделаїда. їдем. Ай!

Тетяна. Що там?

Аделаїда. Противна Амішка вкусила за ухо! (Запиха собачку в мішок.) Сиди там, зла фурія!.. П’єр! Ідем!

Тетяна. Що це ти, невісточко моя золота? Плюнула через поріг, та й з хати?

Петро. Мамочко, голубочко, вибачте, що я до вас на хвилиночку...

Тетяна. Як на хвилиночку? Що ти говориш, мій сину? Петро. Бачите, Адя давно запрошена до графа. Вона училася разом з його дочкою, а та сьогодня іменинниця, так нас там ждуть обідать... Я, мамо, завтра заїду. Аделаїда. П’єр!

Петро (біоісить до неї). Та посоромся хоч рідні! Тетяна. Нет я!

Петро повергається до матері.

Аделаїда. П’єр!

Петро прибігає.

їдем, а ні, то я сама поїду.

Тетяна. Боже мій, боже мій! (Хлипа.)

Макар. Стара, годі! Коли запрошено до графа, то нехай їде! Може, там кращий обід!

Петро (до батька). Не то що... А запрошено... якось,-знаєте... обіщали! Коней вислали... син графа сам зустрічав...

Аделаїда (іде до дверей). П’єр!

Петро (хапа шинелю). Я зараз!

А д е л а ї д а (робе загальний поклін). Прощайте. (Цілує Василину.) Мені вас жаль!

Василина. А мені Петю жаль!

Аделаїда. П’єр! Уже нерано, там ждуть. (Вийшла.)

Петро наскоро цілує матір, батька, біжить до дверей, вертається, хоче попрощатись з Карпом. Чуть: «ГГєр!» Він кидається з хати, приговорюючи: «Завтра заїду, завтра заїду, завтра...» — «П’єр!»

Карпо. Ехе-хе! Ускочив!

Тетяна. Сину мій, Петрусю, дитино моя дорога, занапастив ти свою голову! (Плачучи, іде надвір.)

Макар. Оце невісточка!

, Іван. Чу-чу!! Свинота!

Завіса.

ДІЯ ЧЕТВЕРТА

Кабінет.

ЯВА І

М~и х а й л о (чита газету). От тобі і старший писар Іван Барильченко! Первокласний артист, всі газети в один голос славлять. І за такий короткий час — всього два роки.

Входе Наташа.

ЯВА II

М и х а й л о і Пата ш а.

Наташа. Я думала, що тут хто-небудь є, а це ти сам з собою говориш!

Михайло. Читав газети! І вичитав приятну новину. Я тобі, Наташа, не говорив ще: у мене є брат, так, знаєш, невдаха, недоучка, босяк по характеру... розумієш босяк! І тепер раптом знаменитість! Первокласний артист за короткий час! Талант, і попав на свій шлях.

Наташа. Милий артист, босячок! Як би я хотіла його бачить! Де ж він?

Михайло. В Москві пожинає лаври! Щасливий: незалежність, лаври і гроші.

Наташа. Ох, як я люблю артистичне життя. Я перше хотіла бути артисткою, так татко...

Михайло. О, ти мала б поспіх — ручаюсь! Красива женщина і без талану па сцені має більший поспіх, ніж некрасива з таланом.

Наташа. Хіба я гарна?

Михайло. Ти сьогодні гарна, як майський ранок!

Наташа. Тільки сьогодня?

Михайло. Щодня, раз у раз ти гарна, а сьогодні особливо! І як тобі личить ця нова причіска і гепюри на рукавах, і...

Наташа. Ну... (Затуля йому рот рукою.)

Михайло (цілує руку). Так щоб така красавиця не мала на сцені поспіху? Зарані б поручився...

' Наташа. То так тобі здається, бо ти сам в хорошому настрої: іменинник, статський совітник і інспектор!

Михайло. Це ти, моя зірко, така щасливу, це через тебе посипалось стільки життєвих удач на мене.

Наташа. Чого ж я? Особі твої заслуги, твоя докладна записка... Ну, дядя мій, директор,— все разом... Не в примір другим...

Михайло. А все ж через тебе, мій ти талісман, моя ти Маскотта! (Цілує її.) Знаєш, коли і надалі так буде мені усміхатись фортуна, то я скоро і в директори вискочу, а там і «действительный статский» не за горами! Само собою, що і статський 12 так рано — приятно! Тільки статських тепер розвелось занадто багато! При тому статський все-таки пе генерал, а «действительный» — ваше превосходительство!

Наташа. Як ваше превосходительство, так і старий!.. Не хочу! От татко тепер генерал — ваше превосходительство, і сліпий! Краще б він зостався все життя полковником, тільки щоб бачив...

Михайло. Нещастя!.. А не осліпни твій батько так неждано, він пішов би далеко!..

Наташа. І ми б поїхали на той рік на Рів’єру, а тепер вже не побачу я тебе, красо всього світа, ніколи!

М н х а й л о. Чого?

Наташа. Па наше жалування і на таткову пенсію далеко не поїдеш; хіба твоя родина поможе...

Михайло. Бережливість поможе нам зробить запаси, а на запаси можна поїхать і на Рів’єру.

Наташа. Бережливість! Ха-ха-ха! Ми з татком жили на всі і тепер з тобою живемо на всі! От і на сьогоднішній вечір вже багато взяли в борг! А пенсія ще не прийшла, і тобі з дому не присилають... Миша, чи не посварився ти з своїми?..

Михайло. Борони боже!

Нат а ш а. А чого ж ти два роки збираєшся поїхать до батька і все зволікаєш? Не розумію! Може, вони сердяться, а через те й грошей тобі не присилають... Миша! Поїдемо, милий, до твоїх, повези мене, познаком! Я певна, що зумію приворожить твоїх старих... Я буду грать, співать; у вас же єсть піаніно?

Михайло. Поїдемо, поїдемо, весною поїдемо!

Нат а ш а. Слово?

Михайло. Слово!

Наташа. Гляди ж!.. Кажуть, в Полтавській губернії чудова природа; а батьки твої давні поміщики, то, певно, посідають старинне яке урочище: замок, парк!.. Ах, як я люблю старинні поміщичі усадьби!

Михайло. О, там біля Лубень і в Лубнях — дуже гарно! Сула, гори, монастир 13, малоросійська Швейцарія.

Нат а ш а. Ах, Швейцарія... Рів’єра! Коли я вас побачу?

Михайло. Побачиш, клянусь! Таткові вже вийшла пенсія, і немала... Куди він її діне, живучи при нас? Квартира казенна, моє жалування хороше, візьму ще побільше уроків, плюс бережливість, а там поїдемо в Полтавщину, візьмемо у батька добрий плюс-— і па Рів’єру!

Наташа. Боже!.. Невже? Миша милий, голубчик! (Цілує його.) Невже ми поїдемо на Рів’єру? Ах, ах! О незабутнє минуле! Ти знову воскрешаєш перед очима, ти знову наповниш душу тривогою широкого життя: виборне товариство, катання, гуляння, інтриги! Ах! Краса природи знову наллє у серце живущої і цілющої води і покличе до життя всі фібри молодого серця!.. Я наново рождаюсь від думки однії! Миша, хороший мій, як я тебе люблю! (Цілує його.)

Михайло. О моя мил"а! Я все для тебе зроблю!

Входе А к і л а.

ЯВА III Т і ж і А к і л а.

М и х а й л о. А, Акіла Акілович, як я рад, що ви прийшли! Поможете нам? Я чув від директора, Федора Івановича, що ви настоящий метрдотель!

Акіла. Можу! Ха-ха! Нащот закусок можу! Порядок тож... чай... єрунда! Наталія'Петровна не буде турбуватись.

Михайло. Спасибі вам, спасибі! Сідайте поки що, покуріть. Може, газету почитаєте?

Акіла. Не варт, єрунда!

Входе Тарабанов, одягнений в поношений жакет, в калошах — одна глибока, друга мілка — і в білому колпакові.

ЯВА IV Ті ж і Тарабанов.

Тарабанов. Здравія желаю, ваше превосходительство! Явивсь по вашому приказу.

Михайло. Це гювар, Наташа.

Т а р а б а н о в. Служив у барона Корфа! Акіла Акілович зна мене. Рекомендуйте.

Акіла. Тверезий — зверхповар, п’яний — єрунда. Тарабанов. Сьогодні чист, як хрусталь!

Михайло. Побачимо; у пас єсть і кухарка хороша. Гак ти іди, брат, на кухню і роздивись на провізію.

Тарабанов. Я з кухні ретирувався, ваше превосходительство!

М и х а й л о. Чого так?

Тарабанов. Кухарка войну об’явила: Паша бунт піднімає і, поставивши перед плитою неприступну барикаду — помийницю і величезний віхоть,— страща мене облить помиями, коли осмілюся почати приступ до плити! Михайло. Що вона, з ума зійшла?

Тарабанов. Ревность, ваше превосходительство. Михайло. Яка ревность?

Тарабанов. Ревнує мене до плити!

Акіла. От єрунда!

Михайло. Акіла Акілович! Будь ласка, помиріть їх там!.. А к і л а. Борис! А ти тверезий?

Тарабанов. Як рекрут па часах!

Акіла. Єрунду мелеш! Ходім! (Вийшов.) Тарабанов. Главне діло — Паша в воїнственном азарті, як воєвода Пальмерстон 14. (Виходить.)

ЯВА V

Н а т а пі а і Ми х а й л о, потім В а и я.

Пата ш а. А повар, знаєш, босячок; я люблю босячків, вони тепер в моді. Ну й злюка ж Паша! Що їй мішає повар? Михайло. Очевидно, соревнованіє! Акіла їх помирить.

Входе В а н я.

А що, Ваня?

В а н я. Генерал питають, чи вже підшили червону підкладку під'тужурку?

Н ат а ш а. Скажіть: скоро буде готова! Тільки, Ваня, голубчик, підкладка буде не червона, а зелена. Татко сліпий, йому все одно, а ви не промовтесь!

В а н я. І мені все одно!

Наташа. Так ідіть і скажіть, що скоро буде готово; тільки не промовтесь.

В а н я. Будьте певні. (Вийшов.)

Михайло. Що ти зробила, Наташа?

Наташа. А що?

Михайло. Ну як же таки можна, взяла і підшила тужурку генерал-майора зеленою підкладкою! Червону треба.

Наташа. Я знаю, милий! Тілько червону треба було купить, а у нас грошей нема: все з’їв сьогоднішній вечір; так я взяла свою зелену шерстяну юбку, попорола, і Дарина підшила зелену підкладку,

Михайло. Неприятно... і навіть жаль обманювать старого.

Наташа. Ну от! Татко не бачить, ніхто йому не скаже, і він буде задовольнений. А казать таткові, що у нас грошей нема,— гірше, і він не повірить, бо лічить тебе багатим. Ну, і неприятно, знаєш, признаться...

Михайло. Та воно так... Тільки... якось... А!.. Було б хоч пораятись, може б, я взяв матеріал у Івана Дмитровича в борг...

Входе Д а ш а і несе сіру тужурку з генеральськими погонами і зеленою

підкладкою.

Ну, хоч погони генеральські.

Наташа. Це татко сам купив раньше.

ЯВА VI

Ті ж і Дарина, потім ге н е р а л.

Наташа. Глядіть же, Дарипо, пе промовтесь, що підкладка зелена, а не червона.

Дари п а. Та їм, дорога моя пані, усе одно: чи червоне, чи зелене! Сказано — чоловік темний.

Входе генерал. В а н я його веде.

Генерал. Ну, готово?

Дарина. Готово, ваше превосходительств®.

Наташа цілує його в щоку, генерал гладить її по голові.

Г енерал. Наташенька!

Михайло цілує його в щоку, генерал гладить по голові.

Миша! Здоров, брат! Здоров, підгенерал! чХа-ха-ха! Ну,

Дарина, давай надінем генеральську тужурку. (Скида халат.) I халат підіб’єм генеральською підкладкою.

Подають тужурку і помагають надіть.

(Надівши тужурку, одвернув полу, погладив рукою, потім погладив лацкана і, взявши рукою погони.) Чую під рукою, що погони генеральські, а от підкладку (знову одвертає полу і гладить) не розберу!.. Червона?

Наташа. Червона, татку!

Генерал. Сліпий! Не бачу! Ох, яка тяжка потеря!.. От сьогодні будуть гості вінтить, а я не можу! Умираю, брат, за картами!.. Ну що ж, прийду, хоч посидю, послухаю, як другі (передражнює): дві піки... три піки..., три черви... малий шлем в бубнах... Ха-ха-ха! Люблю, коли гра туго намотується на нервовий вал... Температура піднімається, нерви настроєні по високому камертону... Ху! Жарко! Брат, Федор Іванович, бере прикупку... Заліз — прикупка ні к чорту!.. Судорога пройшла по виду... Переводить дух, оддува-ється, витира лисину, і починається турнір! Ха-ха-ха! Тепер не дай бог буть партнером Федора: всі'помилки — на нього! Грім і блискавка!

Наташа. Я навіть боюся за дядю Федора: гарячиться, кричить, кашляє, аж синіє, і знову кричить! Здається, от-от буде параліч!

Генерал. А-а! Грім і блискавка!

Наташа. І увесь грім за три копійки.

Михайло сміється.

Генерал. А-а! Ха! Три копійки! Не в тім річ! Тут умственна еквілібристика: чоловік дума, ріша, розріша, кипить і раптом — тарах! — пе той ход — без однієї!.. Тарах! — без двох! Нерви витягнулись, одна помилка повела за собою другу, третю, все вверх ногами! Ну і 'баталія! Тут життя! А... а... Ха-ха-ха! Люблю! Ну-, поки проб’ють барабани і закипить на зеленім полі бой смертний, ходім, Ваня, дочитувать «Розвідчика». (Бере Вашо за руку, і ідуть.)

ЯВА VII

М и х а й л о і II а т а пі а, потім А к і л а.

М и х а й л о. Як жаль татка! Скілько у нього енергії! Ще б служить, повишаться,— і на тобі таке нещастя: сліпота!

Нат а ш а. Це у нас в роду. Дід мій, теж генерал, осліп під старість... А що, Миша, коли я осліпну? Боже мій! Як страшно! (Починає плакать.) Я... я... стара... зморщена і сліпа, нікому не потрібна... Миша, ти мене покинеш, а татка вже не буде... ох, ох! Як біля серця здавило.

Михайло. Наташа, мила моя, годі! Охота мучить себе нікому не відомою будущииою! Коли там що буде, та ще й чи буде, а ти зараз псуєш свої ясні очі! Від сліз очі теряють ясність, яскравість і красу...

Наташа (витирає очі). Невже?

Михайло. Ну як же можна: гості — і ти заплакана! Скажуть, що ми сварились, що я тебе бив; мало чого не видумає баронеса,— вона з павутини вірьовку сплете!

Наташа. Не буду, не буду! Побіжу припудрюся. (Вибігає.)

З других дверей виходе Акіла.

ЯВА VIII Михайло і Акіла.

Михайло. Ну що, все благополучно?

Акіла. Єрунда! Помирив! Випили по чарці — і помирились. Тепер весело прийнялись за роботу; самовар я велів ставить; тепер ознакомлюсь з бухветпою силою, з закусками, і треба приготовить десерт!

Михайло (в двері). Дарино!

Входе Д а р и її а і подає письмо.

Дари на. Почтальйон приніс.

Михайло. Так от, Дарино, покажіть Акілу Акіловичу бухвет, закуски, десерт... я ж уже до цього не мішаюсь: коли що і як подать — це ваше діло, Акіла Акілович!

Акіла. Єрунда! (Пішов, Даша за ним.)

ЯВА їх

М и х а й л о, потім И аташа.

Михайло. Від кого ж це? (Розрива конверт, вийма лист і повертає до підпису.) Твій брат Карпо Барильченко... Подла фамилія!.. Так неприятно для слуха: «Барильченко». Зараз видно простоту рода. Дєйствітєльний статський совітник — Барильченко. Чорти батька зна що! І перемінить не можна, куди не поверни, все чується погане якесь «барило»! (Пробі-гає письмо.) Недоставало! (Читає тихо.) І чого б я їхав за п’ятсот верстов, та ще в такий... день... прямо наче навмисне змовились!.. І що його робить?..

Входе Н а т а ш а, тихенько підходе.

Наташа. А від кого це лист?

Михайло. Та від одного знакомого.

Наташа. Дай я прочитаю...

Михайло. Не варт!..

Наташа. Дай! Може, це від женщини?

Михайло. Ну от! Коли хочеш по правді, це від брата.

Наташа. Від артиста, від босячка? О, це дуже цікаво! Дай! в

Михайло. Ні, це брат нецікавий. Він прожив в селі.

Наташа. Ну, дай же!

Михайло. Ти не прочитаєш. Поганий почерк. Я сам прочитаю. «Коханий брате і Михайло! Що з тобою сталося, що ти два роки не приїздиш? Перше писав, то сим, то тим заспокоював батьків, а тепер замовк, і мама мучиться тут і всіх мучить своїм неспокоєм. Оце днями так плакала, що мусили згодитись, щоб їхала одвідати тебе празниками. Потім нагадали, що ти скоро іменинник, і от мама приїде на цей день до тебе. Пишу тобі, щоб ти виїхав на вокзал і зустрів її, бо вона, мабуть, не потрапе. Дома все благополучно, Іван пішов на сцену, де має великий поспіх і заробля гроші немалі. Петро женився на дочці предсідателя окружного суда і нині вже судебний слідователь. Батько, і мати, і ми всі кланяємся твоїй жінці, хоч і не знаємо її. І чому б то не приїхать, щоб матір заспокоїть? А тепер доведеться нам турбуватись: як-то вона добереться до тебе в такім великім городі! Хіба, може, батько поїде з нею. Твій брат Карпо Барильченко».

Нат а ш а. Яка я рада, яка я рада! Нарешті таки побачу твою матір, а може, і тата, бо ти наче навмисне ховаєш їх від мене! Де ж таки! Два годи, як ми побрались, і ти досі мене пе повіз додому до своїх! Я думала, що ти в сварці; а тепер бачу, що мама тебе любе, коли старістю приїде на твої іменини. Побіжу зараз, скажу таткові.

Михайло. Стривай, Наташа!.. Прости мене, що я тобі раньше не говорив... Все збирався, та й досі не зібрався... Нелегко, знаєш, випутатись, коли запутаєшся, як муха в павутину!.. Ах, якби ти знала, як мені і тепер не хочеться говорить, то ти б пожаліла мене...

Наташа. Та що там? Ти мене лякаєш! Говори мерщій!

Михайло. Бачиш, ти роду настоящого дворянського, дід твій — генерал, батько був полковник на шляху до великих чинів, і я боявся открито сказать, що я...

Наташа. Та що ти, втік з каторжних робіт, чи що?

Михайло. Я із простого роду... Розумієш? Батько мій — багатий козак, просто сказать — мужик, гречкосій, і мати така ж сама проста людина! Вони добрі, чесні, розумні, трудолюбиві — нас повчили, і через науку ми стали рівні всім панам, а вони як ,були, так і зостались простими мужиками. І от тепер вони їдуть сюди, може, от-от одчиняться двері — і на поріг; а тут у нас збереться городська знать: баронеса, предсідатель з міської управи, директор і другі. Я не знаю, що мені робить, як мені перед бомондом показать своїх батьків-мужиків? Порай!

Наташа. Ах, ах! (Пада на диван і закрива лице руками.) Боже мій! Так ти мужик?

Михайло. Я статський совітник, а батько та мати...

Наташа. Мужики! Фі! Як же ти посмів так обманить нас?

Михайло. Неправда! Я не обманював: мене не питали — я промовчав!

Наташа. Ох... ох! Боже мій! Жінка.мужика! Від нас же одступиться все фешенебельне панство. Як же я тепер людям покажусь? Що батько бідний буде почувать? Генерал — і мужики! Слава богу, що він осліп,— принаймні не побачить своїх сватів.

Михайло. Що ти говориш, опам’ятайся! Наташа, мила моя!..

Наташа. Не підступайте до мене близько. Від вас житнім хлібом пахне! Ви — мужик, я вас не люблю, я з вами розведусь!

Михайло. Розумні люди будуть сміятись над твоїм горем!

Наташа. Неправда! Всі пожаліють мене, нещасну. Ах, ах! Яка подлість на світі завелась: мужик кінчає університет, і його не пізнаєш, хто він? Попадає в вище коло людей, їде на Рів’єру і ловить благородну з діда-прадіда дівчину, як дурну рибку в сітку, обнімає її ніжний стан своїми мужицькими лапами, цілує її мужицькими губами... Фі! Обман, низький обман, від якого не можна навіть і встерегтись!..

Михайло. Ха-ха-ха!

Наташа. Він ще й сміється! Нахал, мужик!

Михайло. Неправда! Твій муж статський совітник, а ти дурочка! (Підходе до неї.)

Наташа. Ай! Не підходьте! Я не вииосіо запаху житного хліба!

Входе генерал.

ЯВА X

Ті ж і генерал, його веде В а н я.

Генерал. Чую — баталія! Ну, думаю, Федір за картами! Пробили барабани, і зелене поле одкрилось...

Наташа. Ваня, вийдіть! Я вас покличу.

Г е не рал. Що з тобою, Наташа? Ти заговорила таким голосом, неначе зосталась на великім шлемі без п’яти.

Наташа. Ах, таточку, голубчику, я все програла! Я нещаснійша людина! (Хлипа.)

Генерал. Що там? Пропала провизія на кухні, розбили вино?

Н а таа ш а. Осудовисько, осудовисько!

Г е н е р а л. Заспокойся! Все можна достать в ресторані; хоч і дорожче, але що робить? Де ж Миша?

Михайло. Я тут.

Генерал. Що з нею?

Михайло. Я одібрав лист з дому...

Г е й е р а л. Ну і що ж?

Михайло. Сьогодні буде моя мати, а може, й батько.

Г єн ер а л. Ну, і слава богу! А все ж таки не розумію: в чім же тут осудовисько, Наташа?

Наташа (плачучи). Його мати... і тато (реве)... мужики!

Генерал. Ха-ха-ха! Ну і прекрасно! Через мужа і ти зіллєшся з великим народним океаном, обновиш кров дітей, не будеш рождать сліпих! А Михайло, твій муж, через науку єсть благородна щепа!.. Розумієш? От проста яблуня, її коліровали, прививку зробили — і родяться кальвілі, вищий сорт яблук... Корінь простий, а яблука кальвіль! Ха-ха-хаІ Я думав, бог зна що трапилось... Ну, заспокойся!

Наташа. Як? І тобі, таточку, нічого? І це тебе не обража?

Г е п е р а л. Ні краплі!

Михайло його цілує.

Я знав давно, мені сказав дядя Федір: із формуляра видно! Тепер тільки дурні носяться з своїм, може, незаслуженим, часто случайним, аристократизмом... Чесність, образования, наука, ум, талан — важно, а решта — плювать!

Наташа. Таточку! Ти не смієшся? А батько, мати... вони мужики і сьогодні приїдуть.

Г е н е р а л. Сьогодні приїдуть, а завтра поїдуть... Ну, помирись! Я чую, що ти образила Мишу!

Наташа (поглядає на Михайла). Миша!..'Іди сюди!

Генерал. Ні, брат, ти іди до нього...

Наташа (підходе І обніма Михайла). Прости! (Цілує його.)

Михайло. А чим пахну?

Наташа. Духами... трефль!

Михайло. Як скоро випарився житний хліб.

Дзвінок.

Наташа. Гості! (Кидається в залу.)

Михайло (підбігає до дверей). Акіла Акілович, гості!

Акіла, в дверях.

Акіла. Єрунда!

Михайло (бере генерала під руку). Зараз одкриється кумпанія на зеленім полі; присоглашаю як воєнного посредника!

Генерал. Ха-ха-ха! Ну, брат, признайся, що без посредника і тобі було погано!

Михайло. Аякже, замість пороху запахло житним хлібом!

Обидва сміються і виходять.

ЯВА XI

Виходе Акіла, іде до зали, загляда в двері.

Акіла. П’ять утроб! Директор, баронеса і ще один, два, три,— так, п’ять! Єрунда! (Іде до дверей.) П’ять стаканів!

ГІо хвилі офіціант несе на підносі чай, сухарі і другі потрібні до чаю

приправи.

А ром? Дарина! Ром! От єрунда!

Дарина подає, установляють на підносі.

Взяв і забув! Директор любе з ромом.

Дзвінок.

(Загляда у двері.) Ще три... Наші учителі — єрунда, підождуть.

О ф і ц і а п т вертається.

Три ІДЄ.

Дзвінок.

(Загляда.) Один. (До офіціанта.) Наливай чотири.

Дзвінок.

Підожди, щоб разогл... От єрунда, як розходились! Ну, носіть чай з Данією,— я приймусь готовити десерт. (Пішов.)

Часто дзвонять. Ходять в залу то Даша, то офіціант; туди несуть чай, назад — порожні стакани. Пізніше, по хвилі, дружний сміх, вигуки трьох-чотирьох голосів: «Я цього не люблю! Грать так грать, нічого постоли морщить. Хто ж з ренонса ходить? Бабський ход! Ну, грач!»

Появляється Акіла, подивився в двері.

Двадцять два чоловіка.

і

Крик: «Козиря, козиря! Чим же крить?»

Директор уже кричить!

Входе М и х а й л о.

ЯВА XII

Акіла і Михайло, потім Наташа.

Михайло. Спасибі вам, Акіла Акілович! У вас знаменитий порядок...

Акіла. Порядок і дисципліна, решта єрунда! Думаю подать десерт, єсть гулящі дами, нехай гризуть і їдять,— ніколи буде гризти ближніх!

М и х а й л о. Ха-ха-ха!

А к і л а. Єрунда! (Пішов.)

Із залу входе Наташа.

Михайло. І ти покинула гостей?

Наташа. Там ніколи угору глянуть: Марія Петровна і Глафіра Афеногеновна розбирають родословну Зімича; Катерина Александровна і Міхаліна Купир’яновна завели спор про оперу: одній Фігнер 15 до серця припав, а другій — Собі-нов 16, решта слуха. Така розмова затягнеться довго; а я запримітила, що ти вийшов, і собі... Милий, ти не сердишся?

М и х а й л о. О пі, ні! Я, знаєш, сам тривожусь нащот приїзду батьків!.. Бачиш, те, що ти говорила про мене,— дитяче непорозуміння з фактом; але справді, ввести батька і маму в наше коло, де розбирають родословну Зімича, і знову баронеса... прямо-таки страшно... За чоловіка страшно.

Наташа. Ах, ах! Не говори! У мене голова болить.

Михайло. Ти краще подумай, що робить! Власне, кажучи, все єрунда, як говорить Акіла; а от нема смілості ввести своїх батьків, одягнених у селянську одежу, в залу. Чортзна-що! Це холуйство, — я розумію, і от за всім тим мучусь: що скаже баронеса! Ще хоч би одежа друга, знаєш, загальна... Мама і тато дуже розумні люди, лишнього не скажуть... але одежа... одежа! Особливо жіноча... а!

Н а т а ш а. Миша, я твою маму переодягну в чорне плаття моєї покійної мами!

Михайло. Ангел мій, чудова ідея! А як не зійдеться? Моя мама — жінка, знаєш, огрядна...

Наташа. Ахшнуровка нащо? Ми з Дариною добре її зашнуруємо — і прийдеться.

Михайло. Ідея, ідея! Ангел мій! (Цілує її.) Добре придумано!.. Ти ж маму умовиш сама; вона податлива і згодиться для тебе все зробить, а от батько!.. Ну, батько нічого: оригінал-поміщик, ходе в національній одежі! Чудово, Судово! (Дивиться на часи.) А знаєш, уже час, як харківський поїзд прийшов. Сьогодні їх не буде! Воно й краще — без маскараду; ну, а завтра хоч і приїдуть, байдуже, аби без гостей.

Наташа. Миша, а ти попросиш у них грошей на Рів’єру?

Михайло. Попрошу, і дадуть!.. Батько чоловік багатий, дуже багатий, а мама — віск! Дадуть, дадуть, тільки треба принять ніжно, ласкаво!

Наташа. Дадуть? Милі мої мужички, ах, як я люблю їх! А щодо прийому, то я їх зачарую...

Входе Дарина. *

Нікого нема?

Дарина. Нікого. Тілько там на кухні знову іде»колот: повар п’яний, і кухарка, здається, під шефе!

Михайло. А щоб їх чорт узяв! І Паша випила?

Дари н а. Щось на те похоже.

Михайло. Акіла Акілович!

Акіла на дверях.

Тарабанов п’яний!

Акіла. Треба зараз вигнать.

Михайло. Ради бога, навідайтесь, що там!

Акіла (іде). От єрунда! Дарина, подавайте десерт. (Вийшов.)

Наташа. Я на хвилину і зараз назад. (Вийшла.)

Михайло. А я підожду Акілу Акіловича.

Дарина і офіціант несуть десерт і скоро вертаються.

Баронесі, потім директору, предсідателю.

Офіціант. Десерт просто ставиться на столі, так і Акіла Акілович веліли!

Михайло., Ага, на столі?.. Гаразд, гаразд! Поставте на столі!.. (Пішов.) Так краще: не буде очевидно, кого більше шанують.

Дарина, що вернулася однести десерт, на дверях.

Д а р и н а. Там якісь мужики питають вас.

Михайло (про себе). Це батько і мати... (До Дарини.) Нехай ідуть.

Дарина зникає.

«Якісь мужики»!.. Навіть для Дарини батько і мати — мужики! І все подла одежа робе.

Входе. Тетяна і Макар, одягнені празниково: Макар в новій, чорного тонкого сукна чумарці, без пояса; Тетяна в червоних чоботях, розкішній плахті, пов’язана по очіпку чорною хусхкою і тонкою наміткою; зверху темпа корсетка з рукавами.

ЯВА XIII

Ті ж, Макар і Тетяна, потім Наташа.

Тетяна. Сину мій! (Кидається Михайлові на шию і цілує його.) Дитино моя дорога! Що ж це ти нас відцурався?

Михайло. Мамочко! (Цілує її.) Ніколи... Служба... Збирався... Єй! І не міг... Тату! (Цілується.) Як же вас бог милує?

Макар. Помалу, сину!

Мати держиться за Михайла і заглядає йому в вічі.

На превелику силу тебе знайшли. Заїхав у гімназію, заплатив сторожеві карбованця за те, що провів.

Тетяна. А де ж жінка... Наташа...

Михайло. Вона зараз... у мене гості.

Тетяна. Ти ж іменинник! (Цілує його.) Пошли тобі боже щастя!

Михайло. І іменинник, і статський совітиик, і інспектор! Макар (з тривогою). Оп як!.. Нехай тебе... господь благословить! (Цілує.) Бач, стара, де йому приїздить до нас, коли треба служить. Недурно ж стільки заслуг має. (Утирає сльози.)

Входе один із гостей, на дверях.

Гость. Михаїл Макарович, ви вступающий?

М и х а й л о. Я ісходящий!

Гость зникає, входе Н а т а пі а.

Наташа! От мама, тато!..

Наташа. Мамочко! (Цілує її.)

Тетяна. Яка ж гарненька, як янголятко! Зірко моя! Дай же я тебе ще поцілую. (Цілує її.)

Макар. Як королівна! (Цілує її.)

Наташа (набік). Фу, як житним хлібом запахло!

Михайло. Наташа, поведи маму до себе! Шанже ля роб! [42]

Наташа. Ходім до мене, мамочко.

Тетяна. Ходім, ходім, моя королівно!

Пішли.

Макар. Там, сину, я зоставив дівці жарене порося, гин-дичку, півпуда масла. Тепер у тебе гості, якраз пригодиться.

Михайло. Гаразд! Сідайте, тату!

Входе Акіла.

Ну ЩО?

Акіла. Єрунда! Пропала вся вечеря!

Михайло. Як?

Акіла. Повар п’яний, Паша гГяна... Ну, драка — і все полетіло в помийницю, а що було на плиті — в вогонь!

Михайло. Скандал!!

Акіла. Єрунда! Я достану в ресторані. Давайте грошей.

Михайло. Грошей! (Шукає). Треба до Наташі!.. Тату, дайте, будь ласка, поки Наташа, двадцять п’ять рублів.

Акіла. Єрунда! Найменше сорок!

М и х а й л о. Невже?

Акіла. Двадцать п’ять персон, по два блюда, в кращім ресторані.

Макар (достає і дає гроші). Та там же, сину, велике порося, сите... гиндичка годована, може б, обійшлися?

Акіла. Порося і гиндичка — єрунда, хіба так, на підмогу, як холодна закуска! Ну, я іду! (Виходе.) От єрунда!

Макар. Клопоти, сину, великі у тебе клопоти,— нелегко ті чини дрстаються!

Вбігає Паша, а слідом всовується Тарабапов.

ЯВА XIV Т і ж, Паша і Т а р а б а и о в.

П а ш а. Рощптайтс мене!

Тарабапов (показує на Пашу).

Вот в воїнственнім азарті Воєвода Пальмерстон Поражає Русь на карті Указательним перстом!

Михайло (гнівно, здавленим голосом). Убирайся! Босяк! Що ти наробив з провізією? Все пропало... Пріч, п’яниця!

Тарабанов. Горький, ваше превосходительство! Одначе простіть, я не виноват. (11 ада на коліна.) Як лист перед травою! (Показує на Паиф.) Неприятель вискочив на позицію і все повалив в помиї.

Паша. Брешеш, босяк, ти повалив!

Тарабанов (естає). Кухарка, руки по швам: з тобою говорить повар барона Корфа!

Михайло. Пішли вон обоє! Я вас, тварі, в участок. Тараканов. Ваше превосходительство, перемініть гнів на милость! Я все поправлю: витягну провізію з помий, вимию уксусом — і па плиту. Я не раз так робив. Всі повари так роблять, а господа їдять і хвалять.

Макар. Ідіть, люде добрі, коли честю просять. Тарабанов. Мужичок, не твоє діло!

Михайло. Убирайся, говорю!

Тарабанов. Ваше превосходительство, дозвольте остаться одному і доказать свій талант. А Пашу я в потилицю!

Паша. Ах ти, босяк морожений! Ти мене будеш гнать в потилицю? (Засукує рукава.)

Тарабанов (робить прийом на руку). Ударю в штики! З нами бог. (Грає на губа,х наступленіє, не переміняючи пози.)

Входе Акіла, хапа обох за коміри і виводить. Тарабанов не перестає грать і в той момент, коли його веде Акіла.

ЯВА XV

Михайл о, М а к а р, потім один з гостей і Акіла.

Михайло. Ху ти, господи! (Сідає в крісло і обмахується газетою.)

Мака р. Спочинь, сину, спочинь! Цур йому, яка морока! Ох, нелегко ті чини достаються!

Входе один з гостей.

Г ость. Михайло Макарович, ідіть сюда!

Михайло. Простіть, я не маю часу.

Входе Акіла.

Гость. З директором, Федором Івановичем, удар!

М и х а й л о (зскакує). Що? Боже мій! (Біжить в залу.) Акіла. От єрунда! (Теж пішов у залу.)

Мака р. Хто ж це осмілився його ударить? От тобі і благородна кумпанія.

Входе Наташа і Тетяна, одягнена в чорне плаття, у чепчику. Макар не пізнає жінки, почтиво піднімається і кланяється.

Це, мабуть, ваша мама? Доброго здоров’я, свахо! Привів бог поріднитись. ‘

Тетяна. Та що ти, старий,— це я! Це так невісточка мене нарядила, щоб вивести до своїх знатних гостей! Тілько я не можу ходить... Як спутана, і під груди підпирає! Ой, не можу дихать! (Хоче сісти.) І сісти не можна!

Наташа. То з непривички, мамо. Воно пройде, обійдеться. А зате як вам гарно! Прямо — баронеса! Жаль, що ви не захотіли припудритись!

Макар. Чи ти здуріла, стара? Як ти могла дозволить такий глум зробить над собою?

Тетяна. Коли ж Наташа так просила, так просила, що я не змогла одмовити і мусила одягатись... Ой, яка тісна супоня, не можу дихать! Ой, дочко, розпережи мене, бо я задавлюсь.

Макар. І ти, дурочко стара, дозволила зробить з себе малпу! Іди зараз переодягнися! Невгодні ми такими, як є,— не треба! Прощайте, бог з вами! Ще, чого доброго, вимажете нас сажею і будете показувать для сміху своїм гостям.

Наташа. Моя мати так одягалась, і ніхто не сміявся.

Макар. Коневі — сідло, волові — ярмо! Переодягайся мені зараз, та й гайда додому!

Тетяна. Та бог з тобою, старий! Мені вже нічого; я можу витерпіть який там час.

Входе М и х а ії л о.

ЯВА XVI Ті ж і Михайло.

Макар. Подивись, полюбуйся, як твою матір жінка перевела на чорта, на відьму з Лисої гори...

Тетяна. Старий! Та мене вже не давить!

Макар. Так мене давить сором — я не можу тебе бачить, так наче тебе опльовано!

Михайло. Дурощі говорите! Який тут сором? Хто оплював? Переодягли в благородну одежу — і більше нічого! Пожалійте вже хоч ви мене: я так утомився сьогодні, що не можу говорить, не можу думать. Ти знаєш, яке нещастя, Наташа? З Федором Івановичем удар! Зараз побігли за лікарем.

Наташа (біжить до залу). Ах, ах!

%

Михайло за нею.

ЯВА XVII Макар і Тетяна.

Тетяна. Ой старий, умліваю/під грудьми давить, ребра тріщать, не можу дихать!..

Макар. От безглузда! Що ж тепер робить? (Роздивляється.) Не видко, де починається супоня; хоч би ніж. (Шука в кишені.) Нема!

Тетяна. Ой рятуй, задавить супоня! Клич ту молодицю, що мене супонила... Боже мій, забула, як її звуть.

Макар. Хоч сядь.

Тетяна. Не можу пригнутись, печінку випира. Дарино, Далино! Слава богу, нагадала.

Входе Д а р и її а.

Ой розпусти супоню, бо я лусну!

Макар. Скоріще! На милість божу, зглянься! Що ти зробила з старою жінкою? Гріх так знущатись!

Дарина. Так велено! Ходімо, я зараз розпустю.

Тетяна хоче іти і путається у шлейфі.

Одкиньте ногою, ногою одкиньте! Отак. (Показує.)

Макар. Хвицни, стара, хвицни! (Піднімає шлейф.)

Вона вплуталась і пішла.

Тетяна (ідучи). Ой мати божа, змилуйся! Ой розперізуй мерщій!

Зникли. Входе Акіла.

ЯВА XVIII Макар і Акіла.

Макар. Що там сталось? Хто так смертельно ударив директора?

Акіла. Кіндрат!

Макар. От твар иечувствспна! Таку особу осмілився ударить.

Акіла. Єрунда, він не розбирає осіб. Тепер для вашого сина одкриється вакансія директора.

Макар. Одному — горе, другому — радість; одному — смерть, другому — благополучіє і почесті.

Акіла. Одно слово — єрунда!

Макар. Чудне, незрозуміле життя людське.

Входе 11 а т а ш а і М п х а й л о.

Наташа. Даша, шляпу!

Акіла. А що директор?

Михайло. Прийшов до пам’яті, повезли додом>.

Даша хутко вносе шляпу. Наташа надіває перед дзеркалом.

Наташа. Пальто!

Даша хутко йде і вертається з пальтом; Наташа надіва.

Акіла. Так я туди!

Михайло. І ми туди.

Наташа. Чого ж стоїш, Миша? Одягайся!

Михайло. Я зараз... А ви, тату, вибачайте, посидьте тут самі, ми тілько подивимося, що там з директором.

Виходить Наташа попереду, за нею Михайло.

Акіла (до Макара). Три копійки програв у карти і так сердився, що достав параліча. (Повертається). От єрунда. (Вийшов.)

Тетяна (на дверях, переодягнена в свою одежу). Куди ж це вони? Покинули нас, а самі повтікали?

Макар. Тікаймо і- ми звідціля мерщій в старе своє гніздо! Там гарно все — і ясно, і просто, і спокійно, як небо і земля! А тут кругом, як бачу, одно: суєта суєт і всячеськая суєта!

Завіса.

ЖИТЕЙСЬКЕ МОРЕ 1

Комедія у 4 діях (Протяг «Суєти»)

ДІЄВІ ЛЮДЕ

Іван Барильченко — артист.

Маруся — його жінка.

Карпо Барильченко — хлібороб.

Михайло Барильченко — директор гімназії.

Н а т а пі а — його жінка.

Хвиля копіпап власного комерчеського парохода. В а її і п а - актриса.

К р а м а р ю к — актьор.

Н а д я — молоденька актриса.

У с а й — антрепренер.

Кактус — помошник режисера.

Бапітов Денис — актьор.

Райська — актриса.

Граф

К р у т н ц ь к и й із публіки.

С т ь о п а І ГІ е т я /

його діти

Деркач Кругляков

Вася — театральний портний.

Пріська ^

прислуга на дачі Івана Барильченка.

К а т р я Махмстка

Застольна кімната на дачі у Марусі' Барильчеикової.

ЯВА І

Михайло, Іван і Карно, одягнені у верхню одежу, з шапками в руках, ждуть. Пауза.

Іван (робе цигарку і закурює). Ну й довго баби наші наряжаються.

Маруся (виходе з зонтиком в руці). Я готова!

Михайло. А Наташа поки на голові волосок до волоска прикладе, то й ноги заболять ждучи. (Сідає.)

Наташа (з дверей). Не можна ж іти гулять, розтрі-> павши волосся!

Михайло. А ти б гладенько, як Маруся,— любо глянуть!

Маруся. Спасибі.

Наташа. У кожного свій стрій і смак.

Іван. Та ще поспіємо до снідання прогулятись. Що це, Марусю, наш Нептун 2 — Хвиля цілий місяць у нас не був?

Маруся. А, певно, його підхопили хвилі і гойдають десь у морі.

Іван. Море, море, море!.. Сьогодня ми послідній день усі вкупі, а завтра кожного з нас підхопить житейське море і понесе на своїх грізних хвилях!.. Кого на міль посадить, кого об камінь розіб’є, а хто й сам захлебнеться водою... Один Карпо йде в натуральну життєву пристань. Знаєш, брат, мені завжди приятно згадать, як я колись у полі працював. Я, брат, часто тепер жалкую, що не зоставсь з тобою святую землю оброблять, та вже пізно!.. П’ятнадцять літ артистичної діяльності витворили з мене штучну людину, з розбитими нервами.

Михайло. Що за песимізм? Ха-ха-ха! Недавно ти свою працю і взагалі штуку вихваляв, а зараз землю й хліборобство хвалиш?..

Маруся. Цей сезон на дачі Іван частенько став впадати в песимізм... Мені здається, що він скучає тут зо мною.

Іван. Боже сохрани! Нерви, мила! Знаєш, брат, зараз я не тілько Карпові, а й тобі завидую!

Михайло. А я тобі!

Іван. Ха:ха-ха! Виходить, всі ми незадовольнені, всі один другому завидуєм, і кожному здається, що другому краще, ніж йому. Цікаво!..

Михайло. Я, власне кажучи, всім задовольнений і завидую тільки вільним професіям і талантам: незалежне становище, сам собі пан, і обов’язків ніяких.

Іван. Ой, ке кажи! Незалежність і панування без обов’язків неможливо! Ти в своїй праці щодня йдеш битим шляхом, без критики, гарантірований казначейством і зараз, і в будущині... Тут виростає самопевність, а самопевність дає душевний спокій! Наш же брат, артист, підлягаючи суду не тільки бездарних рецензентів, але суду кожного, навіть неосвіченого слухача, певного шляху не має, іде в своїй праці наосліп; живе щодня ілюзіями, без гарантії будуЩини, з тисячами щоденних неприятних випадків. При таких умовах до самогіевності далеко, до спокою і задоволь-нення — ще дальше!..

Кар по. Правда, правда! Тяжка праця! Дивитись приятно, а буть в шкурі артиста я б не хотів!

Іван. Ще поки ти на сцені, то ніби почуваєш задоволь-нення: публичність цікавиться тобою!.. Але це тільки так здається!.. Власне кажучи, цікавляться не тобою, а тією істотою, яку ти на сцені твориш всіми своїми нервами і доводиш публику до ілюзії. Ілюзії зникли — і ти один! Громадське життя, зо всіми своїми питаннями, пливе мимо тебе, як щось чуже... От тоді почуваєш суєтство такої праці, і хочеться сховатись так, щоб тебе ніхто не бачив і ти щоб нікого не бачив, зоставшись самим собою, а не в шкурі витворених персонажів, які тебе вже навіть не цікавлять!

Михайло (зітхає). Ніхто не віда, як хто обіда!..

Мовчать.

А ти задовольнений, Карпе?

Карпо (сміється). Я про це не думав і не думаю: ніколи, брат!

Іван. Робоча дисципліна! А? Натурально. А що натурально, то й гарно, й приятно, й спокійно; всі ж видумані людьми професії псують найкращого чоловіка, а в кінці кінців перетворюють саму здорову людину в неврастеніка, дітей же цих нещасних роблять дегенератами!..

Михайло. Наташа! Я, єй-богу, роздягнусь і не піду гулять!

ЯВА II

Ті ж і Н а т а ш а.

Наташа (виходячи). Що за нетерплячка! Я чула вашу розмову і готова сперечатись без краю! Іван Макарович сьогодня хоче все прогнать з життя людського і проповідує смерть!..

Михайло. Ходім уже! Я хочу прогулятись і тобі треба купить...

Наташа. Стривай! Тільки мертвяки можуть... АхРЗон-тик забула! (Побігла в кімнату.)

Михайло. Ну от! Де ж тут будь спокійним!

Всі сміються.

Наташа (вискакує з зонтиком). Спокій — смерть. Життя — вічна праця, вічне незадовольпення; вони приму-сюють чоловіка шукать кращого, і .в цім — прогрес. Чоловік повинен кипіть, кипіть і кипіть, а википів, прохолонув — спи!

М и х а й л о. Я вже википів (сміється) і йду спокійно подихать чудовим повітрям. (Іде.)

Іван. Прошу!

Наташа (за нею Іван і Карпо. На дверях). Ти, Миша, ніколи не кипів! (До Івана.) Миша спаз і спить посеред сонних педагогів. Нудно так живій людині. Я не люблю життя сонного, одноманітного, як маятник. Як собі хочеш, Миша, я йду на сцену.

Голос зникає. Вийшли.

ЯВА III

Маруся, К а т р я і П р і с ь к а.

Маруся. Катерина!

Ёходе .Катерина.

Приготовляйте стіл для сніданку, я зайду тільки в кондитерську і скоро вернусь. (Виходе.)

Катря. Прісю! Неси сюди посуду.

Входить П р і с ь к а, з тарілками і скатеркою; накривають круглий стіл, що стоїть серед хати.

Надокучили вже гості — ніколи й погулять.

Пріська. Сьогодні вже всі, слава богу, роз’їжджа-ються.

Катря. А бідна Марія Даниловна зостанеться з дітьми сама! Сумно буде.

Пріська. Чого сумно? Менше роботи, та й тільки. Я без роботи ніколи не сумую! А прийде твій коваль, а мій Мах-метка — і буде нам весело! Може, ще Махметка сторожем у наш двір стане.

Катря. Та я не про нас. Я кажу, що пані нашій буде сумно.

Пріська. А моряк?

Катря (дивиться на Пріську мовчки). Хіба?

Пріська. Атож!

Катря. Диви!

Мовчать.

Що ж це його давно так не видко?

Пріська. Жде, поки Іван Макарович виїде.

Мовчать.

Коли чоловік та жінка, як от наші, надовго розрізняються, то обоє розвагу знайдуть... Так скрізь... Думаєш, що Іван Макарович там десь буде сумовать?

Катря. А може, й буде, він сильно любе паню.

Пріська. Любе, а сумовать не буде! Якраз, такий він! Ще жінка, розрізнившись з чоловіком, буває, що зостається вірною йому; а чоловік — ніколи в світі. Вони гірші нас, я їх за це ненавиджу!

Катря. А Махметка?

Пріська. Такий же! Татарська собака!.. Ще позавчора бачила, як присідав біля Мотрі... Ну й зацідила ж я його в мордяку, аж зубами клацнув!

Катря. Ха-ха-ха!.. І нічого?

Пріська. Вишкірив зуби, промовив: раз, два!—та й годі! Я, Катре, зла буваю, як собака, на увесь світ зла: правди нема! От і зараз: яка це правда? Вони пішли на проходку, а ми їм готуй снідання. Хіба, ти думаєш, трудно панею бути?

Катря. Певно, трудно. Треба учитись багато!

Пріська. Нічого не треба! Треба тілько гарно одягатись — і пані... Я служила в Одесі, в гостиниці, з одною дівчиною,— її теж Катрею звали,- - а потім я у неї служила за горничну! (Клаца язиком.) От і знай!

Катря. Кому яке щастя!

Пріська. Правда, що вона гарна була, як намальована; пани їй проходу не давали... Вони страх люблять гарних дівчат; хто б вона не була — їм все одно, аби гарна! Єй-правда! І взяв її якийсь панич. Потім, через год, чи що, наймаюсь я до пані. Дивлюсь — аж то Катря, тільки вже не Катрею зветься, а Ларисою., Розряджена в шовк, черевики на високих корках, голова як куделя, на все гіхека... А сміятись вивчилась так гарно - прямо як канарейка співає; навіть я любила слухати її приятний сміх. Отам я надивилась... Тьфу! Паничі їй руки цілують, а вона їх по морді б’є.

Катря. Бий їх сила божа! І нічого?

Пріська. Нічого! Вдаре по морді і заллється своїм гарним сміхом, а вони й собі сміються.

Катря. Шкода, Прісю, що ми(, з тобою не такі гарні, як та Лариса.

Пріська. Я б не хотіла! Противне життя, паскудство! Гіршого нема в світі: краса злиняє, від роботи одвикне!.. Спершу москалі будуть бить по морді, а потім з торбою ходитиме!..

ЯВА IV

Хвиля і Маруся. Дівчата виходять.

Маруся (з коробкою). От. і стіл готовий, а вернуться наші — будемо снідать. Сідайте. Де ви тут взялися так неждано?

Хвиля. Тільки що приїхав. Дивлюсь — кумпанія, хотів підійти, а потім побачив, що ви одрізнились і пішли в кондитерську, тоді я за вами по гарячому сліду... І от стою, дивлюсь і таю... Був я в Александры, Марселі, Лондоні і нігде не зрадив вам, день і ніч тілько про вас думав, мало не потерпів аварії... Як же ви поживаєте, моя радість?.. Я занудився за вами!

Маруся. %Платон Пилипович! Ви знову за своє? Не смійте так говорить зо мною!

Хвиля (бере,шапку). Ви в поганому настрої — я тікаю. (Іде до дверей і стає.) Два місяці я вас не бачив!..

Маруся. Ви знаєте давно, що я не люблю таких відносин.

Хвиля. Щирих?

Маруся. Хоч би й найщиріших! Не забувайте, що ви для мене звичайний гість, друг мого мужа, і що я вам поводу ніколи не давала зневажать мене!..

X в и л я. Чим же я вас зневажаю? Я б тільки хотів буть рідним для вашої душі і серця!... Я вас давно любив і люблю, а ви не хочете зо мною ласкаво говорить!.. Не хочете знать мене!

Маруся. Я вас знаю.

X в и л я. І що ж ви можете сказать недоброго про мене?

Маруся. Ви... не хочу говорить!

Хвиля. Говоріть! Лайте, тілько говоріть!

Маруся. Ви багатий, розпаскуджений удачами чоловік... Чогѳ вам заманеться, ви хочете того добуть, і хоч би на шляху до вашої мети лягли трупи, вам однаково...

Хвиля. Малюнок вірний! І знайте, що я добуду, чого хочу!

Маруся. Ніколи! Ви злий чоловік, ви затесалися у дружбу до Івана і наважились ограбить вашого друга!

X в и л я. Боже сохрани, я не грабитель, мене ограбили! Я вас любив ще дівчиною, а ви, під впливом сценічних ефектів, проміняли мене на ілюзію щастя!

Маруся. Неправда! Я безмірно щаслива! Благородна, висока душа Івана для мене рідніша, ніж ваша, черства, практична! Іван — поезія, а ви — проза!

Хвиля. Марія Даниловна, і ви проза.

Маруся. Може, я через те й люблю поезію.

X в исл я. Поезія легко зражає, настрій для неї все.

Маруся. Іван чесний чоловік.

Хвиля. Я честі від нього не однімаю... Іван чесний чоловік; але як артист живе нервами і зражає вам щодня, а нині цього за безчестя вже ніхто не лічить.

Маруся. Неправда ваша,— я лічу!

Хвиля. Бо ви багато казочок читали! У вас дитячий погляд на людські відносини! Ви ще не викупались в житейськім морі!

Маруся. Зате ж ви так багато в ньому купались, спускаючись па саме дно, що повні багна від того мулу, який зоставсь на вас.

X в и л я. А як я вам покажу, що па вашому Іванові більше мулу, ніж на мені?

Маруся. Знаєте, що я вам скажу?

Хвиля. Не знаю.

Маруся. Ідіть собі з мого дому і ніколи тут не появляйтесь або ніколи не говоріть мені нічого про мого мужа! Я люблю Івана, я вірю йому, а ви цілий год спокушаєте мене, хочете розбить мою^віру і отруїть мою душу. Коли ви справді мене любите, то не віднімайте ж від мене своїми натяканнями тієї святої віри, якою я живу, якою я щаслива!

X в и л я. Колись люди вірили в казку, що земля стоїть на трьох китах; тепер знають істину, і переміна казки на істину не зробила людей нещасними! Я вам докажу, що Іван — зрадник, і ви будете щасливі зо мною!

Маруся. Ніколи в світі! На це я не здатна, і потеря віри в одного Івана для мене рівна потері віри до всіх, рівна духовній смерті.

Хвиля. Побачимо.

ЯВА V

Ті Ж; Іван, Михайло, Наташа і Карпо.

Іван. А, Нептун, властитель моря, здоров, друзяка!

Цілуються.

Що ж це тебе так давно не видко? Спасибі, що завернув! Я сьогодні од’їжджаю, так хоч поснідаєм укупі! Марусю,

от ти все журилася, що сумно тут самій, а Платон? Він же мій друг і тебе так щиро поважає, що й без мене буде провідувать... Ти, брат Платон, не забувай Марусечку мою. (Цілує Марусю в руку.) Мій тихий, світлий ангел, мій приют і пристань від бур житейських. Ах, житейське море, брат, страшніше, ніж те море води, над яким ти властитель! Ну, що ж, Марусечко, будемо снідати! Через час пароход одходить і нашим гостям треба їхать.

Маруся. Зараз звелю подавать. (Вийшла.)

Іван. Ху ти, господи! Платон! Ти ж не знайомий ще, а я, дурноверхий, забалакався та й забув. (Підводить його до Наташі.) Моя братова. Нептун, бог моря, копитан власного корабля — Хвиля! А це мої брати: Михайло і Карпо.

Михайло. Дєйствітєльний статскій совітник Барильченко.

Іван. І кавалер, і директор гімназії... Треба ж сказать весь титул.

Карпо. Барильченко.

Іван. Без титула! А ні, стривай! Український козак! Я гордую тим, що родом сам козак. Колись, брат, наші діди" над морем панували, і на поганеньких човнах до Сінопа 3 добирались, і Скутар 4 руйнували; а ми вже от плаваєм житейським морем і частенько руйнуємо своє здоров’я від того, що плавать не уміємо або пливем не туди, куди слід.

Подають сніданок.

От і снідання. Прошу сідать.

Сідають.

Горілочки?.. Марсали... Вам чого?

П’ють, їдять і балакають.

Хвиля. Сьогодні ’ покидаєте наш благодатний Крим?

Михайло. Сьогодні. Пора. Більше місяця у брата гостювали.

Наташа. А мені здається, що я тільки вчора сюди приїхала! Звичайно, Крим не Рів’єра... Ах, Рів’єра, Рів’єра! Але тут,, на дачі Івана Макаровича, ми жили в товаристві великого артиста, дух которого вітає над усим! Мені весело було в такім товаристві, я не забуду ніколи тих хвилин високого настрою душі, які я мала, дякуючи. Івану Макаровичу! День у мене плинув, як одна година: веселість Івана Макаровича, його глибокий юмор, його співи довго ще лунатимуть у моїм серці!

Хвиля. Чуете? Отак всі жінки йому співають. Щасливий!

Маруся. Івана всі люблять, і мені то мило.

Іван. Не завидуй, брат... А знаєте, Наташа, сучасним рецензентам не вадило б поучитись у вас писать рецензії... Жаль, що ви не пишете, а з вас був би приятний для акторів рецензент.

Михайло. Ха-ха-ха!

Наташа. І зовсім не смішно! Приїдете до нас — будуть ще кращі рецензії. Наш учитель словесності прекрасно пише.

Михайло. Учителям гімназії заборонено писать дурощі.

Н а-т а ш а. Я попросю — і буде писать.

Хвиля (до Карпа). Ви, видимо, хлібороб?

Карпо. Хлібороб. Тепер діти вже працюють, а я дозволив собі перший раз в житті покинуть землю, щоб покупатись в морі по совіту лікарів.

Хвиля. І що ж, помогло вам море?

Карпо. Як бабі кадило. Що раз зогісуєш, того вже ніколи не поправиш.

Іван. І не тілько в здоров’ї, а і взагалі?..

Карпо. Природа не йде на компроміси.

М а р у с я. І я так думаю.

Наташа. Здається, вам, Іван Макарович, немає на що скаржитись: ви — цільна людина! Я рідко бачила таких.

Михайло. Недавно ти це саме казала учителеві словесності.

Наташа. Ну так що ж? І Тарас Петрович людина цільна — високого росту, брюнет, красивий.

Михайло. Та так. Тільки що ці ознаки до цільності натури мало стосуються.

Н а т а ш а. Відчепись, педант! Іван Макарович, а коли ж ви до нас приїдете?

Іван. На різдво.

Наташа. Ой, як довго ждать! Дожидаючи вас, наша публичність буде дні лічить.

Хвиля. Особливо ви.

Михайло сміється.

Н а т а ш а (глянула на Михайла, з низ пула плечима. До Хвилі). Ви угадали.

Хвиля. Як бачу, ви велика поклонниця талантів.

Н а т а ні а. О, я умираю за сценою, особливо коли в театрі грають такі артисти, як Іван Макарович.

І в а н. Мені вже страшно! Ви ще не бачили мене на сцені, а зарані уявляєте собі щось надзвичайне; це може дуже пошкодить вражінню: коли ждеш багато, то одбираєш дуже мало

Наташа. Я жду того, що можливо взяти, і надіюся, що візьму і вип’ю повну чару#

Михайло сміється спокійним сміхом.

Іван (з чаркою в руці співає; всі наливають і помагають співать).

Повнії чарки всім наливайте,

Щоб через вінця лилося,

Щоб наша доля нас не цуралась,

Щоб краще в світі жилося і т. д.

(По скінченню пісні.) За ваше здоров’я, дорогі мої!.

Наташа. Браво, браво! (Підбіга й цілує Івана.)

Карпо (дивиться на часи). Пора. (До Марусі.) Дозволяєте?

Маруся киває головою. Встають.

У мене все готово, а от і фурман під’їхав. (Цілується з Іваном.) Прощай, брат! Спасибі тобі за все! Не минай же старого гнізда. Мама сильно за всіма вами сумує, а особливо тепер, коли тато помер і вона зосталась сиротою. Знаєш, проживши п’ятдесят літ вкупі, чесно, злилися душами в одну істоту, а потім раптом одного не стало... і мов тебе розрізано надвоє, і ти щодня чуєш незалічиму рану. Тяжко бува дивитись на її очі, повнії якоїсь невимовної журби!

Іван. Приїду, хоч би там що! Я тобі напишу. Поцілуй маму, Явдоху, Василину, Демида, усіх, усіхГ

Карпо. А ти, Михайло? Може б, тепер оце зо мною заїхав; крюк не великий.

Наташа. Заїдемо, Миша!

Михайло. Ніяк не можна, післязавтрього екзамени... Сам знаєш, як же без директора... Я ж одпуску не брав.

К а р п о. Та так. Прощайте! (Цілується з Марусею.) А ви до нас, з дітьми, погостювали б!

І в а н. А що ти думаєш, Марусечко? Я з тобою спишуся, і ми з’їдемось укупі до Карпа.

Маруся. З радістю, якщо діти будуть здорові!

Наташа. Ви напишіть мені — коли, то й я приїду.

Іван. Добре.

Карпо. Прощайте, бувайте здорові!

Іван. Кланяйся всім!

Маруся. І від мене!

Карпо. Спасибі. (До Михайла.) Не гайтеся! (Вийшов.)

Михайло. Ну, до побачення! (Цілується з Іваном, цілує в руку Марусю і йде.) Спасибі за все! (Попутно

Хвилі.) Будете в нашім городі, прошу не минать моєї хати. Приятелі брата — мої приятелі. Наташа, Карпо жде.

Наташа. Підожде. Що ж я, не прощавшись, піду? Прощайте, Марія Даниловна! Просимо до нас на різдво 5. (Цілується.) Іван Макарович, до приятного побачення! (Цілує його, йде й обертається.)

Михайло. Наташа, Карпо жде! Опізнимось!

Бата ш а (на порозі). Я так зріднилась з вами (чуть сльози), що прямо-таки розлучатися пе хочу, а мушу... (Витира очі.) До побачення!

Всі виходять. Прислуга, що раніше почала приборку, виносить деякі пакунки, вертається і кінча своє діло.

ЯВА VI

Катря і Пріська, потім Іван, Маруся і Хвиля.

Пріська. А скільки вони тобі дали?

Катря. Генерал — карбованця, генеральша — два, той мугиряка — четвертак.

Пріська. І мені так само дали.

Катря. Спасибі й за те. Буде чим почастувать коваля і Махметку... Тілько що Махметка не п’є: їм заборонено.

П р і с ь к а. Та бреше! Якби люди не робили того, що їм заборонено, то дуже б сумно жилося!

Іван, Маруся і Хвиля, вертаються.

Марія Даниловна! Махметка хоче найнятись до нас у двір за сторожа.

Іван. О, сторож вірний.

Маруся. Надежний. Нехай приходе. Приносьте, дівчата, решту білизни...

к ч

Дівчата вийшли.

І в а н. А я приляжу, бо рано встав, утомився. Сон перед обідом — золотий. А ти, Платон, обідаєш з нами?

Хвиля. Може.

Іван. Так я з тобою не прощаюсь. (Виходить.)

ЯВА VII

ХвиляіМаруся.

Довга пауза. Маруся переклада речі і кладе їх в скриню; дівчата вносять гладжені сорочки, кладуть і виходять.

Маруся. Чого ж ви мовчите? Розказуйте, що бачили цікавого у світі.

X в и л я. Ви не любите слухать тога, що я говорю, а я так переповнений одною думкою про вас, що мені нічого більше в голову не лізе.

Маруся. Ну, то читайте он журнал; а то ви слідкуєте за моїми рухами, і я не можу спокійно робить свого діла.

Хвиля. Дозвольте ж хоч дивитись на вас!

Маруся. З вами можна потерять і святе терпіння! Ви нахаба, яких я ще не бачила!.. Якби я не була певна в своїх моральних силах, то розказала б все Іванові.

Хвиля. Розкажіть. Він викличе мене на поєдинок, і я його уб’ю.

Маруся. Фу, противний! Що з вами сталось?

X в к л я. Я вас люблю безумно?

Входе Пріська.

Пріська. Марія Даниловна, Махметка тут.

Маруся. Клич.

Пріська вийшла.

Дуже рада, що так сталось. Я замкну двері перед вами і для охрани поставлю сторожа Махметку.

X в и л я. Не забувайте, що татари золото люблять.

Маруся. Не міряйте всього золотом. Махметка преданий мені чоловік, і за його плечима я буду тут сидіть, як у фортеці.

Хвиля. Нема такої фортеці, яка б після довгої осади не здалась.

Входе Махметка, на вид сильний чоловік.

Махметка (кланяється). Доброго здоров’я!

Маруся. Здоров, Махметка! Ти хочеш нанятись сторожем до мене?

Махметка. А чого ж пе хотіть? Настояще хочу!

Маруся. Ми тут самі баби зостаємся, то ти нас будеш стерегти не тілько від злодіїв, а і від злих мужчин.

Махметка. Махметка сам злий, його знають: раз-два — і через паркан сторч головою!

Маруся. Мені такого і треба. Маєш десять карбованців у місяць і харчі. Згода?

Махметка. Маєш вірного пса.

Маруся. З сьогоднішнього дня і зоставайся.

Махметка. Я вже зостався. Будеш довольна. (Виходе.) Махметка слово держить!

Чуть дзвінок.

Маруся. Відчиніть двері.

Хвиля, До речі, подивлюсь, чи міцний замок. (Іде.)

Двері відчиняються, і показується ефектна, красива артистка Вані п а.

ЯВА VIII

Ті ж і В а н і її а.

Вані на (на дверях). Простіть! Подзвонила і хотіла ждать, коли дивлюсь — двері не замкнені, і я увійшла. (Підходе.) Вибачайте, може, не в пору? Артистка Ваніиа. А ви, певно, Марія Даниловна, жінка нашого знаменитого артиста?

Маруся. Так.

В а ні на (обніма і цілує). Дуже рада з вами познакомитесь. Ми з Іваном Макаровичем служимо в одній трупі. Хвиля. Давно?

В а н і н а (глянувши на нього, до Марусі). їду на сезон і забігла спитать, коли їде Іван Макарович.

Маруся. Сьогодні. Прошу сідать.

В а н і н а. Познакомте.

Хвиля. Копитан власного судна.

В а н і н а. Моряк?

Хвиля. По сухому путі судном не плавають. (Ідучи мимо Марусі.) Одна з багатьох.

В а н і н а. Що ви сказали?

Хвиля. Нічого, я кашлянув.

В а н і н а (сміється). Оригінальний кашель.

Хвиля. Морський!

Ваніна (сміється). Так Іван Макарович їде сьогодні? Дуже рада, що матиму попутчика.

Хвиля (під ніс). Приятного для серця.

В а н і н а. О, та у вас сухий бронхіт!

Хвиля. Застарілий, хронічний.

ЯВА їх

Ті ж і І в а її, з маленьким своїм синком на шиї, скаче конем.

І в а н. Гоп, гоп, гоп! Тгір! О! Людмила? А ти де тут взялася?

Ваніна (протяга йому руку). Тільки що приїхала. Іван. Руки занять Де ж була?

Ваніна. На дачі Ракофукса, брала морські ванни. їду на сезон і заїхала провідать вас.

Іван. Я зараз. Здам пасажира няні.

Маруся. Чому ж не одпочиваєш?

Іван. Ліг — не спиться! А тут Івасик прийшов... Ну, козак, держись, візьми батька за чуба! Так. Гоп, гоп, гоп! (Скане конем за двері.)

Ваніна. Ах, яка чудова картина! І хто б подумав, що великий артист Іван Макарович такий примірний сім’янин? У мене сльози на очах!

Хвиля. У вас на мокрім місці очі.

Ваніна. Моряк привик до води, і йому скрізь мокро, тільки душа, очевидно, суха і не почува сімейних радощів.

Хвиля. А ви сімейні?

Ваніна. Я женщина і артистка: ілюзії легко находять стежку до нашого серця.

Хвиля. Зрозумів! Іван грає роль батька, а ви плачете?

Маруся. Даремно! Іван прекрасний сім’янин і благородний батько перш усього, а потім вже артист.

Хвиля. І поет...

Маруся. Щоб ви знали! Одно достоїнство не виключає другого, а тілько доповня і робить чудовий, гармонійний акорд, який чарує душі всіх!

Ваніна. Правда, свята правда! (Цілує її). Іван Макарович ніжний, благородний чоловік, а через те загальний кумир.

Хвиля. І ваш?

Ваніна. І мій! Ха-ха-ха! У вас, власне кажучи, язичний бронхіт, вам би не вадило полічитись!

Хвиля. Тут нема добрих лікарів. Один, правда, єсть; коли ж і той, під впливом поезії, не хоче практиковать! Може б, ви взялися полічить мене?

Ваніна. Приїжджайте до нас у Харків, там ми вас скоро вилічимо.

Хвиля. Боюсь, щоб мій бронхіт не обернувся в карманну сухоту.

В а н і н а. А мені здається, що вам нічого боятись: у вас і зараз, певно, карманна сухота. Ха-ха-ха!

Хвил я. Хто сам сміється своєму остроумію, той не ост-роумний!

Маруся (засміявшись). Еге, ви вже ображаєтесь! Явна признака, що сіли на міль.

Хвиля. На такій мілі сидіть приятно.

Ваніна. Ха-ха-ха! Де ви його взяли? Єй-богу, оригінальний моряк! Я дуже люблю оригіналів.

X в и л я. А я дуже люблю гарних жінок!

Ваніна (до Марусі). З ним не заскучаєш!

Маруся. Докучить!

Входе Іван.

Ті ж і Іван.

Іван, (до Ваніної, подає руку). Ну, тепер доброго здоров’я.

Ваніна робить рух, хоче поцілувать Івана; Іван держить її за руку.

До Хвилі.

А що, правда, Людмила Павловна гарна і весела молодиця? Хвиля. Бой-жінка!

Іван. А тобі, Людмила, як здається мій друг? Ваніна. Бой-чоловік!

Хвиля. Пара п’ятак.

Ваніна. Дешева рибка — погана юшка! Я до тебе... я до 1вас,*Іван Макарович, на хвилинку,— мене там ждуть. Хвиля. Хто?

Ваніна. Ану, вгадайте.

Хвиля. Звичайно: поклонник талану.

Ваніна. Я не талан.

Хвиля. Гарненькі жінки всі з таланом.

Ваніна. Спасибі.

Хвиля. Вибачайте, чим бог послав, тим і частую! Ваніна. От чудак! З вами не зговориш...

Хвиля. Так договоришся.

Іван і Маруся сміються.

В а н і н а. Та ну вас к чорту! Дайте побалакать з Іваном Макаровичем.

Хвиля. Сип!

Ваніна (топа ногою). Та постійте-бо хоч хвилину! Хвиля. Ні, я краще посидю. (Сідає.)

Ваніна. Ха-ха-ха! От ще морський чорт! Як же ви себе почуваєте, Іван Макарович?

Іван. І добре, і погано: добре, бо одпочив, погано, бо знову починається противна суєта, для якої я мусю покидать свій рай!

В а и і її а. А ваша дача — справжній рай!

І в а н. Це не моя — я тут гість; дача Марусина, і цей рай без неї не був би раєм!

Ваніна підходить до вікна. Іван іде до неї і стає поруч.

Хвиля (Марусі). Парочка.

Маруся. Мефістофель! 6

Ваніна. Ах, яка краса: і море видко, як на долоні... і гори...

Іван (тихо). І якого чорта ти приперлась! Писав же, що виїду сьогодні...

Ваніна. Не можна очей одірвать. (Тихо.) Не видержала, прости! Ах, сад! (Одходить.) Ах, сад який! Рай, рай кругом! Я вам, Марія Даниловна, завидую... Нікому не завидую — це не в моїй натурі,— а вам завидую: дача — едем і муж — великий артист! Щаслива!

Маруся. Наполовину: я мужа не бачу півроку, а тут. прикована тільки обов’язком матері...

В а н і н а. О, обов'язок матері — приятний обов’язок: він над усім панує в жіночім серці, для нього все можна в жертву принести, все віддать!

Хвиля. І чоловіка?

Ваніна. І чоловіка.

Іван. Ну, це вже занадто!

Хвиля. Коли б материнство над усім так 'панувало в жіночім серці, то не робили б стільки абортів.

Ваніна. Причому тут борт? Моряк від борта ні на ступінь. (Сміється, і всі сміються.) А ви, Марія Даниловна, як дивитесь на материнство? Вам і книги в руки.

Маруся. І я, і муж, і діти, і материнство — одне ціле, а ціле повинно буть вкупі, з нього не можна виділить і малої частини, бо тоді, крім стражданій душі, пропада й святість, і краса, і гармонія сем’ї.

Іван. О моя люба Марусечко! Ще небагато терпіння, і у тебе буде рента, яка дозволить нам не розрізнятись ніколи.

Хвиля. На старість.

Іван. Що ж робить?

Ваніна. Ой, засиділась! Нерано. Прощайте, дорога Марія Даниловна, найщасливіша між жінками! Дуже рада, що з вами познайомилась!

Цілуються.

До побачення, Іван Макарович! Я не виносю качки і в Сімферополі одпочину.

Хвиля. І яз вами.

Ваніна. Будьте здорові, бажаю вам вилічитись від язичного бронхіта.

X в и л я. Я зараз же іду за лікарем. (Бере шапку.) Може, хоч він дасть мені певне лікарство.

Ваніна. Розумієте? Єй-богу, він хоче іти за мною. Я його боюсь! Придержте його, будь ласка!

Маруся (сміючись). Навіщо ж ви себе лікарем об’явили? Тепер лічіть! Пацієнт, знаєте, настирливий — не відчепитесь.

Ваніна (капризно). Іван Макарович!

І в а н. Та він жартує! Платон, ти ж зостанешся з нами обідать?

Хвиля. Я хворий, я не можу їсти, я іду за лікарем. Ваніна (заливається сміхом). До зобачення! Я тікаю. (Виходить і стоїть в сінях, сміючись.)

Хвиля. Я не одстану.

Іван (держить його). Залиши, що за охота... Оставайся... Ти мене ображаєш і... слухай, що ти, не бачив баб, чи що?

Хвиля (тихо). Не можу, брат: овощ хороша і жде, хіба не бачиш?

І в,а н. Що ж це ви, Людмила Павловна: тікаєте, стоячи на місці? Певно, самі ждете?

Ваніна (сміється). А куди ж я від нього втічу? Дожене.

Хвиля (в сінях). Я з вами до Сімферополя! А поки що, руль лєво на борт — в ресторан «Росія». Ручку! Повний ход!

Ваніна подає Гіому руку, і, заливаючись сміхом, виходять.

ЯВА ХІ Іван і Маруся.

Іван. Чорт батька зна що! (Іде до вікна.) Правда, що пара п’ятак! (дивиться у вікно. Про себе.) Твар! (Мовчить. Потім зітхає.)

Маруся спокійно складає речі в скриню. Іван барабанить нетерпляче

ио склу вікна.

Маруся!

Маруся. Що, Ваня?

І в а н. А скоро буде обід готовий?

Маруся. Не раньше як через годину.

Іван. Ху, як довго!.. Мені, знаєш, щось їсти хочеться... Я за сніданком нічого не їв...

Мовчать.

Марусечко!

Маруся. Що, голубчику?

Іван (підходе). Давай,,Марусечко, погуляємо сьогодні з тобою.

Маруся (обнімає його). Давай!

Іван. Ходім в ресторан. В «Росії», знаєш, хороший обід, і шампанського мені скортіло випить з тобою на дорогу, а дома нема.

Маруся. Бог зна що вигадав! Сьогодні й у нас обід гарний, по твоєму заказу. Я не люблю кабацьких обідів, і повітря кабацьке мене завжди нудить!.. Шампанського я не. п’ю, а дома єсть добре вино, яке ти любиш, і я вип’ю за кумпанію, потім одпочинеш. (Дивиться йому у вічі.) Ваня, ти нахмурився. Чого, серце?

Іван. Ні, ні, моя голубко, чого б же я хмурився?

М а р у с я. Я хочу зостатись ці кілька годин з тобою сам на сам, будь же ласкавий! (Обніма його.) Було б тобі зоставить Ваніну обідать у нас, і Хвиля б зостався.

Іван. Нехай їй чорт! Ти знаєш, я її ненавиджу! Фойда! Терпіть не можу таких! (Ходе по хаті.) Нахалка! Ху! Нав’язалась незнакомому мужчині...

Маруся (сміється). Хіба тебе це ображає? Нехай собі фліртує. Що вона, замужня?

Іван. Не знаю. Я тілько перед кінцем прошлого сезону познайомився... Вона зо мною раньше не служила...

Мовчать. Іван ходе по хаті, про себе.

Падлюка!

Маруся. Ваня!

Іван (сполоханий). Я? Ніколи в світі!

Маруся. Що з тобою?

Іван. Нічого, серце, а що?

Маруся. Ти сказав: «Ніколи в світі!»

Іван. А-а, ха! Думки, знаєш, бродять в голові: не розрізнятися на той сезон з тобою,— і вслух зірвалося ріше-ніє: «Ніколи в світі».

Маруся. Хороше рішеніє! Може б, його зараз і виповнить, Ванюша?

Іван. Зараз?! Ні, це дуже раптово: все треба ламать. Цей сезон три переїзди з двома дітьми, в отелі,— і дорого, і тісно... Ні! А на той сезон я устроюсь на однім місці, зарані найду хороше мешкання, і будем вкупі жить.

Мовчать.

Маруся. Ваня! По якій причині ви з Ваніною на ти?

Іван. Я? Хіба я їй говорив ти?

Маруся. Навіть вона сказала тобі ти і поправилась потім на ви.

Іван. Може, може! Звичайні театральні відносини — ніби по-товариськи... Це погано й справді. Я часто даю собі слово держать себе інакше, а проклята привичка звертає на старий шлях! Тобі це неприятно, Марусечко?

Маруся. Ні, не то... А так... Хто його знає, як і сказать! Одиосини на «ти» з молодою красивою женщиною ніби свідчать про якусь близькість, і потім прізвище таке у неї — «Ваніна».

І в а н. О, ха-ха-ха! Це річ звичайна: один сезон — Ваніна, другий — Платонина!.. А ти трошки ревнива...

Маруся. Ні, мій любий! Ні! Поки я вірю, ніщо мене не тривожить, а потеряю віру — ніщо мені віри не верне! Я не здатна ні на ревність, ні на компроміси! Зрада і смерть — для мене одно! Хто мені зрадить, той умирає для мене назавжди, без повороту.

Іван. Чесно... Чесно... Але жорстоко! Пуританізм вийшов в тираж. Без компромісів жити не можна.

Маруся. Ніяких компромісів не розумію; прямота, чесність, чистота — мій девіз.

Мовчать.

Іван (підходе до вікна). Сьогодні буде качать. Глянь, Марусечко, яка краса: море бішено б’є своїми могутніми хвилями об скелі, реве і завиває — мов сердиться, що нема у нього сили розбить предковічну препону, якою натура обмежила його від землі,— і мусить іти на компроміс!.. Іди сюди, Марусечко.

Маруся підходе. Іван обніма її за талію і пригорта до себе.

Марусечко, мені страшно робиться, коли я уявлю собі, яка манюня кузочка чоловік в порівнянні з тією сиЛою, що он так велично розвернулася перед нашими очима і ховається в небесній блакиті... Глянь, який вал горне до берега, ніби хоче розбити свою припону — скелю! Ху! Розбився сам об скелю в машопі краплі, кришталем заблищали краплі на сопці, сяючи квітками радуги... І могутно, і красно, і страшно. (Пригортає Марусю близько до себе і цілує в лоб.)

Маруся. Чого ж страшно? Гарне не страшне, милий... Що з тобою? Ти знервований, увесь тремтиш, очі горять... Ти хворий?

Іван. Ні, моя люба,— я здоровий! А нерви справді піднялися, мов перед виходом на сцену в новій одповідальній ролі... Я розлучаюся з тобою — це компроміс, а ти не признаєш компромісів, і мене смуток обняв.

М а р у с я. Це не компроміс!.. Це обов’язок, який на нас наклало життя і твоя професія. Ти свято виповняєш свій обов’язок до мене, до сем’ї; я виповняю свій — до тебе, до сем’ї; і цим самим не тілько не обтяжаємо один другого, а навіть сприяємо розвою і нашого щастя, і нашого благо-получія в будущині. Ти працюєш, а я, щира твоя паміїцниця, дома з дітьми пильную наше гніздо і готую тобі спокійний одпочивок. Певність, що ми чесно ідем поруч до мети, помагає мені легше переносить скруху, яка часто окутує мене, одиноку. Коли ж зближається час твого приїзду, я оживаю! Тут знову настає весна для мене, і вкупі з тобою я забуваю всі пригоди нашого роздвоєного життя.

Іван (бере її за обидві руки, дивиться на неї). Світла, благородна душа у тебе, безцінна Марусечко! Для тебе житейське море не страшне, а я боюсь його.

Маруся. Чого ж, мій милий?

Іван. Там, в житейському морі, де я повинен плавать— як і в морі води, часто хвилями страшними заливає людей! Воно кидає ними, як малими трісочками, і б’є, і розбиває об ту межу, за яку вони-не сміють переходить, а переходять по немощі своїй...

Маруся. Межі — річ свята, на то вони поставлені предковічною мудростію, щоб здержувать людей від гибелі.

Іван. Ах, моя дорога! Якби ж то для чоловіка були такі міцні і видимі межі, як-от скеля для моря... А коли межі всі в людей духовні, їх не явидко... І присплять тебе бажання злі, якими повна наша кров, і підхоплять хвилі, а вал дев’ятий розіб’є життя обмежу, як зараз він розбив об скелю воду в прах! Тільки компроміси помагають. (Весело.) Слухай, Марусечко! Невже, коли б я тобі зрадив, випадково, без крихти кохання до другої... а так, по-дурному, оставляючи завжди в своїй душі і в серці твою світлу, благородну істоту, невже ж, питаю, ти б не простила?

Маруся (з страхом відступає). Ти мене лякаєш: немов ти зрадив вже і ждеш прощенія від мене?

Іван. Ха-ха-ха! О ні, ні! Це так... теоретична розмова.

Маруся (ласкаво). А ти б що сказав, коли б твій друг. Хвиля всі шість місяців нашого розлучення займав твоє місце?

Іван. Це інча річ. Це паскудство: формальне обдумане життя однії женщини з двома — фі!

Маруся. Ха-ха-ха! І скільки я не чула розмов про це питання, всі мужчини ведуть до того, що їм все можна, а женщині — не можна!.. Ні, мій милий, чого мені не можна робить без потері честі, того й тобі не можна! Знай: я тобі не зрадю ніколи в світі — клянусь! А коли ти зрадиш — я порву навік з тобою!

Дзвінок.

Іван. Хто б де?

Іде в прихожу. Відчиняються двері. Ваніна, сміючись, в прихожій: «Не пускайте його, не пускайте!» Вбігає в кімнату.

Ті жг В а н і н а, а потім Хвиля.

Ваніна. Дорога моя, простіть! Єй-богу, я не знаю, що робить з вашим моряком? Прилип, як реп’ях до кожуха: куди я, туди й він. Не биться ж мені з ним! Мусила тікать під вашу опіку.

Маруся (сміється). Добре зробили, що вернулись! Роздягайтесь,— будемо обідать.

Входе Іван і Хвиля.

Іван (веселий). А що?.. Найшла коса на камінь!

Хвиля (на дверях). Хто з нас камінь — не знаю; знаю, що я коса, а вона трава.

Ваніна (скидає шляпу, оісартовливо). Нахал, неможливий нахал! Я такого мужчини ще не бачила, прямо хоч городового клич!

Всі СМІЮТЬСЯ-

Маруся. Прісько! А ви, Людмила Павловна, заведіть такого сторожа, як я.

Входить Пріська.

Поклич Махметку і давай обідать.

Пріська вийшла.

В наші часи навіть підлітки, гімназисти, маючи єдиницю за спряженіе глагола «люблю»,-— грають в любов, фліртують і притупляють природну своєму вікові соромливість назавжди... Через це, по-моєму, з них, в кінці кінців, виходять не лицарі, як колись, а мужчини-кокотки! І от тепер женщи-ні ходить без сторожа не можна!

Хвиля. Ха-ха-ха! Марія Даниловна — фанатик умовної чистоти... Ультрапуританка.

Входе Махметка.

Ваніна. Ах!

Хвиля. Знакомий?

Іван сміється.

Ваніна. І не смішно, і не розумно.

Маруся (дає картку Махметці). Піди в крамницю Ша-рого і принесеш дві пляшки шампанського.

Махметка. Раз-два! (Вийшов.)

Маруся. А правда, надьожний сторож?

Хвиля. Від такого сторожа теж треба мать сторожа! Ваніна. Єй-богу, на той сезон заведу собі Махметку.

Всі сміються.

Завіса.

ДІЯ ДРУГА

Уборна Івана і Крамарюка.

ЯВА І

Іван, в одежі і гримі Отелло^7, перед дзеркалом. Поправляє грим. Крамарюк в углу куре. Посередині Ваніна, біля неї граф і Хвиля. По паузі в двері виглядає Кактус з книжкою в руках.

Кактус. Іван Макарович, скоро друга сцена. (Зачиня двері.)

Хвиля. Сьогодні ми, Людмила Павловна, вечеряем? Г р а ф. А слово?

Іван. В чім діло?

Граф. Після спектакля графиня вас жде в «Європейській».

Іван. А ви, Людмила Павловна, з Платоном? Ваніна (сміється). Ви в ролі Отелло — я вас боюсь. Хвиля. Щоб ревності не викликать?

Іван. Ха-ха-ха! Даремна річ! Я взагалі не ревнивий. Марусечка моя — сама вірность. А тут?.. Тут мені нема кого ревнувать.

Хвиля. Людмила Павловна, він правду каже? Ваніна. Я не смію судить: Іван Макарович говорить про свою жінку.

Кактус (в дверях). Іван Макарович, друга сцена! (Зникає.)

Іван. Іду. (Іде, з ним Хвиля; Іван обертається до графа, котрий шепнеться з Ваніною.) А ви, граф?

Граф. Іду, іду! Ви на сцені — і я іду.

В с і виходять.

ЯВА II

Крамарюк і Ваніна.

Крамарюк. Граф вийшов для виду і зараз вернеться. Ваніна. Я боюсь, Стьопочка! Та ще лиха година принесла підглядача Хвилю... Не знаю, що робить.

Крамарю к. Ах, мій ангел, а я нащо? Ви поїдете з графом, Іван Макарович — з графинею, а Хвилі я скажу, що у вас болить головка, і сам піду з ним вечерять,— от і все! А поки Іван Макарович скінчить спектакль, поки вернеться з вечері,— ви будете спать сном праведниці.

Ваніна. Гляди, Стьопа, щоб ми не попались: Ваня ревнивий, а у ревнивих очі бачать учетверо, а чуття уявляє їм все невідоме вдесятеро.

Крамарюк. Я, Людечка, старий горобець,— одні зуби з’їв, другі вставив,— зо мною в сільце не піймають! Притому все склалось натурально: Іван Макарович — з графинею, а ви —з графом. Ха-ха-ха! І там, і там — безгрішний флірт, може, який невинний поцілуйчик, та й годі!

Ваніна. Що ти, Стьопа! Ти знаєш, як я люблю Ваню... Мені просто хочеться покататись хорошими кіньми.

Крамарюк. Ангел мій! Це непрактично! Невинний поцілуйчик дасть графу надію в будущині — і от в бенефіс подарунок.

Входе граф.

ЯВА ІН Ті ж і граф.

Ваніна. Граф! Ви не в театрі?

Граф. Голова почала боліть... А ніч чудово поетична: морозна, ясна; я хочу проїхатись за город, поки спектакль скінчиться... Хочете зо мною?

Ваніна (соромливо). Ніяково...

Граф. Зо мною?

В а н і н а. Щоб не подумали чого,— я соромлюсь.

Гра ф. Соромливість красить женщину взагалі, а гарну— робить кращою удвоє. Прошу!

Ваніна. Степан Кузьмич, можна?

Крамарюк. З графом, Людечка? Можна!

Ваніна (до Крамарюка). На ваш отвіт... (До графа.) Зараз! Ждіть в вестибюлі. (Хутко вийшла,)

Г р а ф (подає руку Крамарюку). Спасибі. Вечеря за мною. (Виходе.)

Крамарюк (проводоюає). Рад служить! Рад служить! (У двері.) Вася, Вася!

ЯВА IV

Крамарюк і порт ний. ^

Кактус (на дверях). Тихо! Іван Макарович на сцені. (Зник.)

Входе п о р т н и й.

Кр а м а р ю к. Приший мені, голубчику, пуговицю до сюртучка, і там під пахвою трошки розпоролось. (Скидає сюртук.)

Портний зашиває.

Порты и й. Іван Макарович сьогодні сердитий: Людмилі Павловні пальцем посварився, а мене тут же вилаяв ні за се, ні за те...

Крамарюк. Роль, знаєш, така бішена: страсть, ревність, в п’ятім акті давить жінку... ну і настрій!:. Легко, думаєш, задавить женщину? Великий артист говоре, як Отелло, а почуває, як Іван Макарович! Може, і у нього є своя Дездемона, а у Дездемони Касіо, а збоку Яго 8... ке-ке-ке!

Портний. Здається, граф.

Крамарюк. Тс! Вася, ні слова! Боже тебе сохрани, хто-небудь почує.

Входе Хвиля. Портний кінчив роботу, подає сюртук. Крамарюк надіває.

Спасибі. (Тихо.) Вийди!

Портний вийшов.

ЯВА V Крамарюк і Хвиля.

Хвиля. Дозвольте з вами познакомитись: Хвиля, друг і приятель Івана Макаровича.

Крамарюк. Артист Крамарюк, друг і приятель Івана Макаровича.

Хвиля. А?.. В такім разі і ми повинні буть приятелями...

Крамарюк. Дуже рад!

Хвиля. Не менше! Я, знаєте, драм і страшних трагедій не люблю. Доволі з нас і своїх драм в щоденнім житті!

Крамарюк. Так, так! Ах, в житті багато драм, я сам люблю більше кумедію.

Хвиля. Будем правду говорить, що хороша з сучасного життя драма теж слухається охотно.

Крамарюк. А-а! Так, так! І я люблю хорошу, з сучасного життя драму.

Хвиля. Хоча тепер драми з сучасного нашого життя нема, все більше переводні.

Крамарюк. Переводні, всі переводні.

Хвиля. А з нашого життя одноманітні, безідейні; флірт — і більш нічого.

Крамарюк. Одноманітні, аж нудить, безідейні, флірт — і більш нічого... Справедлива рецензія!

X в и л я. А де ж Людмила Павловна?

Крамарюк. Голова розболілась, пішла додому.

X в и л я. А я хотів з нею повечерять.

Крамарюк. Знаю, знаю...-Людочка теж мій друг і приятель. Вона мені сказала: «У мене головка болить, а ти, Стьопочка, іди з моряком вечерять!»

Хвиля (про себе). Ідея! За вечерею підпою і вивідаю все, що для мого плана треба. (До Крамарюка.) Прошу, прошу!

Крамарюк. Сердечно дякую, сердечно дякую. Людочка так і сказала: «Він сам тебе попросить». Ке-ке-ке... Мене граф просив, але я відрікся. Не люблю аристократів, хоч і сам потомствений дворянин.

Хвиля. А Іван, здається, з графинею? (Клаца язиком.) А?

Крамарюк. Кс-ке-ке! Великий'' артист нарозхват!.. Тілько Іван Макарович — ні-ні!

Хвиля. Боїться Ваніной?

Крамарюк. Ваніной? (Довго дивиться на Хвилю, кача головою.) Не знаю.

Хвиля. Ну от, ну от! Це не таємниця — всі знають.

Крамарюк.. Невже всі знають?

Хвиля. Та що там, залишіть! І ви знаєте.

Крамарюк. Я?! Ке-ке-ке! Ви не прокурор?

Хвиля. Е, дружище, при чім тут прокурор? Ви старий кіт і розумієте добре, що кохання не утаїш, а публіка слідкує за кожним рухом знаменитого артиста — ну, і знає все.

Крамарюк. Правда, правда. ГІубличність страшенно цікава. Єсть такі, що, повірите, розпитують, що їсть Іван Макарович; ну, а брехунців у нас в трупі багато, і від них все йде у світ... Живіть тихо, смирно — ніхто не знатиме й хто ви; а бийтеся, лайтеся, сваріться, залицяйтесь, то не тілько всі будуть підслухувать, розпитувать, а навіть у двері заглядають! Ка-ка-ка! Люди люблять скандали більше, ніж людей.

Хвиля. Та тут і скандалу нема. Світова річ: Іван Макарович без жінки, Ваніна незамужня, діявольськи, гарна, куліси, ілюзії, настрій, молода кров, ну... Натурально.

Крамарюк. Натурально, натурально! Я не судю! Боже сохрани! Я нікого не судю; сам був молодим.

Хвиля.Та ви ще й тепер, певно, ходок!

Крамарюк. Ке-ке-ке! Більше язиком!

X в и л я. А! Ха-ха-ха!

Кактус (у двері). Тихо! (Зачиняє.)

Хвиля. Ну, дружище, я тільки сьогодні приїхав, не поспів зробить Іванові візита. Де вони живуть?

Крамарюк. В отелю «Росія»; розкішні номера.

Чуть аплодисменти.

Хвиля. Кінець акта?

Крамарюк (прислухається). Так; визови! (У двері) Вася!

Хвиля. Ходім пропустимо.

Крамарюк. Коньячку? А-а-а! Жаль, що ми не пішли раніще, тепер треба підождать Ваню.

Входе портний.

Хвиля. Я тікаю. (.Виходить.)

Крамарюк. І я прибуду зараз. (До портного.) Будь тут; може, що треба.

ЯВА VI

Крамарюк, портний, потім У с а й.

Портний. Івана Макаровича оточили дами — не дадуть і переодягтись.

Крамарюк. А Усая не бачив?

Портний. Там, лає робочих.

Крамарюк, Сердитий?

Портний. Збор неповний.

Крамарюк. Погано. Не дасть авансу.

Входе У с а й.

Усай (до портного). Чого ти ховаєшся по закутках, як собака від мух, нігде не знайду?!

Портний. Я тут...

Усай. Бачу. Які ти штани дав Родріго^9? А? Портний. Звичайні, як завжди.

Усай. Звичайні, як завжди? У тебе все звичайне... На самому поганому місці дірка.

Портний біжить.

Ну, народ, не дай бог! Тільки сам не глянь — скрізь про-ріхи.

Крамарюк. Добривечір, Луп Лупич! Сьогодня приймають дуже добре.

Усай. Приймають, приймають! На черта мені їх прийом? Що я — актьор? Вам аби прийом, а жалування злупите

з Лупа! Мені нужно чотириста вісімдесят три рублі платить у день, а зборів нема, хоч вішайся.

Крамарюк. Сьогодні мало не повний.

Усай. А контромарки ти лічив? А ученичеські ти лічив? А ті двохрубльові міста, що я продав по шістдесят копійок, аби не пустували, лічив? То-то, одних контромарок: офіціальних, півофіціальних, редакціонних, типографських, рек-візиторських, кумовських, сватовських, музикантських — півтеатра.

Входе портний.

Бачив, які ти штани даєш?

Портний. Там манюня дірочка, треба шукать, щоб побачить.

У с а й. А ти ждеш, поки буде велика.

Крамарюк. Луп Лупич! Завтра буде повний збор...

Усай. Постой! До завтрього далеко. Позич мені сьогодні п’ять рублів; будь друг, позич! Не стало заплатить вече-рових.

Крамарюк. Дав би з радістю, та нема. Я хотів у вас просить авансу п’ять рубликів.

Усай. Ну, народ! Скажи мені, ти жалування береш число в число?

Крамарюк. Авансиками все забираю до числа.

Усай. І не маєш п’яти рублів, щоб в нужді запомогти бідному антрепренерові? А хто ж мені плате жалування, хто? Та я найбідніщий між вами чоловік, мученик нещасний; що де не зірву, та все вам, та все вам! І удень, і увечері тільки чую: дай, дай, дай! Сімдесят ротів щодня роззявляють пельку - патли їх! Боже мій! Навіщо ти мене зробив антрепренером і віддав на муку Крамарюкам?! (Вийшов.)

ЯВА VII Крамарюк і портний.

Крамарюк. Чув? Приятний чоловік! Позич йому п’ять рублів... Ах ти, кундель! Та якби у мене було п’ять рублів, то я б з тобою не говорив. Ти зрозумій, Вася: я дворянин, потомствений дворянин, прадід мій мав таких лакеїв, як Усай, а тепер... (Розводить руками.) Кланяйся кунделю. Ні, фортель, фортель який,— з нього був би хороший буф-комик,— щоб не дать мені авансу, він у мене позичає п’ять рублів. Подумай: сорок тисяч лежить у Волзько-Камен-ськім банкові, а він бере в ресторані один обід на два дні.

Порт ний. Через те-то у нього гроші є, а ви, Степан Кузьмич, любите їсти по-панськи.

Крамарюк. Люблю, Вася, люблю! Грішний чоловік, особливо солоні закусочки: сьомгу, омари, баличок, ікорку... Та тільки я, брат, їм раз у раз на чужий кошт! У мене кожний вечір єсть карась, а карасі люблять частувать нашого брата і лічать це для себе за честь! Напоїть актьора для карася рівно виконанню високого довгу*^ а вже от грошей ніхто з карасів не дасть. Сто рублів проп’є, сто рублів для хвастовства спалить, а бідному не дасть і трьох карбованців.

Порт ний. А де ж ви діваєте свої гроші, жалування?

Крамарюк. Чорт їх знає! Зрозумій! Візьму в цю руку карбованця, перекладу в другу (показує маніпуляцію), дивлюсь — десять копійок. Тягнусь за панами — і раз у раз в довгах.

Портний (сміється). Чудак.

ЯВА VIII

І в а її, дами, мужчини, діти.

Іван. Прошу, прошу! (Одчиня двері, входять дами.) Сідайте! Вася, дай, брат, ще стілець!

1-а дама (кладе на стіл квітки). Великому артистові!

Іван. Спасибі, спасибі! Ви щоразу вітаєте мене квітками. Глибоко ціню вашу люб’язність! (Нюхає квітки.)

2-а дама. А ви мене обманили: я вас сьогодні ждала на кофе.

Іван. Не можна було ніяк: я був сьогодні в осаді цілий день.

2-а дам.а. Так я вас завтра жду обідать.

Іван. Обідаю з приятелем.

2-а дама. Увічливо, нічого сказать... Мені дали слово, а обідаєте з приятелем.

Іван. Простіть, я вам слова ще не давав.

2-а дама. Ну, так дайте слово зараз!

Іван. Не можу!

Стук у двері. Голос: «Можна?»

Прошу!

Входять двапанаідвоедітей.

1-й па н. Крутіцкій! А це мої діти Стьопа і Петя — бу-дущі інженери.

Іван (здоровкається до 2-го пана). А, Деркач! Здоров, земляче! Що ж це тебе давно не видко в театрі?

Деркач. Зате жінка щодня.

2-а дама. Неправда, вчора не була.

2-й пан. Бо Іван не грав.

Крутицький. Стьопа, Петя! Дивіться на великого артиста. Тілько — руки по швам!

Діти заглядають Іванові у вічі і зачіпають на столі то те то се.

Іван. Сідайте, куріть!

2-а дама (до Деркача). Сеня! Я в одчаї. Іван Макарович відрікається від нашого хліба-солі; а я закликала до себе на завтра ціле товариство, щоб показати їм знаменитість.

Деркач. Що ж, коли не можна завтра, так другим разом!

Портний. Будем переодягатись?

1-а дама. Ах, ми тут заважаємо! До завтрього! (Подає руку Іванові, виходе.)

Крутицький. Петя, руки по швам, не зачіпай.

При слові «руки по швам» Петя кладе руки по швам на одну мить, а потім знову зачіпає що попало.

2-а дама. Так коли ж обідать до нас?

Деркач. Прошу від щирого серця як земляка!

Крутицький. Стьопа, руки по швам! Ти дзеркало

розіб’єш!

Стьопа, як і Петя, кладе руки по швам і знову щось зачіпа.

Іван. Сьогодні у нас четвер... Так... Я у вас обідаю... в неділю.

2-а дама. Ждем. Глядіть же, не зрадьте!

Крутицький. Дуже рад, що познакомився, довго збирався. Стьопа, Петя, ходім.

Стьопа зачепив і звалив зеркало, воно розбилось.

3-а дама. Ах!

Іван. Нічого, нічого... (Про себе). Погана приміта!

Крутицький. Ніколи тебе не візьму в театр... Простіть! (До дітей.) Ну, руки по швам! Марш!

Всі виходять, крім 3-ї дами. Чути дзвінок.

Іван. О, перший?.. Я не буду переодягатись — не поспію.

Портний виходе.

Крамарюк. Я зараз, можна?

Іван. Іди.

3-я дама. Тут так гарно, весело, що й виходить не хочеться. Артистична атмосфера наповняє душу якоюсь радістю, особливо коли зостанешся з вами наодинці. (Закачує очі під лоба.) Ах, талант, талант... Яка це велика громадська святиня! Без сильних талантів ми закиснемо в мизерії щоденщини. Ви будите у нас найвищі поривання до світлих ідеалів.

Іван. Спасибі, спасибі! Тілько я не розумію, до чого високого я, власне, вас розбудив.

3-я дама (оглядаючись). Як до чого, як до чого? Ах, противний, він ще й питає, неначе сам не знає!

Іван. Не знаю.

3-я дама. Ви сьогодні нелюб’язні: напруженість нервів вас утомила. (Дивиться довгенько на нього.) Страстний Отелло!.. Я вас люблю безумною страстью бальзаковськаго возраста! 10

Іван (встаючи, кланяється). Спасибі! І я вас люблю страстью прожори: такого знаменитого борщу, таких солоних огірків і маринованих баклажанів, як у вас, я нігде не їв! Очевидно, тільки бальзаковський возраст уміє так смашно готовить страву.

3-я дама. Що? Ви насміхаєтесь над святим чуттям?

Іван. Палагея Івановна, дайте спокій і ніколи не говоріть мені про вашу страсть, а то скажу Колі, щоб він вас в театр не пускав.

3-я дама. Ви — божевільний чоловік, розпаскуджений поганими женщинами, які, крім брудних почувань, до вас нічого в своїм серці не мали, а свята, ідеальна любов до вашого талану, яка виключає з себе все низьке, крім духовного єднання, для вас незрозуміла.

Іван. А при чому ж тоді страсть бальзаковського возрасту?

3-я дама (іде до дверей). Я лічила вас далеко розумнішим, а тепер бачу, що можна буть великим артистом і не менше великим дурнем. (Виходе.)

ЯВА IX

Іван, потім Над я, в білій сукні.

Іван. Ха-ха-ха! Страсть бальзаковського возрасту по-міша мені добрий борщ їсти. Пропали лукулловські обіди!..11

Заглядає Над я.

Надя! Заходь!

Н а д я. А нема нікого?

Іван. Як бачиш, нема.

.Дзвінок.

Н а д я. Другий!

Іван. Нічого, перша сцена без мене. Заходь, дитя, освіжи атмосферу своєю чистотою. (Бере її за руку і садовить.) Я тебе виглядаю в кулісах цілий вечір! Твій світлий образ ангела дає мені силу творчості!

Над я. Не могла доступитись до вас і тільки здалеку дивилась. Я боюсь підходить: Людмила Павловна обіщала облить мене сірною кислотою. А тепер вона поїхала з графом кататись, і я до &ас забігла...

Іван. Людмила? З графом? Хто тобі сказав?

Над я. За кулісами всі говорять. А я сама бачила Людмилу Павловну і графа в вестибюлі.

Іван. А-а!.. Чорт з нею! (Дивиться на Надю,) Чому я тебе раніще не зустрів... Ти — чистий ангел, ти б не зрадила.

Над я. І не зрадю! Я люблю в вас свій ідеал.

І в а н. Але ти не моя...

Над я. І не можу буть вашою ніколи,— ви жонаті...

Іван (тре лоб). Жонатий?.. Так, так, дитя моє! Слова твої, мов молотом, ударили мене по голові: я... жонатий, люблю свою Марусечку і... твар!.. Бр-р!.. Край! Завтра почну нове життя, а ти будеш моєю музою і своєю чистотою освіжиш мою попорчену душу. (Цілує її в лоб.) Іди, дитя!

II а д я виходе.

Ах, яка мука зразу насіла па душу! Говорю одно, роблю друге. Нема у мене нравствснпої дисципліни... Але я її добуду, добуду... світлий образ Наді поможе очиститься і стать кращим!

Входе Крамарюк.

Завтра порву з Людмилою!

ЯВА X

Крамарюк і Іва н. Крамарюк ковиряє в зубах і причмокує.

Іван. Випив і закусив?

Крамарюк. Ке-ке-ке!

Іван. Де Людмила Павловна?

Крамарюк (жує). Людечка? Пішла додому,— головка болить.

Іван. Брешеш!

Крамарюк. Коли Людечка неправду сказала, то й Стьопка бреше.

Іван. Лукавий прислужник!..

Крамарюк. Єй, не знаю нічого!

Іван. Я стояв на виході і бачив, як граф вернувся за куліси.

Крамарюк. Свята правда. Граф заходив.

І в а н. Ну, говори далі святу правду!

Крамарюк. Так, заходив, заходив. Постривайте. Чого ж він заходив? (Дивиться вгору, нагадує.) А, порт-табак шукав і сказав, що йде в ресторан вечерю для вас заказать.

Іван. А Людмила де була?

Крамарюк. Забув. Не пригадаю. Чи тут... чи вже вийшла... Де тут пригадать, коли у нас, як в калейдоскопі, все міняється.

Іван. Вона поїхала з графом!

Крамарюк. Не може буть?!

Іван. Скотина ти!

Крамарю к. Де моя шапка, я тікаю.

Кактус, на дверях.

Кактус. Степан Кузьмич, у вас не була Палагея Осі-повна?

Крамарюк. Яка?

Кактус. Ваша... Наша... Ставська! Вона Емілію 12 грає, а зуби пропали...

Іван. Що?

Кактус. Послідня сцена спочивальні готова, а Емілія без зубів.

Іван. Які зуби? При чому тут, зуби?

Кактус. У Палагеї Осіповни були свої, хоч і цілі, та жовті зуби, а вона всі свої повиривала і вставила свіжі, білі. В першій сцені виняла зуби — дсспу давили — і вийшла, а хтось взяв зуби.

Усай (вбігає, до Кактуса). Зуби, зуби! Де зуби?

Кактус. Не знаю.

Усай. Жалування одбираєш число в число, а не знаєш, де зуби? Шукай!

Кактус вибігає.

Стьопа, у тебе всі зуби вставні, певно, ти мав практику, п’яний, не раз губив зуби; як ти думаєш, де можуть буть зуби Палагеї Осиповни?

За сценою плаксивий голос: «Де мої зуби? Хто пожартував, верніть мені мої зуби!»

Крамарюк. Стривайте! Я якось спав на пароході, зуби випали, і собачка Палагеї Осіповни занесла під стіл.

Усай. Ідея! (Біжить і ще на дверях кричить.) Шукайте зуби у Амішки, може, собачка взяла! (Пішов.)

І в а н. Ну, милий, я з тобою ще побалакаю. Завтра перебирайся в другу уборну...

Крамарюк. Чим же я винен?

Іван. Я тебе знаю — ти сприяв.

Кактус (в дверях). Іван Макарович, починаю.

Іван. А зуби?

Кактус. Єсть, єсть — Амішка гризла.

Іван. Грай тепер трагедію! А-а-а! Весь настрій пропав! (Пішов.)

ЯВА XI

Крамар ю к, потім Райська.

Крамарюк. Пропав і у мене настрій! Хвиля пішов вечерять, а я тут жди; він повсчеря сам, а я лягай голодний спать. От де настояща трагедія.

Входе Райська.

Райська. Іван Макарович на. сцені, і я користуюсь, щоб побалакать з вами. (Починає плакать.) Я нещаснійша женщина!

Крамарюк. Що робить, я нещаснійший мужчина.

Райська. Мужчина не може буть таким нещасним, як я.

Крамарюк. Який я мужчина? Я тепер гірше женщи-ни; я (зітхає) без пола!

Райська. Не жартуйте, Степан Кузьмич, у мене серце болить... Ви близький чоловік до Івана Макаровича, розкажіть йому моє горе, бо я не смію і попросить, щоб заступився.

Крамарюк. Що ж там сталось? Ви справді стривожені.

Райська (здержано хлипає). Уявіть собі: мій Альоша завів амури з вдовою, купчихою Козодоєвою...

Крамарюк. Ах, шельма! Що ж вона — багата?

Райська. Багата, падлюка, щоб її чорт узяв з її багатством!

Крамарюк. Щасливий Альоша — вічний кусок хліба.

Райська. А я, а я? (Витира сльози. Спокійно.) Хто такий Альошка? Безграмотний босяк, а я дочка полковника, і через його подлу красоту покинула свою сім’ю... (Плаче.) Ах, скільки горя, мук я пережила, поки помирилась з бать-ком! Подумайте: босяк, разночинець — і дочка полковника!.. Нарешті батько поміг... Я виучила Альошу грамоти, одягла, вивела на дорогу. Тепер він артист і кидає мене. (Ридає.)

На дверях К а кт у с.

Кактус. Тихо! Бога ради, тихо! Там трагедія, а ви тут кумедію ламаєте. (Знака.)

Крамарюк. Тихо, тихо, Павліна Павловна! Там трагедія — Отелло убива Дездемону. Заспокойтесь.

Райська (хлипаючи). Я вже спокійна, я вже спокійна. (Витара очі.) Попросіть Івана Макаровича, щоб він сказав пару слів Альоші: Альоша його шанує, він його послуха! Подла твар, жирна матрьошка, не могла собі знайти пожарного—давай їй актьора!

Крамарюк. А, принадно! Що не кажіть, а принадно! Альоша, знаєте, грає то королів, то вельмож, а пожарний... Що таке пожарний? Все життя таскається з кишкою. Порів-нання не може буть... Ну, заспокойтесь! Я скажу Івану Макаровичу. Тільки треба, знаєте, вибрать підходящий настрій.

Райська (встає, бере за руку Крамарюка). Ви артист, ви благородний чоловік, у вас чула душа і серце, ви розумієте чужі страждання, як свої!.. *

Крамарюк. О, розумію, розумію.

Райська. Надіюся на ваше добре, благородне серце! (Виходе.)

ЯВА XII

Крамарюк, а потім Кругляков.

Крамарюк. Ах, шельма Альошка! Виудив такого карася: до смерті забезпечений чоловік!.. Трапляється людям щастя.

В дверях голова Кругликова.

А вам чого? Сюда заборонено ходить.

Кругляков. Кому?

Крамарюк. Всім^незнакомим, а вас я перший раз бачу.

Кругляков. Так познакомимся: залізнодорожний, чиновник Кругляков.

Крамарюк. Дуже рад! Тілько я сьогодні вечерять з вами не піду,— мене вже закликано,— а завтра з великою охотою.

Кругляко в. Вечерять? Я сам голодний лягаю спать — подла жінка все промотує на театр!.. Скажіть мені, будьте ласкаві: тут не буває щовечора з квітками женщина — маленька, чорненька, кругленька, гарненька?

Крамарюк. Тут, милий, всякі бувають: і маленькі, і великі, і чорненькі, і біленькі, і гарненькі, і поганенькі, і кругленькі, і плесковаті. Кого ж ви шукаєте?

Кругляков. Жінку! Розумієте, збожеволіла!

Крамарюк. Так шукайте в домі божевільних.

Кругляков. Я ж і шукаю її тут! Подумайте. Я мучусь на ночних занятіях, заробляю горбом, щоб сім’ю прогодувать, а вона, подла, кида дітей і щовечора в театрі!.. Я сам люблю театр до смерті: ми з жінкою були перші артисти в залізнодорожнім театрі. Там познакомились, полюбились і женились... Але грать — одно, а платить гроші за театр — зовсім друге! Ну, нехай би пішла раз в тиждень, а то — щодня. Приходжу додому змучений працею, голодний, діти теж голодні пищать, як перепелята, а її нема! Де мама? В театрі! Браслет заклала, літню кофту і чорну спідницю однесла в ломбард і все квітки купує Барильченкові. Сьогодні не видержав, прийшов сюди, хочу гнать додому в потилицю--і не знаю, як знайти; думав, в уборній у Ба-рильчепка — нема. Порайте, де її шукать.

Крамарюк. Евріка! Одна пані часто сюди носить квітки, страшенно кричить на визовах і кидає на сцену свою шляпку.

Кругляков. Вона! Вже дві шляпи побила і уранці хрипить, як з перепою.

Крамарюк. Біжіть зараз до музикантського бар’єра, там маса учнів і пань, там, певно, і ваша жінка буде кричать.

Кругляков. Спасибі! За раду колись вечерею почастую! Я її за уха виводу з театра. (Побіг.)

Ледве чуті» ии.'нжм і аплодисменти.

ЯВА XIII

Крамарюк, Іван, потім Усай і актьор.

Голос Івана: «Доволі вже! Я більше не піду! Це подла інтрига!»

Крамарю к. Певно, завісу невчас спустили.

Входе І в а н, кида парик.

Іван. Ох! (Сіда.)

Усай (вбігає). Ради бога! Прийом — велика річ!

Іван. Не піду!

Входе п о р т н и й.

Усай. Іван Макарович, голубчик, вийдіть! Гам, крик, визови роблять ефект — і завтра збор.

Іван. Мучишся, витягаєш нерви, а тут тобі навмисне портять сцену, убивають всю працю.

Усай. Я її оштрафую.

Іван. Ні, ви побоїтесь п’яного її чоловіка і не оштрафуєте.

Усай. На цей раз, побий мене бог, оштрафую! І Дениса оштрафую за п’янство.

Кактус (на дверях). Іван Макарович, кличуть! (Знака.)

Усай. Чим же публіка винна! Слухайте, як кричать!.. Пожалійте дамські голоса! Може, яка з них співає в концертах або в театрі трезвості — зовсім порве голос.

Іван нервно встає і виходе.

Усай. Ху, слава богу!

Крамарюк. Що там сталось?

Усай. Ет, відчепись! Газети не пропустять скандала — послі й прочитаєш. (Виходе.)

Крамарюк (до портного). Завісу дали пізно, чи рано, чи хто зірвав сцену?

Портний. В публіці був сміх; Іван Макарович лаяв Софію Івановну, Денис Павлович п’яний заступався за жінку; а в чім діло — не розібрав.

Крамарюк. Тепер кому скрутиться, а Стьопі змелеться.

Входе Іван.

Іван. Діяволи! Жінка сцену портить, а п’яний чоловік лізе на бійку! Бездари прокляті! (Сіда.)

Кактус (у дверях). Ще кличуть!

Іван. Іди к чорту! Хіба не бачиш: там почався домашній спектакль: якийсь чоловік тягне від бар’єра за ухо ту даму, що квітки носить щодня. Женщина кричить не своїм голосом, одбивається; всі тепер зайнялись цим фарсом і аплодірують вже не мені, а домашнім актьорам, які розважають ііубліічпість після трагедії... Не піду! Чого стоїш?

Кактус. Я дам залізну завісу! (Зникає.)

Іван (скида верхню одежу, сіда і розгриміровуєтьєя). Ну спектакль!

Крамар ю к. Великий артист напружує мозок, нерви, а бездари...

Іван (схоплюється). Ні, ти тільки уяви собі: після удушення Дездемони трагичний настрій опанував душами слухачів, в театрі тихо, мов нема нікого... Постукала в двері Емілія... Отелло читає монолог... Далі, далі... нарешті... «О тяжкая страшная годино! Тепер, здається, мусило б настати затміння сонця- і місяця і з страху розпастися вселєнній...» — і в цей мент раптом Дездемона захарчала, як недорізане порося!

Крамарюк (хапа себе за волосся). Ах, ах, мороз по кожі!

Іван. Ілюзія щезла, сміх — і все пропало! (Сіда, роз-гриміровується.) Не ждав, щоб Софія Івановна, доволі порядочна актриса, викинула таке коліно; інтрига бездари, її чоловіка, який готов би мене в ложці води утопить!

За сценою: «Я не дозволю ображать мою жінку, вона першорядна актриса!»

Входе актьор, його держить Усай і тягне назад.

Усай. Іди, голубчику, додому.

Крамарюк (підбіга). Денис, Доня, залиши!

Актьор. Підгравайте йому, роби, як він хоче, а творить — не смій!.. Він — великий артист!.. Я сам не менший артист і пораяв Соні захрипіть. Удушена женщина харчить — це натурально!

Іван (хапає стуло). Вон, п’япа морда!

Крамарюк (тягне за одну руку актьора, Усай — за другу, до дверей). Доня, Доня! Постраждаєш, будеш каятись!

Актьор. Пустіть!

Усай. Ходім, я дам аванса! Чуєш: аванса дам!

Актьор. Аванс? Спасибі! Ходім... Соня — першорядна актриса, вона хотіла легше захарчать, ну... зірвався голос... ну... вийшов кікс!.. І більше нічого! (Дражнить.) «Харчала, як недорізате порося!..»

Виводи ї ї».

Я тобі покажу «порося!»

Іван. О, прокляття на вас, п’яниці, бездари! Присмок-четься до театра, як п’явка, держать його ради жінки, і він нічого не робе — завидує і інтригує! Ах, вимучився! Доволі!.. Тікаю в строкові!

Входе Уса й.

Усай. Заспокойтесь, Іван Макарович! П’яний Донька — божевільний; він завтра попросить у вас прощепія.

Іван. Вигнать їх з театра мітлою обох! Я не буду служить при таких умовах...

Усай. Ах, боже мій! Ах, боже мій! І нащо ти мене зробив антрепренером і віддав в руки п’яницям, ослам, скотам, свиням! (Іде до дверей.) Повішусь, єй, повішусь!

Вбіга Крамарюк.

Крамарюк (до Івана). Графиня жде вас!

Іван (до нього). А Людмила з графом... У... У... У... (Мовчить; одривчасто). Я утомився... Нездужаю... скажи — не піду.

Усай (підбіга). Іван Макарович, не ображайте графиню. Вона щодня бере саму дорогу ложу!

Крамарюк. Просять обоє. І граф тут.

Іван. Покатався? Ха-ха-ха!.. Скажи: буду, тільки роз-гриміруюсь!

Усай. І чудесно, і чудесно! Вечеря і хороше товариство вас заспокоять. Добраніч! (Вийшов.)

Крамарюк (тяжко зітхає). Ох, не знаю, чи повечеряю ж то я сьогодні.

Завіса.

ДІЯ ТРЕТЯ

Розкішно убраний номер в отелю, кроваті нема.

ЯВА І

Іван, Крамарюк і Ваніна.

Ваніна в ранішнім пеньюарі, п’ють чай. На столі масло, молоко, сир, ветчина. Іван ходе по хаті, куре, кида одну цигарку, зараз запалює другу.

Ваніна. Стьопочка! їж ветчину, чудова!

Крамарюк (що раніше намазував хліб маслом, кладе на нього ветчину і їсть з великим смаком). Я їм, я їм. (За-пихається.) Я без церемоніїї

Мовчать. Крамарюк їсть і запива. Іван ходе. Ваніна слідкує за його рухами. Іван підходе до дверей і надавлює пуговицю — чуть електричний

дзвінок.

Ваніна. Ваня, чай прохолоне.

Мовчать; по паузі входить и о м с р и и й.

Номерний. Дзвонили?

Іван. Після обіда одну кровать із того номера перенесіть сюди і поставте тут; чуєте?

Номерний. Чую.

Іван. Більш нічого.

Номерний вийшов.

Ваніна. Ха-ха-ха! Божевільний, єй-богу, божевільний. (До Крамарюка.) Розумієте? Я каталась з графом: знамениті коні, ефектні сани... граф просить... як же не покататься?

Іван. Удвох в час спектакля... уночі...

Ваніна. Чуєш, Стьопа, він сердиться!..

Крамарюк (розжувавши і ковтнувши). Ай-ай-ай! Іван Макарович! Ви гніваєтесь на Людечку, на ангела?

І в а п. Слухай ти, стара лисиця!

Крамарюк. Я — лисиця?! Де моя шапка! Ай-ай-ай! Я — лисиця! Я, що в огонь і в воду за вас, за Людмилу Павловну!.. Не ждав. Де моя шапка? (Шука.) Бог з вами, Іван Макарович, бог з вами!

Ваніна. Стьопа! Що ти за чудак? Іван на мене сердиться, а на тобі злість зриває; сідай.

Крамарюк. Для вас я сяду. (Сіда.) Для вас. (По паузі.) Я черв’як і прийму всяку обиду ради вас, мій апгел.

І в а п. Старий ти дурень!

Крамарюк (встає). Іван Макарович! Ви жартуючи чи справді лічите мене дурнем?

І в а н/ Без жартів.

Крамарюк (бере шапку). В такім разі прощайте, я не можу витерпіть такої образи!

Іван. Витерпиш! Ти привик, така твоя судьба.

К р а м а р іо к (нітхас). Від судьби не втічеш. (Сіда.)

Іван. Де ти бачив, скажи мені, ангелів в розкішних пеньюарах, навмисне пошитих так, щоб вабить мужчин? Від кого ти чув, щоб ангел грав ролі кокеток?

Крамарюк. Ха-ха-ха! Логика, яка необорима логика! А? От і раз у раз так! Іван Макарович одним словом мене поб’є! Простіть, Людмила Павловна. (Цілує їй руку.) Я справді за сорок літ служби ангелів на сцені не бачив і не чув, щоб ангел де-небудь грав ролі кокеток.

Ваніна (весело). Ах, Стьопа, Стьопа! Та ще ж позавчора, при 'гобі, Вапи сам знав мене ангелом.

Крамарюк. Так!! Звав, єй-богу, звав, я сам чув! Іван Макарович, ви ж позавчора Людмилу Павловпу самі ангелом величали, а тепер збиваєте мене з пантелику!.. Ай-ай-ай!

Іван. Виходить, і я такий же дурень, як і ти.

Крамарюк. А! Ну, то я тепер не ображаюсь: рівність — річ велика!

І в а н. Ех ти, вітряк, старий чортяка!..

Крамарюк (сміється). Іван Макарович, у мене рогів нема; я десять літ, як другий раз овдовів.

Іван. Так були.

Крамарюк. Так, були! Єй, були!

Ваніна сміється.

Я два рази був жонатий і обидва рази, замість лаврів, ходив увінчаний рогами... Я люблю правду і кожен раз жалію, що правду не страшно говорить тільки про себе.

Іван. Слухай, не крутись же, як чорт перед утренею, а -скажи правду: ти устроїв катання Людмили з графом?

Крамарюк дивиться то на Ваніну, то на Івана.

Ну?

Крамарюк (зітхає). Грішний чоловік — я! Людми-лочка якось говорила, що у графа блискучий виїзд, кращого в городі нема, і що приятно б було покататись... А я люблю робить приятність, ну і устроїв... Не криюсь, я правду люблю.

, В а н і н а. Я говорила?! Стьопа! Ти говорив,..

Крамарюк. Я?.. А, так, так! Я говорив, що у графа: приятні коні... то єсть не приятні, а хороші коні, а Людмила Павловна...

Ваніна. Стьопа! Я нічого не говорила, а через день після розмови з тобою граф покликав мене прокататись...

Крамарюк. Свята правда! Тепер пригадав: Іван Макарович пішов з графинею вечерять, а ви з графом кататься.

Іван. Неправда! Я пішов додому.

Крамарюк. Так, так!.. То було другим разом, а тепер — я пішов додому...

Іван. Не ти, а я пішов додому.

Крамарюк/ Ах, боже мій! Ви мене збили.

Іван. Противно слухать!

Ваніна. Мовчи, Стьопа!

Крамарюк. Мовчу!

По паузі.

Іван. Допивай чай і піди скажи Кактусу, що я на репетицію не прийду. (Мовчить.) А може, і грать сьогодні не буду.

Вані н а. Ваня!

Крамарюк. Як-то можна — «грать не буду»? Я цього не скажу.

Іван. Скажеш, не вдержиш язика за зубами!

Крамарюк. Геній, єй, геній! Як він знає чоловічу душу! Правда ваша, пе видержу - скажу! Я нічого не можу утаїть, я люблю правду.

Іван. І брехню.

Крамарюк. І брехню... Іван Макарович, не збивайте мене: чуть-чуть не сказав, що й брехню люблю. (Сміється нехотя.) Ка-ка-ка! Я вмент! (Бере шапку.) Іван Макарович, Кактус живе далеко, ножки у мене старенькі... А?

Іван. Грошей?

Крамарюк. Яка догадливість! Бісмарк! 13 По одному натяканню все зрозумів... Що я сказав? Людмила Павловна, що я сказав? Одно слово, і не слово, а літеру «а»? І Іван Макарович—догадався. Великий артист!

І в а н. А де ж аванс?

Крамарюк. Вчора Луп не дав, а той, що взяв раньше, програв Ставському в стукалку.

Іван. Скотина!

Крамарюк. Правда! Я люблю правду.

Іван (дає гроші). На! Щоб ти мені тиждень не приставав за гришми!

Крамарюк (взявши). Боже мій, місяць не скажу ні слова. (Трясе на руці червінець.) А щедрість, щедрість, щедрість яка! Кін ... що Кін?.. Кін — цуценя в порівнанні з нашим Іваном Макаровичем.

Іван. Ну, йди вже! Ти так тут начадив улесливостю, що у мене почина голова боліть.

Крамарюк. Нерви, нерви!.. У геніїв благородні нерви!.. Я вмент!.. (Підбігає до Ваніної і, повернувшись, до Івана.) Іван Макарович, можна сказать Людмилі Павловні «ангел»?

Іван. Говори і йди к чорту.

Крамарюк. От ви знову збиваєте мене: посилаєте до Кактуса, а говорите: «Йди к чорту»! Я не знаю, де чорт живе.

І в а н. Он у тій кімнаті.

Ваніна. Ха-ха-ха! Разом з тобою?

Іван. На горе!

Крам.арюк. Ай-ай-ай! До зобачення, мій ангел-хра-нитель! (Цілує руку Ваніної.) Не можу надивитись на вас; ви... перл...

Іван (криком). Годі! Іди вже!

Крамар ю к. Летіо! (Вибігає.)

ЯВА II

Іван і Ваніна. Мовчаї ь.

Ваніна. Ванюша!

Мовчать.

От дурень! (Підходе до нього.) Заспокойся, мій сокіл ясний, я більше не буду!

Іван. Тільки цей раз, а то вже не буду... Ха-ха-ха! І так сім раз на тиждень. Я кидаю трупу!

Ваніна. Що? Серед сезона?..

І в а н. Платю неустойку і тікаю. Я не можу тут більше зоставатись; я почуваю себе погано... Моральний стан мій розбитий!

Ваніна. І це все через те, що я з графом каталась?

Іван. Це тілько посліди я капля; вона полилася через край і розбудила мою совість. Я давно стражду невимовно!

Справді, яке я право маю ждать від тебе вірності, коли я сам зрадник перед своєю жінкою? Безуміє страсті відняло від мене розум, і я не міг себе спинить! Розум шептав одно, а кров перемагала все, і я купався в пороках: став лицеміром, обманював себе, всіх обманював і оскверняв чистую, як херувим, Марусечку мою і моїх дітей, пригортаючи їх до свого порочного лона, цілуючи устами, на яких зосталися сліди твоїх цілунків... А!.. Для кого я так мучу свою душу?.. Там мир, любов і чистота, а тут — порочна страсть! Годі! Чад пройшов, я рву усе...

Ваніна. Дурень, єй-богу, дурень! Нерви розходились, і він плете таку нісенітницю, що сором слухать. Мир, любов, чистота! Неначе справді вірить, що його Маруся свята!.. А Хвиля? Невже ти думаєш, що цей нахал не користується ласками твоєї Марусечки?

І в а і-і. Мовчи, твар! Я задавлю тебе за одно ще слово' зневаги до женщини, яких немає серед вас, яких вже мало є на світі, якими й світ тільки держиться, а без них йому пора давно вже, як Содому, завалитись 15.

Ваніна. Ха-ха-ха! Єй-богу, мені здається, що ти граєш роль з якоїсь, ще невідомої мені, кисло-солодкої мелодрами.

.Мовчать.

І в а н (ходе по хаті По паузі). Тікать треба в свій тихий приют, де жде мене щира голубка, моя благородна Марусечка. (Стає і ніби маріє.) Я збився з шляху, я потеряв смак до чистого життя... А там я знайду рівновагу, спочивок і тиху радість; там я вилічу свою душу, розшатану, розбиту хвилями житейського моря!

Ваніна. Там ти закиснеш, запліснявієш, заснеш, а щоденщина будньова погасить святий огонь творчості! Великий артист не сміє мирно спать в семейному покої... Ти — вибранець, покликаний життям запалювать серця сонної публичності, а для цього артистові потрібні сильні, свіжі вражіння, які заставляють його почувать радість битія і дають йому могутпу енергію!.. Ну, подивися ж в мої очі, що світяться коханням тільки до тебе одного!.. Вашоша! Ми любимось обоє, тут і гріха нема, за нас заступиться натура.

Іван (робить рух до неї). Людя! (Одступа.) Ні! Не підходь. (Закрива лице руками.) Не дивись на мене, я знаю яд твоїх очей -- доволі вже отрути!

Ваніна бере його за руку і мов хоче приблизить до себе. Пусти!.. Коли кохаєш, то, ради любові, посприяй вилічить мою хвору душу!..

Ваніна випускає його руку. Іван сіда, тяжко зітхає, схиливши голову на руки, обперті об коліна. Ваніна тихо підходе до столу, сіда, кладе лікті на стіл і обпирає на руки голову. Пауза.

Ваніна (по паузі під німа голову. Встає і тихо підходе до Івана. Велично). Я чую серцем, що ти хочеш наново родиться! Натура твоя і твої благородні нерви почувають більше правду життя, ніж я, ніж всі ми! Жіночим серцем, повним кохання до тебе, я зараз це зрозуміла і устократ більше тебе полюбила чистим, високим, благородним коханням друга! Склоняюся перед твоїм бажанням, воно тепер для мене святиня!.. (Сідає біля нього і запускає йому руку в волосся.) Заспокойся, я тілько другом тобі буду. Як ніжна мати, я стану нянькою тобі, слугою, усим, усим... Ти оживеш душею.

Іван піднімає голову і дивиться на Ваніну.

Совість твоя знайде спокій... Я закую серце своє в ледяну кору і не дозволю йому битись до тебе коханням, яке ти зараз лічиш низьким! Ну, руку, друг!

Іван (бере її за руку і цілує пальці. Держить її руку в своїй руці). Як ти посвітліла від таких чистих думок! У тебе в очах сльози... О мої божественні зорі! (Притяга її до себе і цілує в очі.) Як брат, утомлений нудьгою тяжкого життя, я рад спочить у твого лона... (Схиляється до неї на плече, обнявши талію.)

Ваніна цілує його в руку і гладить по голові. Пауза.

Як приятно почувать, що біля тебе і з тобою розцвітає нове, високе, святе бажання — стать кращим чоловіком! Людя! Я тебе образив — не гнівайся на мене!

Ваніна. О моє безцінне, трошки капризне дитя! Ти був знервований, а через те, може, і сказав що гостре; але я все забула, ((/гас проти нього і кладе йому обидві руки на плечі.) Ти не спав, ти утомився, бо мучивсь і зітхав на цій канапці цілу ніч і не хотів прийти до своєї Людечки. (Бере його за вуха.) Ревнива шельма! Ходім спочинем!

І в а н. Людочко, а ти не зрадила мені з графом? Ваніна. Тобі?! Та нехай мене бог накаже! Ти один — властитель моєї крові і душі.

Дивляться одне на другого, а потім одним рухом обнімаються і цілуються. Сильний стук у двері.

Ах! Двері не замкнені... (Тікає в другу кімнату.)

Іван. Досадно!

Стук.

Одчиняйте!

Іван і Хвиля.

Хвил я (на дверях). Чую запах женщини! У мене, брат, нюх на цього звіра надзвичайний...

Іван. Ха-ха-ха! Я, брат, по своєму амплуа пропитався запахом парфюмерії... Деякі з жінок виливають на себе перед спектаклем цілі шклянки! Ну, здоров, дружище!

Цілуються.

Сідай! Куди ти дівся вчора, я не міг з тобою і побалакать.

Хвиля. За кулісами,— як на ярмарку, народу, так я вже і не заходив, щоб на заважать. Я тут був раніш два рази; та одно — що не знав, де ти, а друге — діл багато мав...

Іван. Спасибі, що зайшов; в театрі справді ніколи і балакать: то зайнятий, то чужі люди... Що ж там моя Марусечка поробляє? Здорова? Я недавно їй писав, а одповіді не маю.

Хвиля. Здорова, цвіте, шиє, з дітьми возиться, а перед твоїм портретом молиться.

Іван. Свята женщина! Правда, Платон, таких нема на світі?

Хвиля. Мало.

Іван. Нема, нема!

Хвиля. Правду сказать, я таких затворниць не знаю. Що видумала: поставила на дверях божевільного свого Махметку, а той і мене навіть не пускає. Я був всього разів три-чотири, бо приймає тілько в празник, коли у неї цілий день гостює її приятелька — довгов’яза міс Крокет.

Іван. Ха-ха-ха! Де ж ти став?

X в и л я. У приятеля. Діла багато. Забіг ангажувать тебе на обід, щоб хто раніш не взяв; ти ж, певно, нарозхват? Так в три, «Гранд-отель», згода?

Іван. Добре.

Хвиля. А лікар мій, Людмила, де? Хотів би бачитись і її закликать пообідать вкупі. Приятна баба! Смілива, весела, красива — бой-жінка! Жанр, знаєш, сучасний, нервно-кипучий, модерн, що тепер в моді.

Ваніна (за дверима). Спасибі за комплімент! Тілько я вас боюся!

Хвиля. Розумію, розумію, так, як і той раз?

Ваніна. Ха-ха-ха!

Хвиля. Покажіть ваше чарівне личко!

Ваніна (одчиняє двері, показує голову). Доволі з вас! (Зачиняє сміючись.)

І в а н. Як же це так, Людмила Павловна, я і не знав, що ви можете двері в мою кімнату замикать і одмикать своїм ключем.

Чуть сміх Ваніної.

От нахалка!

Хвиля. Людмила Павловна, будемо сьогодні обідать в «Гранд-отелю»?

Ваніна. А хто там буде?

Хвиля. Я, ваш кумир і ви.

Ваніна. Дуже рада.

Іван (тихо). Я не піду, коли вона буде... Я терпіть не можу жіночої кумпанії, особливо Ваніної; я її не переносю.

Хвиля. Іван! Не лицемір перед другом. Я ще в ті рази мого приїзду чув... Не будь страусом! Всі, брат, знають, а ти граєш роль прекрасного Йосипа 16. Залиши!

Іван. Що ти, бог з тобою! Подлі пльотки і перекази — та й більш нічого!... Слухай, ти Марусі, гляди, не ляпни; я тебе знаю, у тебе язик слизький, а женщини, знаєш... Та ще такі пуританки, як моя Маруся... біда! Будь друг, не говори ні з ким того, чого й сам не знаєш певно. Брехні точить тобі не пристало.

Хвиля. І як тобі не сором! Я ніколи не думав, що ти разом і кіт, і заєць! Ха-ха-ха! Коли боїшся — не шкодь, а коли шкодиш — не бійся!

Іван. Я нічого не боюся, бо ніколи не шкодю.

Хвиля. Ну, і край! Не варт про це балакать... Так я заверну. Прощай, до трьох!

ЯВА IV Ті ж і Крамарюк.

Іван. Старий грішник Стьопа! Театральная шкапа — суб’єкт цікавий в часи розваги.

Хвиля. Я вчора познакомився!

Крамарюк (важно). Старий заслужений артист КрЗ-марюк, а зовсім не шкапа! Іван Макарович у нас великий артист, геній, а ображать старого артиста не слід.

Іван. Ну, признайся, Стьопо, що ти шкагіа, то підеш сьогодні зо мною обідать в «Гранд-отель».

Крамарюк. Обідать чи не обідать — байдуже... а коли порівнять мене і вас, то, звичайно, я — шкапа!

Іван. І випить майстер. Тобі дасть десять очків уперед.

Крамарюк. Даремна річ! Я, Іван Макарович, не п’ю...

Іван. Зарік дав?

Крамарюк. Ні. (Зітхає.) Нема за що.

Хвиля. А? (Сміється).

Ваніна (з другої кімнати). Слухайте, оригінальний мужчина! Кличте обідать і Стьопу.

Крамарюк (хапливо. Бере Хвилю за руку). Спасибі, спасибі! Буду, хліба-солі не цураюсь.

Хвиля. Будьте ж готові! До побачення. (Вийшов.)

ЯВА V

І в а и, Крамарюк і Ваніна.

Крамарюк. Ну й переполоху ж я там наробив.

Іван. Де, якого переполоху?

Крамарюк. Кактус побіг сповістить Лупа, що ви не будете сьогодні грать.

І в а н. Дурень.

Крамарюк. Кактус?

Входе Ваніна.

І в а н. І Кактус, і ти! І ти теж розумна! Якого чорта, як був Хвиля, ти обізвалась з-за дверей, потім відчинила двері?

В а її і н а. Ну от, ну от! Що за питання? Я — твоя сестра, друг, мати... поводжусь просто, натурально і нікого не боюсь.

І в а н. Стьопа! А ти як думаєш, хто вона?

Крамарюк. Артистка Людмила Павловна Ваніна.

Іван. А для мене?

Крамарюк (поглядає то на Івана, то на Ваніну). Лю-дечка.

І в а п. Кажи ясніще.

Крамарюк. Боюсь, що не попаду так сказать, як ви хочете. (Ласкаво, тоненьким голосом.) Людмила Павловна, хто ви?

Ваніна заливається сміхом.

Іван. Тобі як здається, тобі?

Крамарюк. Як здається?.. Ви питаєте, як здається мені? А, зрозумів... Мені здається... так, як вам!

Іван. Стьопа! Скажи ж правду, свою правду! Ти ж любиш правду?

Крамарюк. Ка-ка-ка! Люблю, тільки боюся говорить:

Ваніна. Говори, Стьопа! Чого боїшся? Тут нічого поганого нема.

Крамарюк (цілує їй руку. Іванові, ніжно). Фавори-точка!

Іван. Ну от! Так здається Стьопі, Хвилі і всім.

Ваніна. А мені приятно буть твоєю...

Іван. Не афішіруйся!

Ваніна. Сестрою!..

Іван. Чуєш, Стьопа?

Крамарюк. Я завжди всім говорю, що Людочка, як сестра ваша.

Іван. Іди ж одягайся, щоб не задержать.

Ваніна. Я зараз. Не сердься ж, братіку, на мене! (Вийшла.)

Іван. Чув? А подлі люде не розуміють благородних відносин між женщиною і мужчиною...

Крамарюк. Падлюки! Благородні відносини вимазують в багно. Тварі!

І в а н. А ти, друг, повинен, де тілько трапиться, обмивать багно.

Крамарюк. Я божусь, присягаю, плачу, доказуючи, що Людочка вам як сестра, що відносини чисті,— сміються!..

Вбігає Уса її.

ЯВА VI

Ті ж і Усай.

Усай. О господи, о господи! Ху, ху, ху! І нащо ти мене покарав, за які гріхи прародительські ти мене зробив антрепренером? Краще буть волом, конем, собакою, ослом, ніж антрепренером! Зборів нема - жалування плати, а тілько хороший збор --- самий кращий актьор одказується грать,— вертай гроші! Стьопа, на тобі двадцять копійок. (Дає.)

Крамарюк бере.

Іди купи хорошу бичовку,— ми тут з тобою повісимся!

Іван. Що з вами, Луп Лупич?

Усай. Та як же? Сказали зараз, що ви сьогодні не будете грать, а збор повний.

Іван. Я пожартував, а осли зараз донесли.

Крамарюк. Ка-ка-ка! Знаменита рифма.

Усай (дивиться на Крамарюка). Так це осли напутали? (Кланяється в ноги Іванові.) Ви спасли життя моє! Стьопа, верни двадцять копійок.

Крамарюк (вертає). Слава богу, пообідаю в «Гранд-отелю», а то мусив би за кумпанію повіситись.

Усай. Другий раз ти сам повісишся з голоду! Осли без-ухі! Розтривожили мені нерви вкрай! Один осел, не розуміючи жарту, говоре другому ослові, другий біжить до третього!

Крамарюк. Двох ослів я знаю, а хто ж третій осел, Луп Лупич?

Усай. Лічи: перший осел ти!

Крамарюк. Знаком.

Усай. Другий осел Кактус!

Крамарюк. Приятель. А третій? Кактус же побіг до вас...

Усай. Не гостри язика, юродивий! Біг до мене і зустрів на дорозі третього осла, п’яницю, твого приятеля, газетного хронікера... І от вже літає по городу слух, що спектакля не буде. Ах, Іван Макарович! Який я мученик! Подумайте: за театр плати Скаред-Бабіцькій сто вісімдесят три рублі за вечір; топливо, авторські, афіші, розклейка, розноска, наряд, освітлення, трупа — триста,— ітого чотириста вісімдесят три рублі треба мать в касі, щоб піднять завісу без убитку! Печі в театрі старі, дві завалились, в трьох перегоріли колосники. Скаред-Бабіцька не хоче поправлять,— сам поправив. Сімнадцять печей з’їдає в день п’ятнадцять рублів. Бігаю за пічниками, сам топлю, лазю в труби. В театрі тепло, як у вусі; а в газеті «Лисичий хвіст» пишуть: «Холодно, в партері дме по ногах»,— бодай тобі живіт роздуло! Біжу в редакцію, бачу, що сердяться за те, що не у них афишу печатаю, але цього сказать соромляться; і от — претензія, що матері редакціонного сторожа не дали міста в партері. Насилу уладнав, обіщав щодня ложу секретарю... Ху, ху! (Ви-тира лице.) Далі нова неприятність: забігаю в аптекарський склад,— у мене хронічний бронхіт,— п’ю емс. Знакомий аптекар питає: «Простудились в театрі? У вас холодно; актьор ваш з червоним носом — це ти, скотина! — брав емс і сказав, що в театрі простудився». Розумієте? Стьопа від перепою хрипить і п’є емс, а звертає на простуду в театрі і в кумпанії з газетою розповсюджує слух, що в театрі холодно.

Крамарюк. Я? Єй-єй, не говорив.

Усай. Говорив, говорив! Вій тебе знає — червоний ніс! Ну, у кого ще єсть такий червоний ніс, у кого?

Крамарю к. Багато є. Я бачив у попечителя народної трезвості.

Усай. Неправда! Ху, ху! Дай води! Ох, задавить мене театр, задавить! Кожний день неприятність... Вчора побились перед спектаклем Ткач і Драч — і вже в газеті надруковано. І що тут цікавого для громадського життя? Драч — ламповщик, Ткач — сторож! А пишуть: бились артисти... Чорт батька зна що пишуть!

Крамарюк. Сприяють іскуству. Ка-ка-ка!

Усай. Прошу главного закройщика газети «Лисичий хвіст»: напишіть розумну рецензію,— моя вечеря! «Сідайте,— каже,— і пишіть сами — я все надрюкую...» А чорт його знає, як писать, я не журналист, і страшно: нароблю грамо-тичних помилок — будуть сміятись...

Крамарюк. І не пишіть, боже вас сохрани! Один мій знакомий купець, гласний думи, написав в газету статтю: ветеринара назвав «веретинар», а замісь сігнал — написав «сінгал». Так і надрукували: «веретинар», «сінгал».

І.ван (сміється). Хороша коректа!

Крамарюк. Язичники городські підхопили, і пішло: «Сінгал Веретинарович!» Повірите, куди, бувало, не повернеться, скрізь чує: «Сінгал Веретинарович!» Нарешті забули, як його справжнє ім’я; не видержав: мусів все продать і тікать з рідного города.

Усай (сміється). От ти на сцені шкапа, а брехачка з тебе добра.

Крамарюк. Я б і на сцені себе показав, тільки нема у мене ні одної ролі по моєму амплуа, а я самого себе добре граю! Ка-ка-ка!

Усай. І сміяться не умієш! Пора вже тобі на покой в один з чайних театрів.

Крамарюк. Устройте, благодітель! Тепер у нашім городі чайних і тверезих театрів п’ятнадцять! Саме підходящі місця для одставних актьорів.

Усай (сміється). Ну тебе! Ти мені надоїв, а я Івану Макаровичу надоїв з моїми скаргами; а влізьте в мою шкуру!

Іван. Ха! Мені і в своїй шкурі тісно. У вас болить карман, а у мене душа. Нині у публичності понизився смак і виросла байдужість до старого літературного репертуару. Іде хороша, строга кумедія — кажуть: «Скучно»; іде драма — кажуть: «У нас своя щоденна драма»! Давайте голих женщин, давайте веселого, веселого!.. Ха-ха-ха! Ніхто не хоче думать і страждать; нині всі хочуть весело жить, і закривають очі, і затуляють уха, щоб не бачить і не чуть стогону наболілої людської душі!.. А на цьому веселому грунті ростуть егоїзм, цинізм і байдужість до прекрасного; і виганяють, і виженуть з людської душі справедливість і любов!

Крамарюк (витирсі очі). Геній! От би на театральнім з’їзді таку річ сказати!

Усай. Ти ж нічого не зрозумів, а плачеш.

Крамарюк (б'є себе в груди). Тут, Луп Лупич, артист живе — хоч не розуміє, то почуває.

Усай. А мені усе одно: грай що попало, аби збор! Помилуйте: чотириста вісімдесят три рублі вечерового розходу! До зобачення! (У дверях.) Скалозуб! Гляди, не напийся сьогодні! (Вийшов.)

Іван і Крамарюк.

Крамарюк. Кулак.

Іван. Дурак!

Крамарюк. І дурак! Я люблю правду!

Іван. Ти, брат, дурень!

Крамарюк. Я? Де моя шапка? (Іде до дверей, а коли Іван говоре, помалу вертається, кладе шапку і слуха.)

Іван. Такого чоловіка, як Усай, треба шанувать. Він розумом живе і через те всім нам платить жалування в строк. Це справжній антрепренер, а ти — «кулак»! Думаєш, що можна буть антрепренером, і підставлять свою кишеню ілюзіям, і із-за ідеї чистого іскуства ходить по шпалам? Ти ж, та і всі, не подаруєте йому мідного п’ятака! Давай! Артисти повинні самі чистоту іскуства поселить на сцені, а для цього треба збиратись в товариства! Ну, а скажи мені, що можна зробить з такими товаришами, як от ти?

Крамарюк. Нічого! Ке-ке-ке! Господи, твоя воля! І де у чоловіка стільки розуму набралось? Геній! Слухаю і чую, що я справді дурень, і навіть це мене тепер не ображає. Я люблю правду!

Нхо/іу Хвиля, а за ним вслід Маруся, під густою спущеною вуаллю. Іван зразу її не пізнає.

ЯВА VIII

Ті ж, Маруся, Хвиля і Ваніна.

Хвиля. Ну, от і я! Людмила Павловна готова? Прошу! Ваніна (виходить). Давно, тільки тут була нецікава розмова, і я ждала вас.

Маруся підніма вуаль.

Аварія Даниловна!

І па и (що обернувся був до Крамарюка, раптом обернувся і, бачучи Марусю, остовпів, 'не може говорить І, мов перед призраком, закриває руками очі, а потім одкриває, зробивши ступінь назад). Ти? (Простягає руки вперед.) Марусечко!

Маруся. Я в поганій ролі шпіона... (Оглядає кімнату.) По-сімейному: тут прийомна, там опочивальня. (Хитається.)

Хвиля її піддержує і садовить на крісло. Ваніна тікає в другу кімнату.

Хвиля (вслід). Людмила Павловна, тут сімейне діло, а ми ходім обідать. (Підходе до дверей.)

Чуть, як Ваніна двері замикає на замок.

Ну от! (Стоїть в кутку з Крамарюком, тихо розмовляє.)

Іван (подавши воду Марусі). Марусечко! Чом же ти не написала?

Маруся (опанувавши над собою, встає). Приїхала навмисне невзначай!.. Тепер каюсь! О, краще осліпнуть і оглухнуть, ніж потерять віру в того, кого лічила найкращим між людьми!..

Іван (падає до ніг). Марусечко, прости!..

Маруся (стривожено). Я вас ні в чім і не виную... Встаньте і в-ислухайте мене.

Іван встає і стоїть, похиливши голову.

Очевидно, ви не власні були над своєю душею і серцем, як я тепер не власна! Я не хочу примусу робить над вами ради довгу, який ви потоптали ногами, не робіть же примусу і ви надо мною; не вимагайте прощеній від мене: я на компроміси не піду!

І в а и. Марусечко, Марусечко! Не розбивай мого життя!

Маруся. Моє розбито вже навіки!.. Ах, безумна я, божевільна женщина!..

Іван. О-о-о! (Пада на канапу.)

Маруся. Для чого я послухала лукавого, бездушного егоїста!.. Я не повинна була знать ваших низьких таємних діл і довго не хотіла піднімать завісу, яка ховала від мене ваші пороки.

Іван (ламає руки). Прости!

Маруся. І от зробила нерозумно: забруднила себе шпіонством; тепер я знаю все і наказана за це знання жорстоко: віра моя, мій спокій і щастя сім’ї розбились впрах!

І в а н. Пе розбились! Тії, ти тільки, ти одна пануєш над моїм серцем і душею! А те, що було, єсть подлість — признаю; але це хвилевий настрій, безуміє крові, хміль випадкової страсті, все це пройде, як негіриятний сон, розвіється, як туман,— клянусь!..

Маруся. Ні, ні, ні,! Ви знали давно мої погляди, ви знали, що я компромісів не признаю! (Плаче.)

Крамарюк. Ви — свята женщина! (Стає на коліна.) Простіть! Генії і живуть, і грішать більше, ніж ми, нещасні черв’яки... (Остається до краю в одній позі, з плаксивою міною.)

Маруся. Махметка!

Виходить Махметка.

(До Хвилі.) Ви виграли заклад! (До Махметки.) Ну, вірний сторож, їдем! Прощайте, Іван Макарович! (Ридаючи.) Край всьому!

Хвиля. Куди, нещасна? Вашу руку!

Маруся. Пріч, гадина! Я бачить вас не можу, я гидую взять руку ката!.. (Прудко йде, за нею Махметка.)

Махметка стає на дверях, показує кулак і виходе.

Хвиля. Божевільна пуританка під обороною скаженої собаки стала зовсім неприступна!.. Пропали всі надії!.. (Виходе.)

Картина: Іван, взявши себе за волосся, одкинув голову назад, стоїть нерухомо; Крамарюк піднімається і обтрушує платком коліна штанин.

Завіса.

ДІЯ ЧЕТВЕРТА

ЯВА І Іван і Крамарюк.

На столі кілька бутилок порожніх і дві повних. Іван — розпатланий, п’януватий — курить, кидає одну цигарку, закурює другу, ходить по хаті і стає. Крамарюк допиває малими ковтками стакан.

Іван. Хто б ждав того, що сталось? (Ходить.) Зненацька, як грім з чистого неба, упала на мене пригода! Мов вихор могутнім подихом вітру зруйнував п’ятнадцятилітню мою будівлю — і зник!.. Я наче сплю! (Мовчить.) Стьопа, ти твердо пам’ятаєш, що тут була Маруся?

Крамарюк. Як вас бачу зараз, так і її бачив.

Іван. І я бачив... Була і зникла, як сон...

Крамарюк. Скрізь об’їхав, ні в одній гостиниці не було і нема.

І в а н. І тільки п’ять хвилин пройшло, поки я опам’ятався і кинувсь навздогін.

Крамарюк. Менше.

Іван. Десять розсильних шукали — не найшли... Ні, це сон, привиддя!.. Мозок мій мов хто долотом довбає... Голова тріщить! (Пауза. Ходить.) Стьопа, мені здається, що я божевільний і що ти — не ти.

Крамарюк. Я, єй-богу, я!

Иван (довго дивиться). Так — ти; морда дурацька, нахальна і п’яна — ти!

Крамарюк. Хороші приміти. Ка-ка-ка!

Іван (подумав). І Хвиля був з нею, з Марусею! Друг! Приїздив два рази, вивідав і підвів усе, як у кумедії,— падлюка, шпиг! І Маруся з ним заодно! (Безумно.) Ха-ха-ха?

0 Стьопа, Стьопа. (Пада на диван і плаче. По хвилі піднімається.) Людмила!

Крамарюк. Нема. Вийшла кудись.

Іван. Куди? Ху! Від совісті, як і від своєї тіні, не втічеш.

Крамарюк. Не втічеш!

Іван. І якого чорта я жив рядом з нею — номер з номером? Осліп!

Крамарюк. Так, так — помраченіє.

Іван (довго дивиться на нього, хитаючи головою). Ти! Крамарюк. Я.

Іван. Наливай.

Крамарюк. Іван Макарович, сьогодні спектакль.

Іван. Уже скінчився.

Крамарюк. Як?

Іван. А-а-а! (Сміється нехотя.) Ху-ху-ху! Як? Так. Все життя людське — спектакль: трагедія, кумедія, мелодрама,

1 фарс, і оперетка — разом все; і мій спектакль — фарс — скінчився!

Крамарюк. Ваш? (31тха.) Скінчився! Строга женщина.

Іван. І як противно, як пусто на душі, коли побачиш кінець найкращому, що є в житті у чоловіка!.. А кінець є всьому, всьому...

Крамарюк. Так, так! Всьому, всьому!

Іван. Що ти мені підтакуєш? (Бішено.) Спритчайся, скотино, моїм думкам, доказуй, що я винен, що помиляюсь, розбий впеньок все те, що я кажу!.. Не такай, дай щирості мені!.. (Мовчки ходе.) Наливай!

Крамарюк (суворо). Не дам вина! Грать сьогодні треба.

І в а н. Я не буду грать! На чорта я ламатиму свою душу! Доволі, моя кумедія скінчилась...

Крамарюк. Ніщо не починається і ніщо не кінчається... Так було, єсть і буде.

Іван. Шут! Говори ясиіще: я туману не люблю! (Сам наливає.) Пий і говори свої думки... Ну, говори!.. Скотина ти, скотина,— все життя тілько такаєш! Побілів, зуби певи-падали, і досі не чоловік, а... Чорт тебе знає, хто ти! (Надпив а з стакана.) Хто ти? Хто, питаю?

Крамарюк (зітхає). Шкапа.

Іван. Брешеш, лицемір! Ти міг би мені опитну правду сказать, оберегти від пороків, а ти благословляєш всіх на безпутство! Вон!

Крамарюк встає.

Крамарюк (бере шапку). Де моя шапка?

Іван (бере у нього шапку). Сиди! (Цілує його.) Прости! Ти не винен: і тебе, і мене скалічило життя! Пий, Стьопа! (Витира сльози.)

Далі, впротяг монологу Крамарюка, Іван сідає, встає, ходе, куре цигарку

за цигаркою, п’є.

Крамарюк. Ти правди хочеш, правди?

Іван. Правди, блазень.

Крамарюк. Ну — на! Я шкапа, у мене все криве, все гниле, мені не можна вірить ні одного слова, я — твар! (Випиває.) Думаєш, легко сказать на себе таке слово, легко? (Б’є себе в груди, через сльози.) І у мене була душа, і я любив правду, пробував говорить і говорив правду (стає в позицію) прахвостам, які мотають і промотують з веселими жінками батьківщину, які для хвастовства запалюють сторубльовкою цигарку, а бідному і гривні не дадуть; я говорив правду розпутним мужам і жінкам, які святость мудрих заповітів лічать умовними, аби догодить своїм хотінням... І що ж? Вони сміялись надо мною, цурались, не любили. Скучний чоловік, мораліст глупий, і, покиваху на мя головами, одвертались, і не хотіли кумпанії водить зо мною!.. Я черв’як, бездара, театральна шкапа, я не мав сили самостайно іти на боротьбу, а їсти хочу так само, як і таланти!.. Ну... і став я всім годить, щоб буть люб’язним, приятним чоловіком і напхать своє черево! І побачив я, що це добре, і привик, і блазнем став, і низькість так до мене приросла, як голова до шиї. Я не почуваю вже сорому, у мене нема честі, і всі раді мать такого компаньйона — з ним легше жить, він потура всьому... От ти великий артист, а я блазень, шут; яка я тобі кумпанія? Одначе ти, як і всі, любиш мою кумпанію!.. Через що? Через то, що й ти пад-лець такий же, як усі!

Іван. Браво, паяц! Далі, далі! Ну ж, блазень, бичуй пороки короля; він у нещасті, не бійся, лий на його голову помиї!

Крамарюк. Тобі треба мать при собі блазня, над яким ти будеш сміятись, кепкувать, плювать йому у морду, а він — лизатиме у тебе руки! Ти і такі, як ти, сильні таланти в літературі і на сцені взагалі — єсть божі вибранці! Ви повинні правдою жить і правду говорить усім; а ви боїтесь правди, шукаєте лицемірної приязні від усякої тлі і усім неправдам потураєте, топчете мораль під ноги,— у вас бракує мудрості! Ви правду говорите тільки з сцени — і то чужу правду — і хорошими словами ловите душу слухача, щоб славу тим собі здобуть, а сами не почуваєте і на макове зерно того, що солодко так ллється з вашого божественного горла! Ви проповідуєте любов, справедливість, всепрощеніє, а самі — розкрашені гроби, в яких повно нечисті усякої... А? Чув? Я, брат, був колись першим оратором меж дурнями!..

Іван. Далі, далі! Крутись, паяц, пускай заучені ядовиті слова, дай уволю наслухатись п’яної твоєї правди! Далі!

Крамарюк. Ага — п’яної! Вже нудить від правди, і ти її п’яною звеш. Слухай: ти забув своє розбите корито і через те не думаєш над тим, що робиш!... Аби тобі було приятно! Ти заробляєш стільки, що можеш їздить вкупі з жінкою і дітьми, але тоді треба моральну уздечку надіть на свої примхи; і ти кидаєш жінку на шість місяців, а сам тут догоджаєш своїй крові... Дурак!

І в а н. І падлюка!

Крамарюк. От бач! Фортуна вдарила тебе по голові,— ти очмарів і гіомпякшав, бо побачив, що і для великого артиста, і для блазня один кінець, коли вони нехтують справедливість і догождають своєму «я»! От і вся моя правда! Коли хотів ти її знать — так знай!

Іван. Браво, браво! Молодець, Стьопа! Справжній ко-ролевський шут із класичної трагедії! Ах ти, каналія! Та ти порядний актьор, тебе не оцінили. А я ціню. Я люблю благородні слова і говорить, і слухать, хоч би вони вилітали з гадючого горла, і от зараз лишній раз упевняюсь, що хороші слова частіше всього говорять послідні падлюки. (Підходе до нього і дивиться довгенько.) Шут, ти без серця! Ти умієш лизать руки, лицемірить, обманювать і убитому судьбою чоловікові говорить суворі слова, докорять його тим, що і без твоїх докорів вогнем пекло і пече його немощну душу; тобі захотілось вилить свою жовч, яка накипіла у тебе давно, і ти без жалю нанизав на своє жало тисячу заучених давно тобою чужих слів і колов мене у наболілу душу! А де ж твоя мудрість, старий пес? А? Милосердіє, прощеніє, любов, порада старої мудрої голови, якими б ти залив мою болючу рану і умастив єлеєм кротості страждущу душу? Нема? Вон, паяц!

Крамарюк. Ка-ка-ка! Іван Макарович! І охота вам від шкапи ждать єлею? Колись у Нижнім 17 я п’яному купцеві говорив такі ж рації, а він дав мені два рази по морді, і ми зосталися друзяки. А ви стаєте на прю зо мною і ждете поради... (Плаче.) Що ж я можу вам пораять, коли я ніколи не міг собі нічого путнього пораять. (Ридає.)

Іван. Чого ти плачеш?

Крамарюк. Я співчуваю вам всім серцем!

Іван. Щиро?

Крамарюк. Клянусь моєю смер.тію, а смерті я боюся більше, ніж гріха.

Іван. Стьопо! В твоїх ядовитих словах було багато правди. Ти п’яний говорив те, що думаєш тверезий. Іди-сюда!

Крамарюк підходе, Іван його цілує.

Віднині ти не шут, а друг! Один благородний друг жінку одняв; побачу, що зробить другий! Для першого разу скажи, друг! Можу я п’яний показатися на сцені перед публич-ностю, котру я люблю за її любов до мене?

Крамарюк (думає). Не можеш, ти потеряв все — оберегай ім’я!

Іван. Благородно. Іди і скажи це саме антрепренеру. Не бійся, я беру тебе під свою оборону.

Входе посильний.

ЯВА II

Ті ж і посильни й.

Посильний. Дозвольте знать: хто з вас буде Іван Макарович Барильченко?

Іван. Я.

Посильний (подає лист). Пані прислала.

Іван. К чорту!

Посильний. Я своє діло роблю. (Кладе лист на столі і виходить.)

Іван (кида лист). К чорту.

Крамарюк (підніма і дивиться на адрес, читає). Від Марії Барильченко.

Іван. Що? (Вихоплює лист). Почерк Марусі. (Хапливо розриває лист.) Боже, вона ще тут, вона пише. (Читає.) «Іван Макарович! Коли ви получите цей лист, я буду в путі. Я знаю, що ви покинете усе і поїдете додому, щоб бачити мене. Даремно! У нас тепер нема свого дому. Дача — моя, вона задля забезпечення дітей, з нею я зроблю, що схочу, потім, а зараз беру дітей і виїду далеко, де б, ні мене, ні вас ніхто не знав. Не шукайте мене! Я присвячую своє життя дітям і остаюсь, вірною клятьбі, яку дала перед олтарем. Вам же раю, крім робочої дісціпліни, яка помогла вам матеріально, виробить нравственну, і вона поможе вам зостатись духовно ЧИСТИМ ЧОЛОВІКОхМ і колись поцілувать своїх дітей чистими устами. Дітям буду говорить, що ви емігрі-ровали в Америку. Марія Барильченко». (Прочитавшії, довго дивиться на Крамарюка, котрий витирає очі).

Крамарюк (плане). Надзвичайна женщина. Я б і сам хотів виробить нравственну дісціпліну, та не знаю як.

І в а н. Я знаю! Проти всякої отрути є ліки! Я тебе й себе вилічу... Тікать треба звідціля в натуральну життєву пристань: де стеля — небо, а діл — земля; де свіже повітря не надрива грудей; де нерви, кров і мозок урівноважені робочою дисципліною; де я колись у полі працював; де кріпкий сон обновляє сили; де спочивок від тяжкої праці дає райський спокій і тілу, і душі. Розумієш?

Крамарюк. Нічого не розумію.

Іван. Я їду сьогодні додому, і коли Марусі там вже не застану, тоді на хутір до Карпа — і ти зо мною — спасать душу! їдем?

Крамарюк. Що ж я там буду робить?

Іван. Стерегти огород, пасіку, баштан, капусту поливать.

Крамарюк. Скучно буде. А ресторанчик там є?

Іван. А-а-а! Ха-ха-ха! Ресторанчик, музика, п’яна кум-панія безесників, женіцини... Старий чорт! Треба очиститись від бруду, а то тебе Харон утопить в Стіксі 18, і не побачиш ти, як викидень, ні пекла, ані раю.

Крамарюк. Трудно очиститься!.. Я увесь багно... Можна всього мене розмить на брудну воду, а вимить вже не можна! Мене вилічать тільки гробаки в могилі!..

Іван. А мене?

Крамарюк. І тебе!

Іван. Брешеш, паяц! Я не увесь ще бруд, на мене ліг грим брудний, я його змию покутою, і очистюсь, і стану достойним достойної женщини! Сьогодні я немощний, я п’яний, і не можу віддати кров під владу мізку, а завтра я покличу на поміч всю енергію свою і поборю гріхи, а ні' - так уб’ю себе: навіщо така ганчірка здалася? Щоб вийшов потім Стьопка-паяц! (Випива вино.) Ну, марш до Усая з докладом!

ЯВА III

Входе Ваніна несміло, стає біля дверей і витирає сльози. Крамарюк бере шапку, підходе до Ваніної, цілує її в руку, піднімає вгору очі і руки, трясе руками і, хлипнувши, мов здержав плач, виходе.

Іван і Ваніна мовчать. Ваніна, не нерсміниючи позиції, плаче тихо.

Іван. Гріх мій стоїть перед моїми очима і плаче... І я плачу... п’яний гріх плаче! Ха-ха-ха! Гарна кумедія, чудові нюанси... Людя! Ти — гріх мій.

Ваніна. А ти — мій!

Іван. Ти розбила мою сім’ю!

В а н і н а. А ти — мою душу і серце!

Іван. Обоє розбиті! А хто ж винен?

Ваніна. Не знаю.

Іван. Ти. Риба йде на удочку через те, що на крючку принада. А хто принада? Ти! Хто риба? Я! Ти закинула удочку; твої очі, усмішка, молодість, краса, стан, ласкавий голос, улеслива любовна річ — принада! І я, як дурна рибка, на крючок попав! Ти піймала, а Хвиля і Маруся засмажать і з’їдять.

Ваніна (простяга до нього руки). Не дам нікому! Я тебе люблю, я з ума.зійду без тебе.

Іван. А я тебе ненавиджу!.. Я через тебе потеряв мій тихий рай, мій приют, мою безцінну Марусечку!

Ваніна. Холодну егоїстку, шпіона, що умовну прописну мораль ставить вище кохання, в якім не властен чоловік спинити свою кров. Вона має право жінки, ти її любиш, ти її не кидаєш, чого ж ще їй? А я пожертвувала своїм іменем і честю, не маючи ніяких прав, і завтра, може, я зостануся одна, покинута тобою, опльована перед цілим товариством,— і все-таки люблю тебе! Невже ж твоє широке, чуле серце мене ні крихти не жаліє?

Іван (ласкаво). Дитя моє, мені жаль тебе!

Ваніна (підбіга і стає біля Івана навколішки). Жаль?

Іван. Вип’єм, Людя, з горя!

Ваніна. Я п’яна від горя, а ти — і від горя, і від вина. Буде з нас, більше не треба! Це легкодухість; тобі не личить буть таким; перенеси, як слід мужчині, свою пригоду! Маруся не втече від тебе! Повір! А я?..

Іван (встає, дивиться на неї, бере за бороду). І ти!

Ваніна. Що, Ванюша?

Іван. Не втечеш!

Ваніна. Я прикована до тебе. (Схиляє голову йому на груди.)

Іван ласкає і цілує її в голову.

А ти хочеш, щоб я зосталася твоєю?

І в а н (дивиться на неї). Хочу, щоб і ти, і Маруся!.. У Марусі прекрасна душа, а ти — нектар життя. (Обніма її за стан, потім одводить од себе і одпихає.) Пріч! Я обе-зумів від вина, а ти користуєшся моїм станом і знов п’яниш мене диханням страсті.

Ваніна (тихо, кротко, ніжно і соромливо). Ванюша... Я? Все я... А ти?

Іван. А-а-а! І я, і я! Безуміє страсті, як і безуміє хмелю, проходе, остається чад і біль в душі. Навіщо все? Навіщо ж блискуча, паляща кров, краса, коли у ній отрута для душі? Невже у цім життя? Ах, Людя! Гріх до гріха магнитом тягне необоримо, і я не можу до тебе доторкнутись, щоб не почуть огню по нервах, який палить мою кров, і я теряю мізок!.. Прости! Дай, киця, лапку!

Ваніна простягає йому обидві руки.

Ну, мир!

Вбігає Уса й, за ним Крамарюк.

ЯВА IV Ті ж, У с а й і Крамарюк.

Усай (захекався). Іван Макарович! Іван Макарович! (Хапається за серце.) Ах!.. Стьопа, дай води! Іван Макарович! Що ви робите? (ГГв воду.)

Іван. П’ю вино... Сідайте, вип’ємо!..

Усай. Бога побійтесь! Два дні ледве ставало на вечорові розходи. Сьогодні збор — нема ні одного місця в театрі, все продано, а ви не хочете грать!

Іван. Не можу: я розбитий на голову.

Усай. Я потеряю тисячу чотириста рублів!..

Іван. Я потеряв усе — я п’яний і грать не можу.

Усай. Ви хочете мене пустить з торбами, оставить без шматка хліба мою сім’ю? (Кланяється йому в ноги.) Пожалійте будущих дітей моїх! Ще зосталося півгодини до підняття завіси, в першім акті вас нема, можна задержать початок спектакля і антракт, ви будете мать дві години; уксус на голову, сода, нашатирний спирт — і хміль пройде.

Іван. В другій годині ночі я їду додому.

Усай (пада па диван). Караул, граблять! Стьопа, дай води! Людмила ІІавловпо, рятуйте! Іван Макарович, не робіть мене банкротом! До поїзда шість годин; ви поспієте, скінчивши спектакль! (Підбіга до Ваніної.) Скажіть своє слово, поможіть нещасному антрепренеру, інакше я виїжджаю разом з Іваном Макаровичем і жалования не платю.

Вбігає капельдинер.

ЯВА V Ті ж і капельдинер.

Капельдинер. Луп Лупич!

Усай. Що, пожар?

Капельдинер. Касир прислали сказать вам, що елек-тричества нема й досі; публіка збирається; требують гроші назад, пожалуйте в театр...

Усай. Зарізали, ограбили! (До Ваніної.) Станція п’яна. (До Крамарюка.) Іван Макарович електричества не дає! (Б’е себе в груди.) Спектакля нема! Віддавай гроші — і банкрот! (До капельдинера.) І яка падлюча твар видумала ще на мою голову електричество? (До Ваніної.) Інженер десь грає в винт! (До Крамарюка.) Механік, самоучка, пішов чаю пить; кочегар — п’яний; перервався пас; проволока тріснула; електричество погасло, поправить нікому, і ніхто не... одповіда за потерю! Ах, боже мій! Навіщо ти мене зробив електричеством? (Достає хутко гроші з гаманця.) На двадцять копійок, забіжи по дорозі і купи вірьовку:

Капельдинер. Товсту чи тонку?

Вбігає другий капельдинер.

Усай. Що, що? Контрамарочники касу б’ють, лопнула водопроводна труба, залива театр?.. Бабіцька по контракту требує гроші за спектакль?.. Говори, ріж!

Капельдинер. Електричество дали, все благополучно, режисер прислали нагадать Івану Макаровичу, що вони сьогодні грають.

Усай. Електричество єсть? Да благословить бог електричество! (До капельдинера.) Початок спектакля задержать, нехай електричество грає три рази, оркестр на сцені притушіть, щоб даремно не горіло!

Капельдинер. Поняли!

Виходять.

Усай (до Івана). Спасайте! Повішусь, єй, повішусь! Хто ж вам жалування буде платить? (З сльозами.) У музикантів діточок багато, остануться бідні без молочка; пожалійте невинні тварючки!

Іван. А! Ха-ха-ха! Ради молочка для дітей музикантів буду грать п’яний.

Усай (робе земний поклін). Благодітель! (Хапа за руку, Іван не дає.)

Іван. Умова: десять день одпуску; я їду і Стьопу беру з собою.

Усай. Согласен, согласен! Стьопа! Дожени капельдинера Вакулу, візьми у нього двадцять копійок. Поклич зво-щика, Іван Макарович, поспішайте!

І в а н. Я з Людею приїду сам.

Крамарюк (до Усая). А вам ізвощика?

У с а й. Не треба, не треба — я бігом скоріще! Іван Макарович...

Іван (кричить). Буду, буду, буду!

Усай. Я'певен, я певен! (Гихо.) Людочка, мила, привозьте його скоріше! Боржом, нарзан, соду і нашатирний спірт візьму у аптекаря за контрамарку! (Пішов.)

ЯВА VI

І в а її і Ваніна.

Іван. В душі пекло... в печінці коти деруть... в мозку черви злості і досади... на серці жаль пекучий... голова п’яна,— іди забавляй публичність! Ха-ха-ха! (Б'є себе по лобі.) Паяц, паяц!

Ваніна. А після спектаклю я тебе вечерею частую на прощання, послідній раз; сам на сам з тобою погуляю!

Іван. І вип’єш?

Ваніна. А?.. Нарівні з тобою!

Іван. Ну? Ніколи тебе в хмелю не бачив. Пікантна річ! Пікантна річ! Після спектакли ти даєш спектакль для мене! (Бере її за бороду і цілує в уста). А потім я тебе уб’ю, прокляту чарівницю, щоб не доставалася нікому!

Ваніна. О, яка б я була щаслива умерти на твоїх грудях! Ваня! Давай повечеряєм, уп’ємось отрутою ласки і приймемо трутизну разом, щоб не прокидатися ніколи. Отрута у мене є!

Іван. Послідній спектакль?

В а н і н а. І послідній день мук!

Іван. Адськи ефектна сцена! Марусі телеграма: «Умираю!» Ефект! Ефект надзвичайний! Газетам — тема, публічності — розвага! Гвалт! Знаменитий артист з любовницею своєю отруїлись разом! Все соппс царство захвилюється. Драми вони не люблять, і всі прийдуть подивитись на гидку сцену самогубства... Ха-ха-ха! Фі! Як противно! Бр!.. Ні, в смерті красоти нема! Красота — життя! І я хочу жить, жить, по правді жить! Розумієш? По правді, а правди у мене самого нема... Дай же мені правди, правди, правди мені дай!

В а н і н а. На! (Цілує його пилко.) Моє кохання — правда!

Іван. Кохання — правда? Ха! І там десь Хвиля з Марусею, може, правду знайшли в коханні!.. Ох, яка страшна думка пронеслась в голові! Він завладіє чистим тілом херувима, і це все — правда! О-о-о! Прокляття! (В позі Отел-ло.) Я б краще хотів буть жабою і годуватись темничним смородом, ніж оддавати куточок в серці женщини другому! Ні, ні, ні! Тут правди нема! Нема, нема, і душа моя пере-жива невимовні муки, шукаючи її; а вона є!.. Є!.. Тілько не тут! Порай же мені, скажи мені, де правда?

Ваніна. Життя моє, радість моя, моє ти щастя! Ти — моя правда! Другої я не знаю!

Іван. Ні, Людя! Чистота життя — правда, сім’я — правда, діти — правда, і я цю правду потеряв!.. П’ятнадцять літ я будував гніздо своє і сам розвалив його, а тепер крутюсь, як гад, я боюся правди — вона сувора! Ах, Людя!.. Правда там, де свята природа, де землю поливають кривавим потом праці, де я здобув колись робочу дисципліну і тепер чую в замученій душі ніжний, тихий голос матері; вона кличе мене до свого лона! Туди, туди лечу думками, там я здобуду дисципліну нравственну!

В а 111 н а. Це мрії. Не обманюй себе: нікуди ти не поїдеш, повір мені, що...

Вбігає Крамарюк.

ЯВА VII Ті ж і Крамарюк.

Крамарюк. Ради бога! Бога ради! Іван Макарович, Людечка! Ідіть в театр! Спектакль задержали, партер стука, гальорка кричить, свистить, полиція требує починать; Луп біга, лається, б’ється об куліси головою. Кактус і портний поховались від нього на колосники,— прямо світопредстав-лення!

Іван. А!.. Суєта! Ходім! (Бере шапку.) Сьогодні, Стьопа, після спектакля — їдемо!

Крамарюк (потираючи руки). Вечерять?

Іван. На по-ку-ту!

Ваніна. Ах, Ваня, не обманюй себе: нікуди ти не поїдеш!

І в а н Ні, ні, ні! Я не обманюю себе! Егоїзм, суєтні бажання хмарою нависли надо мною, оповили мене ласощами, як дитя сповивачем, отруїли мій мозок, я учадів, віддався на волю житейського моря і потеряв свою ѵволю, а дев’ятий вал, голублячи, ніс мене до скелі, щоб розбить!.. Тепер у мене чад пройшов, скеля ще далеко, я поборюсь усіма силами душі, випливу і в тихій, ясній пристані обновлюсь душею!

Ваніна. І твій кумир — театр — покинеш?

Іван (торжественно). Обмившись сам, і в храм іскуства я чистоту внесу!

Завіса.

ПРИМІТКИ

До видання ввійшли десять із вісімнадцяти оригінальних п’єс І. К- Карпенка-Карого: «Бурлака» (1883), «Розумний і дурень» (1885), «Наймичка» (1886), «Мартин Боруля» (1886), «Безталанна» (1886), «Сто тисяч» (1890), «Сава Чалий» (1899), «Хазяїн» (1900), «Суєта» (1903), «Житейське море» (1904). Всі вони зажили великої сценічної слави за життя драматурга і не сходять зі сцени в радянський час.

Принцип розташування творів — хронологічний.

Тексти подаються за сучасним правописом із збереженням морфологічних, лексичних, фразеологічних особливостей мови письменника і його персонажів. Зокрема, сучасного правопису дотримано при написанні слів «смієсся», «журисся», «дослужисся» і т. п. У виданні зберігається паралельне написання дієслів: сіда і сідає, ходе і ходить, вчить і вчити, бунтовать і бунтувати; іменників: сем’я і сім’я, люде і люди; прислівників: тілько і тільки, скілько і скільки, тогді і тоді, нігде і ніде і т. п. Історичні події, маловідомі імена і назви, вислови, іцо коментуються, позначаються в тексті суцільною цифровою нумерацією в межах твору. Том завершує пояснення малозрозумілих сучасному читачеві слів і виразів.

Перше видання творів І. К. Тобілевича: Збірник драматичних творів Івана Карпенка-Карого. Херсон, 1886. До нього ввійшли три п’єси: «Бондарівна», «Хто винен?» (перша редакція драми «Безталанна») та «Розумний і дурень».

Друге видання: Тобілевич І. К. Твори. Львів, 1897. До нього ввійшли гГєси, які протягом 1890—1896 рр. були опубліковані у львівських журналах «Правда» і «Зоря»: «Мартин Боруля», «Сто тисяч», «Безталанна», «Що було, те мохом поросло» (перший варіант «Підпанків»), «Чабан» (перший варіант «Бурлаки»), «Сербии» (перший варіант п’єси «Лиха іскра поле спалить і сама щезне»).

Всі п’єси подаються за найавторитетнішим прижиттєвим зібранням творів драматурга: Тобілевич (Карпенко-Карш'і) Іван. Драми і комедії. Одеса, 1897, т. 1, 2; Одеса, 1903, т. З, 4; Полтава, 1905, т. 5.

Видання здійснене під наглядом автора.

Перший і другий тми були послані до цензури разом і водночас одержали дозвіл на друкування: 24 вересня 1896 р. В листі до сина Назара від

11 жовтня 1896 р. з Одеси драматург писав: «Вчора одібрав з цензури всі мої рукописи. Дозволено друкувать 10 п’єс, тільки «Не так пани, як підпанки» заборонено. Вийде два дуже гарних тома. Думаю видать гарно, принаймні хоч і дорого, зате мило, а то у нас так, як тільки українська книжка, так і чорт батька зна що: формат неможливий, печать паскудна, бумага така, що тільки оселедці обгортать...» (Карпенко-Карий І. (Тобілевич І. К-). Твори. В 3-х т. К-, 1961, т. З, с. 227). До цього видання ввійшли: «Бурлака», «Бондарівна», «Розумний і дурень», «Наймичка», «Мартин Боруля» (т. 1); «Безталанна», «Сто тисяч», «Батькова- казка» («Гріх і покаяння»), «Паливода XVIII століття» (т. 2).

Третій том одержав цензурний дозвіл до друку 22 травня 1902 р., четвертий — 13 грудня 1902 р., а вийшли з друку водночас в Одесі 1903 р. До третього тому ввійшли п’єси «Понад Дніпром», «Хазяїн», «Лиха іскра поле спалить і сама щезне», до четвертого — «Чумаки», «Сава Чалий», «Підпанки».

Ось як передає процес роботи над виданням дослідник творчості І. К- Карпенка-Карого Ол. Дорошкевич: «Автор з великою увагою стежив за друком своїх творів і беріг кожне слово, яке, на його думку, вірно відзначало його настрій. Це ясно видно з листів Карпенка-Карого до С. Єфре-мова.сТак, він не погоджується друкувати п’ятий том своїх творів у Катеринославі, між іншим, і тому, що воно має бути «без путньої коректури», а разом з тим дуже турбується поправною коректою III і IV томів, прохаючи киян взяти її на себе: «бо тоді коректа була б дуже гарна»,— пише він 12.IX 1902 р. Карпенко-Карий, напр., по-своєму виправляє стиль «Чабана», що йому надали галицького колориту в Галичині, і суворо обстоює свої назви «Суєта» і «Житейське море» супроти тих, хто ра ий йомупо'лпнути ці «Церковнослов’янізми». Отже, навіть до друкованих текстів ми можемо ставитися з деяким довір’ям, тим більше, що коректором перших двох томів був відомий М. Ф. Комар [ои], чудовий знавець мови й правопису» (Тобілевич (Карпенко-Карий) Іван. Вибрані твори. З переднім словом, примітками, за редакцією Ол. Дорошксвпча. X. — К., 1925; вид. друге. X.—К., 1930, с. 191).

Справу друкування п’ятого тому «Драм і комедій» І. К. Тобілевич доручив відомому полтавському видавцеві Г. І. Маркевичу, який, до речі, вкладав кошти у видання першого тому в Одесі.

З листів І. К. Тобілевича до Г. І. Маркевича дізнаємося про участь автора в здійсненні цього видання.

Коли видавець надіслав авторові першу частину коректури п’ятого тому, то він у листі від 22 квітня 1905 р. з хутора Надія пише Г. І. Маркевичу: «Оце передивлявся «Гандзю» друковану, і мені сильно не подобається, що коректори поправили моє «це» на «се» і ще дещо, та важко все перелічувать. Під свіжим враженням «се» прошу Вас замінить на «це». Полтавщина і Херсонщина каже «це», де взяв коректор «се» — не знаю, певно, з галіційських книжок. В посліднім акті «Суєти» дійове лице Наташа в однім місці говоре «позор». Поправте — «осудовисько». Як іде робота в друкарні? Чи багато набрали V т[ому|?» (Карпенко-Карий /. (Тобілевич 1. К.). Твори. В .'і х т., т. З, с. 271). А в наступному листі - - від 9 травня 1905 р. з хутора Надія драмаіурі що раї нагадає Г. І. Маркевичу: «Скрізь пишіть не «се», бо у,нас гак не кажуть, [а] «це», «ця», «цей». Ще нагадав. Єсть у мене слово «ігрок», треба сказати «грач» (там же). ІЦе в іншому листі до Г. І. Маркевича того ж року І. К. Тобілевич писав: «За «це» дякую, що ввели замість «се». «Се» — у нас принаймні не кажуть, не знаю, звідкіля воно взялося. В глаголах замість «ця», звичайно, слід писати «ся»: «при-йдегься», «з’явиться». На рукопись не звертайте .уваги. Писана вона чоловіком, який пе дуже-то держиться правил, а шкварить, як попало, аби швидше. Щодо знаків, то їх там скрізь бракує, бо я не маю охоти поправлять і передивлятись персписчиків - ніколи. Ставте знаки всі по-своєму. Я б з радістю переглянув коректуру, та цс трудно зробить, бо живу в захолусті, і до мене часто листи не доходять, а часописі одбираю так: 1 іюня, 23 мая, 26 мая, потім разом 24, 28, 30, а потім .знову 25, 29 і 31!.. А деякі №№? пропадають.

По-моєму, треба писать: «мабуть», «прийдуть», «каникулах», «увечері», «другим у слід», «розкурює», «забирають», «розказать судді». Взагалі скажу — робіть самі, як краще. Там же є з ким пораятись. Коли яке слово перекручене переписчиком, то напишіть,— я зараз дам одповідь» (там же, с. 440).

Незважаючи на неможливість драматургу виконати особисту коректуру видання «Драм і комедій», саме це видання, однак, слід вважати найавторитетнішим, основою для наукового видання п’єс І. К. Карпенка-Карого.

Існує думка, що друге видання перших двох томів, здійснене видавництвом «Вік» у Києві в 1910 р., пе менш авторитетне, ніж перше: «Хоч це видання друкувалося вже після авторової смерті, але текст його було виправлено чи виготовлено до друку на підставі авторових матеріалів»,— писав Ол. Дорошкевич (Тобілевич (Карпенко-Карий) Іван. Вибрані твори. Вид. друге. X.— К-, 1930, с. 191). Однак тут же вчений застеріг: «Та й це видання [...] нічим істотним не різниться від першого повного видання, друкованого в Одесі 1897 р. (тт. І і II), безперечно, вже за найближчої участі й за доглядом автора» (там же).

Готуючи до друку в цьому виданні тільки три п’єси — «Бурлака», «Безталанна» і «Сто тисяч», Ол. Дорошкевич уперше став на наукову основу, зацікавившись різними редакціями цих п’єс, відмінності яких зумовлювались двома найголовнішими мотивами: критичним ставленням самого

автора (чи сторонніх людей) до первісної редакції п’єси і вимогами царської цензури. Має рацію Ол. Дорошкевич, стверджуючи, що «його (І. Карпенка-Карого.— Р. П.) первісні ескізи й автографи дали б багато цікавого, тобто того, що вийшло безпосередньо з душі, а не під сухою вказівкою цензора» (там же, с. 193).

На жаль, особистий архів І. К. Карпенка-Карого зазнав трагічної долі: «Під час пожежі па хуторі згорів амбар, в якому було поставлено величезну скриню з різними паперами Івана Карповича. Загинули всі чернетки написаних ним п’єс і різні плани щодо нових тем та героїв» (Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі. К., 1957, с. 348—349).

Зазначивши, що за відсутності автографів (такі були хіба що в пізніших п’єс — «Хазяїн», «Гандзя», «Суєта», «Житейське море») інтерес становлять збережені цензуровані списки п’єс, Ол. Дорошкевич зробив слушний висновок: «Все ж ці цензуровані примірники — не автографи, і до того писані часто примусово, за цензорськими вказівками» (там же, с. 193). Тому за основу свого дослідження брав друковані тексти з видань 1897— 1910 рр. і тільки деякі найцікавіші варіанти подавав з рукописних джерел.

Але серйозною вадою видання, підготовленого Ол. Дорошкевичем, було свавільне редакторське втручання в текст, заміна слів, вилучення окремих реплік, передусім в комедії «Сто тисяч».

Дальший крок у науковому виданні творів І. К. Тобілевича було зроблено шеститомним зібранням: Тобілевич (Карпенко-Карий) Іван. Твори. Редакція Я. Мамонтова. Примітки П. Тиховського. К., 1929—1931, т. 1—6. У передмові до першого тому Я. Мамонтов пояснював, що в основу свого видання він поклав п’ятитомник «Драм і комедій» (1897—1905), оскільки це видання «здається, задовольняло автора (так принаймні говорить С. В. Тобілевич у листі до мене од 4 листопада 1927року)» (Тобілевич (Карпенко-Карий) Іван. Твори. К-, 1929, т. 1, с. 5). «При розподілі матеріалу ми не дотримувалися хронологічного принципу, як не дотримувався його і автор у попередньому виданні. Це тому, що І. Тобілевич, як відомо, почав свою драматургічну діяльність уже літньою людиною (на четвертому десятку) і на його творчості зовсім не відбилися різні фази індивідуального розвитку, як то буває у письменників, що починають писати за юнацьких літ. Хронологічний порядок творів І. Тобілевича не давав би можливості добрати матеріал окремих томів ні тематично, ні стилістично. А тому ми будемо дотримуватися його лише в рамках окремих томів, але самі томи будемо добирати й чергувати — скільки це можливо — за принципом стилістичним» (там же).

Практично це вийшло так: перший, другий, почасти третій томи склали п’єси романтичного характеру («Бондарівна», «Паливода XVIII ст.», «Лиха іскра поле спалить і сама щезне», «Гандзя» — т. 1; «Підпанки», «Наймичка», «Безталанна»* «Батькова казка» — т. 2; «Бурлака»* «Розумний і дурень», «Чумаки», «Сава Чалий» — т. 3), причому в першому томі — романтика історична, в другому та почасти в третьому — побутова або історично-побутова; в третьому томі — історичні та побутові п’єси, де порушуються соціальні і психологічні теми, а суто романтичні проблеми відсунуто на другий план; четвертий і п’ятий томи складаються з реалістичних п’єс, які становлять кульмінаційну точку в драматургії І. К. Тобілевича («Сто тисяч», «Понад Дніпром», «Хазяїн» — т. 4; «Мартин Боруля», «Суєта», «Житейське море» — т. 5).

У шостому томі видруковапо мемуари С. В. Тобілевич «Життя І. Тобілевича», дослідження Я. Мамонтова «Драматургія І. Тобілевича», складену П. Тиховським бібліографію творів І. К- Тобілевича, а також «Записку до з’їзду театральних діячів», кілька листів драматурга і його послужний список.

У передмові Я. Мамонтов заявив: «Авторський текст ми всюди зберігаємо непорушно. Коли ж трапляються такі місця, що надто ріжуть вуха сучасникові, то виносимо їх у додатки та примітки до кожного тому, де точно зазначаються найважливіші текстуальні зміни» (там же, с. 6).

Незважаючи на ці застеоеження й обумовлення, такий принцип підготовки текстів усе ж таки не відповідав науковим текстологічним засадам, що було цілком очевидним для едиційної практики початку 30-х років. Тому однотомне видання «Вибраних творів» з передмовою С. Щупака і анонімними примітками, ішнущспе Державним літературним видавництвом (К-, 1936), до якого включено п’єси «Бурлака», «Мартин Боруля», «Не так пани, як підпанки», «Сто тисяч», «Сава Чалий», «Хазяїн», «Суєта», декларувало в преамбулі до приміток: «Років 1897—1904 вийшла майже повна збірка його «Драм і комедій»; це видання, що друкувалось з рукописів автора, має значну документальну цінність; за втратою автографів більшості п’єс воно й повинно бути покладене в основу даного видання. Проте, не обмежившись цим, ми перевірили текст за всіма приступними нам друкованими виданнями, в деяких випадках цензурними рукописами, а то й автографами» (Карпенко-Карий (Тобілевич) І. Вибрані твори. К., 1936, с. 581).

Можливо, анонімний упорядник саме так і вчинив, як заявив, але насправді тексти п’єс у цій збірці вміщено зі значними купюрами. Примітки засвідчують, що автор серйозно поставився до свого завдання, він володів значним документальним фактажем, порівняно з видавцями шеститомного зібрання творів І. К. Карпенка-Карого Я. Мамонтовим і П. Тиховським, які не знали цензурованих списків, що зберігаються в Ленінградській державній театральній бібліотсчіі ім. А. IV Луначарського, та цензурних документів, що зберігаються в Центральному державному історичному архіві СРСР у Ленінграді (далі — ЦДІА СРСР у Ленінграді). Цілком можливо, що автором цих приміток був історик українського театру П. І. Ру-лін, який незадовго перед тим подав грунтовні примітки до «Вибраних творів» і «Творів» у 6-ти томах М. Л. Кропивницького і якого саме 1936 р. було піддано репресіям. Очевидно, на тому етапі можна було зняти тільки його прізвище і не розсипати набору.

Наступного, 1937 р., видання було повторене, але вже без приміток взагалі і без вступної статті С. Щупака, якого теж спіткала сумна доля.

На жаль, наступні видання вибраних п’єс І. К. Карпенка-Карого в 40—50-х роках були механічним повторенням видання 1936 р. За ним здійснювались переклади п’єс російською мовою.

Упорядник видання: Карпенко-Карий /. (Тобілевич /. К.). Твори. В 3-х т. К., 1960—1961 —Л. Ф. Стеценко в преамбулі до «Приміток» зазначав: «В даному виданні оригінальні п’єси подаються за збірником творів І. Карпенка-Карого «Драми і комедії» (1897—1905)» (т. І, с. 484) Це справді так, але й у цьому виданні не обійшлося без деяких купюр в окремих п’єсах.

Це видання лягло в основу й останнього упорядкованого П. М.ЧКІг-ричком і Л. Ф. Стеценком: Карпенко-Карий /. (Тобілевич /. К.). ТвОрй. В 3-х т. К-, 1985, яке, крім того, має і надто скупі примітки.

В основу даного видання вибраних п'єс І. К. Карпенка-Карого покладено прижиттєве п'ятитомне зібрання п’єс І. К. Карпенка-Карого «Драми і комедії» (1897—1905) без будь-яких купюр та замін слів і виразів.

БУРЛАКА Драма в 5 діях

Вперше надруковано в первісному варіанті під назвою «Чабан» в журн. «Зоря», Львів, 1895, № 18, с. 352—355; № 19, с. 369—372; Я? 20, с. 394—396; № 21, с. 412—414; №22, с. 430—432.

Другий варіант під назвою «Бурлака» опубліковано у вид.: Тобілевич (Карпенко-Карий) Іван. Драми і комедії, т. 1, с. З—103.

Вперше виставлено «Товариством російсько-малоросійських артистів під керівництвом П. К. Саксаганського» 15 червня 1897 р. в Кременчуці.

Наприкінці друкованого тексту другого варіанта позначено дату і місце написання твору: «1883, Єлисаветград». Очевидно, автор свідомо вдався до такоїі контамінації, оскільки істотної різниці між обома редакціями немає.

М. К- Садовський засвідчив, однак, більш ранішню дату написання твору: «Перша його п’єса «Чабан», яка тепер іде під назвою «Бурлака», була написана ще в 1882 р. і хоч посилалась до цензури, але була недозво-лена» (Садовський М. К. Мої театральні згадки.— «Літературно-науковий вісник», 1907, кн. 8-9, с. 193).

Михайло Карпович Тобілевич у своїх спогадах про старшого брата зазначив: «Уже до 1883 року він дещо перекладав, написав декілька невеликих оповідань і драму «Чабан»...» (Тобілевич М. Спомини про І. К. Тобілевича (Карпенка-Карого).— «Рада», 1913, 3 (16) вересня).

Принаймні до вступу І. К. Тобілевича на професіональну сцену, тобто до початку жовтня 1883 р., п’єса була готова.

«За декілька днів перед нашим від’їздом з Єлисавета,— писала згодом С. В. Тобілевич,— сталась у нас в театрі дуже цікава подія, що викликала велике пожвавлення серед акторів і великий ентузіазм з боку Старицького: замість репетиції весь колектив нашої трупи прослухав нову п’єсу Карпенка-Карого. Він написав її ще до приїзду трупи в Єлисавет (до 29 вересня 1883 р.— Р. П.) і тільки перед від’їздом вирішив прочитати всьому акторському гуртку. Назва п’єси була «Чабан». [...] «Чабан» справив на присутніх велике враження [...]. Михайло Петрович (Старицький.— Р. П.) уже мріяв про те, щоб швидше поставити п’єсу. «Чабана», здається, було послано до цензури другого дня. Вже далеко пізніше я довідалась, що п’єсу не дозволили до постави, бо занадто вже темними барвами, на думку цензора, було змальовано в ній життя селян» (Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі, с. 104—105).

С. В. Тобілевич помилилася, припускаючи, що п’єсу «Чабан» було надіслано до цензури наступного дня після її прочитання на трупі. Це сталося тільки через півроку.

В українському відділі фонду цензурованих п’єс Ленінградської державної театральної бібліотеки ім. А. В. Луиачарського під № 49864 зберігається рукопис драми «Чабан», здійснений українським фонетичним правописом (Кулішівкою). На титульному аркуші написано: «Чабан. Драма в 5-ти діях. Сочинение Гната Карого». В дужках іншим чорнилом невідомою рукою дописано: «Н. К. Садовский». Тут же штемпель з вхідною датою: «29 май 1884», і цензорська резолюція: «К представленню признано неудобным. За цензора драматических сочинений В. Литвинов. 1! июля 1884». Наприкінці тексту: «Соч. Гната Карого» — і знову невідомою рукою дописано в дужках: «Н. К. Садовский».

Ця дописка була не випадковою, бо саме М. К- Садовський надіслав п’єсу до-цензури. До таких заходів І. К- Тобілевич вдався, мабуть, з тих міркувань, що йому як людині «иеблагонадійній», підлеглій гласному наглядові поліції, непевно було від власного імені подавати до цензури свою п’єсу.

У ЦДІА СРСР у Ленінграді зберігаються документи, які прояснюють цензурну історію драми «Чабан». Перший з них — це відношення Головного управління в справах друку Міністерства внутрішніх справ від 6 червня

1884 р. за № 2267 такого змісту: «С.-Пстсрбургскому цензурному комитету. Главное управление но делам печати, препровождая при сем пьесу на малорусском наречии под заглавием «Чабан», просит С.-Петербургский цензурный комитет поручить одному из цензоров, знающему малорусское наречие, рассмотреть эту льесу в цензурном отношении и доставить по ней заключение с объяснением, в какой степени она удобна к постановке на сцене» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 777, он. 3, 1884 р., сгір. 3, арк. 83).

Таким знавцем української мови виявився відомий цензор О. Н. Фрей-ман. Ось його висновок, затверджений на засіданні Санкт-Петербурзького цензурного комітету 4 липня 1884 р.:

«По рассмотрению драмы «Чабан» я нахожу, что содержанием своим она производит весьма тяжелое впечатление. Изображенное в ней безотрадное положение сельского люда, до крайности приниженного и развращенного, безнаказанно обкрадываемого и обезличенного, служит как бы живым протестом на несостоятельность нынешних мероприятий как к поднятию уровня развития народа в нравственном и умственном отношении, так и к искоренению всевозможных злоупотреблений, подтачивающих общественное благосостояние.

Ввиду вредной тенденции, последствием которой легко может быть волнение умов, и вообще несоответствия названной пьесы требованиям цензурных правил, так как в ней обличаются сельские власти в совершенных над поселянами последствиях, я полагал бы: недозволить ее к напечатанию и признать неудобною к постановке на сцене, о чем и имею честь доложить комитету для представления Гл[авному] упр [авлению] по д[елам] п[ечати]» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 777, он. 3, 1884 р., спр. 3, арк. 92).

На підставі цієї рецензії С. Петербурзький цензурний комітет дав негативну відповідь Головному управлінню в справах друку, останнє, очевидно, 'повідомило М. К. Садовського про заборону п’єси (документ цей невідомий). У свою чергу М. К. Садовський мав повідомити про наслідки справи справжнього автора, який відбував заслання. Принаймні в серпні 1884 р., коли І. К. Тобілевича відвідав М. П. Старицький, у розмові про цензурні утиски щодо української драматургії «Іван'Карпович сказав, що і його «Чабана» цензура не дозволила» (Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі, с. 195). М. П. Старицький заохочував І. К. Тобілевича продовжувати працю на драматургічній ниві: «Ваш «Чабан» показав нам наочно, що у вас великий драматургічний талант. Така ясність сюжетної лінії, нічого зайвого, а до того ви вмієїе тримати збудженою увагу читача. Весь час цікаво знати, що буде далі» (там же).

Зайнявшись активно іншими сюжетами, І. К. Тобілевич не забув і «Чабана». Він вносить деякі зміни в текст: розраховуючи обійти цензуру, перейменовує дійових осіб, дає драмі нову назву «Бурлака» — від прізвиська головного героя.

Але пе тільки Павла Чабана перейменовано на бурлаку Опанаса, а й усі інші герої теж одержали в другому варіанті нові імена, саме ті, які фігурують у дальших варіантах, зокрема в останньому прижиттєвому виданні «Бурлаки». На жаль, текст цього другого варіанта п’єси невідомий. І навіть у такому замаскованому вигляді посилати саму п’єсу до цензури автор не наважується. Він включає її до «Збірника драматичних творів Івана Карпенка», отже, й за іншим псевдонімом (перший раз був «Гнат Карий»). Рукопис збірника надсилає до Херсона українському етнографові, фольклористові і громадському діячеві О. О. Русову. Останній у свою чергу 5 червня

1885 рк пересилає його до Петербурзького цензурного комітету. Ось як виглядає дальша історія тієї справи за довідкою, складеною цензурним Комітетом:

«Справка.

В июле месяце 1885 г. кол [лежский] асессор Русов представил в СПБ цензурный комитет рукопись на малороссийском наречии под заглавием «Збирнык драматычных творив Ивана Карпенка». Так как г{осподин] Русов живет в г. Херсоне, то рукопись эта, на основании предложения Главного управления по д[елам) п [ечати] СПБ цензурному комитету от И января 1884 г., № 312, была препровождена Киевскому отдельному цензору по иностранной цензуре, который, со своей стороны, 6 сентября 1885 г. препроводил ее в Главное управление, передавши эту рукопись 9-того же сентября на рассмотрение в СПБ цензурный комитет. Последний дал свое заключение по означенной рукописи 9 сего февраля, а 13 февраля (1886 р.— Р. П.) рукопись возвращена Киевскому цензору при предложении за № 614.

Рукопись Карпенко дозволена к печатанию с исключениями» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 20, спр. 218, арк. 369).

Про які саме винятки йдеться, стає відомо з інших документів, які передують процитованій вище довідці. Санкт-Петербурзький цензурний комітет у листі до Головного управління в справах друку від 8 лютого 1886 р. за № 213 писав: «Вследствие предписания Главного управления по делам печати от 9 сентября за № 3100 С.-Петербургский цензурный комитет имеет честь донести, что при рассмотрении рукоппси на малороссийском наречии: «Збирнык драматычных творив Ивана Карпенка»^оказалось, что все заключающиеся в рукописи пьесы: 1) Бондаривна, 2) Бурлака, 3) Хто винен?, 4) Чортова скала и 5) Розумный и дурень — были уже в рассмотрении комитета и подробные донесения о них представлены в 1885 году Главному управлению по делам печати [...].

Все эти пьесы комитетом были признаны возможными и к постановке на сцене и к напечатанию.

Что касается до пьесы «Бурлака», то она рассматривалась комитетом в 1884 году согласно предложению Главного управления по делам печати от 6-го июня за № 2267, имела другое заглавие, а именно «Чабан», и подписана была псевдонимом автора «Гнат Карый».

4-го июля 1884 года за № 965 комитет донес Главному управлению по делам печати, что содержанием своим (подробно в донесении изложенном) пьеса производит чрезвычайно тяжелое впечатление [...]. Поэтому комитет полагал невозможным дозволить эту пьесу ни к печати, ни к постановке на оцене.

И ныне комитет не усматривает никаких оснований к отступлению от заключений своих относительно запрещения пьесы «Чабан», теперь озаглавленной «Бурлака», и дозволения остальных четырех пьес под условием печатания их с применением к тексту правил правописания русского языка,—

о чем и имеет честь донести Главному управлению по делам печати с представлением рукописи» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 20, спр. 218, арк. 365—366).

Про це ж йшлося і в листі до виконуючого обов’язки Київського окремого цензора з іноземної цензури від 13 лютого 1886 р., № 674. Лист підписали начальник Головного управління в справах друку Феоктистов і завідую-- чий канцелярією член ради Адиковський (ф. 776, оп. 20, спр. 218, арк. 367).

Тим часом О. О. Русов, не знаючи про хід подій, надсилає до Петербурга такого листа:

«В Главное управление по делам печати коллежского асессора Александра Русова

Прошение.

5-го июня прошлого 1885 года мною была отослана в С.-Петербургский цензурный комитет рукопись под заглавием «Збірник драматичних пієс Карпенка-Карого». Затем я был уведомлен, что эта рукопись передана в Главное управление по делам печати, которое переслало ее на просмотр Киевскому отдельному цензору.

Не имея сведений до сих пор о решении цензуры относительно названной рукописи, честь имею покорнейше просить Главное управление по делам печати известить меня, разрешена ли она к печатанию, и в случае разрешения выслать мне се для печатания.

При сем прилагаются две гербо'вые марки 60-тикопеечного достоинства.

А. Русов

г. Херсон, 1886 г., 10 февраля.

Жительство имею в г. Херсоне в помещении Губернской земской управы (Александр'Александрович Русов)».

На цьому документі — резолюція олівцем: «Русов уведомлен 13 июля, прошение препровождено цензору того же числа» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 20, спр. 218, арк. 368).

І па завершення цензурної історії із збірником — ще один документ: «19 февраля 1886 г., № 688. Канцелярия Главного управлення по д[елам] п [ечати|, но приказанию г [опіодпна| начальника управления сим объявляет коллежскому аСессору А. Русову па поданное прошение, чго рукопись на мало-русском наречии под заглавием «Збирнык драматычных творив Ивана Кар-пенка» по рассмотрении ее в Главном управлении по д[елам] п [ечати] препровождена 13-го февраля на зависящее распоряжение к Киевскому отдельному цензору по иностранной цензуре» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 20, спр. .218, арк. 370).

На звороті титульної сторінки «Збірника драматичних творів Івана Карпенка-Карого», який вийшов того ж 1886 р. в Херсоні з друкарні М. Аспера тиражем 1200 примірників, е цензорський дозвіл на друк, датований 1 березня 1886 р. Тут було вміщено тільки три п’єси: «Бондарівна», «Хто винен?», «Розумний і дурень». Чому не увійшла «Чортова скала»,— не відомо: чи з волі київського цензора, чи з волі видавця або самого автора.

Щодо «Чабана» «Бурлаки», то І. К. Тобілевич пе заспокоюється. Саме другий варіант, під назвою «Бурлака», він перейменовує па «В пору приїхали^1», використовуючи для цього фразу з прикінцевої репліки Опанаса, чим намагається, очевидно, задобрити цензуру своєю лояльністю до царської влади, яка в п’єсі втілена в особах чиновників, що приїхали навести порядок у волості.

Текст третього варіанта п’єси деякий час зберігався у двох цензурованих списках: один — в українському відділі цензурованих п’єс Ленінградської державної театральної бібліотеки ім. А. В. Луначарського (№ 18349), де тепер його немає; другий — у фондах Державного музею театрального, музичного і кіномистецтва УРСР (№ 9317 с). А в ЦДІА СРСР у Ленінграді виявлено документи, які проливають світло й на цензурну історію третього варіанта п’єси.

’г' Головне управління в справах преси надсилає рукопис до Саикт-Петер-бурзького цензурного комітету, який знову звертається до послуг Н. О. Фрей-мана. Той не обходиться звичайною відпискою про цензуровану ним п’єсу, а пише нову рецензію, яку закінчує таким висновком: «Изображенное в драме угнетенное положение сельского люда, до крайности приниженного и развращенного, безнаказанно обкрадываемого и обезличенного, служит как бы живым протестом на несостоятельность нынешних мероприятий как к поднятию уровня развития народа в нравственном и умственном отношении.

так и к искоренению всевозможных злоупотреблений со стороны сельской власти, подтачивающих общественное благосостояние. Ввиду этих сообра^ жений цензор находит, что драма Карпенко-Карого по своей тенденции не удовлетворяет цензурным требованиям; а потому полагал бы признать ее неудобною как для печати, так и постановки на сцене...» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 777, оп. 4, 1887 р., спр. 6, арк. 33).

Рецензія Н. О. Фреймана лягла в основу офіційної відповіді Санкт-Петербурзького цензурного комітету від 16 лютого 1887 р. до Головного управління в справах преси:

«Вследствие сообщения от 12 декабря за № 4317, рассмотрев пьесу на малороссийском наречии под заглавием «В пору приїхали! Драма в 5 діях Карпенко-Карого», С.-Петербургский цензурный комитет имеет честь донести Главному управлению по делам печати: [...] изображенное в драме угнетенное положение сельского люда, до крайности приниженного и развращенного, безнаказанно обкрадываемого и обезличенного, служит как бы живым протестом на несостоятельность нынешних мероприятий; как к поднятию уровня развития народа в нравственном и умственном отношениях, так и к искоренению всевозможных злоупотреблений со стороны сельской власти, подтачивающих общественное благосостояние.

На основании изложенных соображений и содержания пьесы «В пору приїхали!» Карпенко-Карого Комитет полагает, что она не только невозможна к постановке на сцене, но и подлежит запрещению к напечатанию» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 26, спр. 6, 1887 р., арк. 15—19).

На підставі цього висновку 17 лютого 1887 р. на титулі списку «В пору приїхали!», що зберігається в фондах Державного музею театрального, музичного і кіномистецтва УРСР, з’явився напис: «К представлению признано неудобным».

Очевидно, обидві останні назви п’єси — «Бурлака», «В пору приїхали!» І. Тобілевич розглядав як тимчасові, паліативні, тому надалі цей твір фігурує в його листах під первісною назвою — «Чабан». У листі до І. Франка від 1 березня 1888 р. драматург пише: «Чабан» не дозволено навіть і до друку» (Карпенко-Карий І. (Тобілевич І. К.). Твори. В 3-х т., т. З, с. 215).

Відгукуючись на запрошення головного редактора львівського журналу «Зоря» Василя Лукича надіслати для друкування свої нові п’єси, І. Карпенко-Карий у листі від 27 листопада 1890 р. пише: «У мене ще п’єса «Іван Тубілець», драма в 5 діях, не дозволена теж цензурою. Тілько думаю, що Вам не випадає печатать в «Зорі» заборонені в Росії штуки, щоб часом церез це не заборонили пропуск сюди Вашої газети, а «Правда» може печатать, бо вона тут не полупається. Напишіть мені адрес «Правди» (там же, с. 220). Оскільки в матеріалах царської цензури не відклались ніякі документи про розгляд и’єсн під назвою «Іван Тубілець», не збереглися й ніякі тексти п’єси під такою назвою, то чи не збирався І. Карпенко-Карий надати своїй горемичній п’єсі «Чабан» ще одну, вже четверту, назву? Тим більше, що про п’єсу «Чабан» (чи «Бурлака», чи «В пору приїхали!») нічого не згадує.

А проте в наступному листі до В. Лукича від 16 березня 1891 р. драматург повторив: «Якщо будете бачиться з редактором «Правди» (О. Г. Бар-вінським.— Р. Я.), то скажіть йому, що у мене єсть недозволена в Росії драма «Чабан». Коли він буде її печатать, то я вишлю її, тільки нехай сам про це напише до мене» (там же, с. 223). Не відомо, чи В. Лукич мав якусь розмову з редактором «Правди» — журналу, в якому, до речі, без відома І. К. Тобілевича у 1890 р. вже була надрукована перша дія іншої забороненої в Росії п’єси — «Що було, те мохом поросло» (первісна назва — «Не так пани, як підпанки», остаточна — «Підпанки»). Принаймні сам

В. Лукич звертається до І. К. Тобілевича з проханням надіслати йому драму «Чабан», бо в листі до нього І. К. Тобілевич 29 червня 1892 р. писав: «Посилаю Вам, добродію, «Чабана» шматочками — один за другим. Може, там е помилки — не знаю, бо немає часу прочитать, але там, де помилка, то легко догадатися. В кожен конверт поклав записку своєю рукою, що ж тичеться до девізи або знака, то покладаюсь на Вас — напишіть, як самі знаєте [...]. Напишіть мені, коли одберете «Чабана» і'що з ним зробите?» (там же, с. 308). Вислів «що ж тичеться до девізи або знака» досі залишився непрокоментованим. А йдеться ось про що. Крайовий виділ Галицького сейму оголосив 24 лютого 1891 р. конкурс на кращі оригінальні українські п’єси, що мали стати власністю Руського народного театру, яким опікувалося товариство «Руська бесіда». Останній термін подачі був визначений кінцем 1891 р. Конкурсна комісія, до складу якої входили представники «народовського» табору історики літератури Ом. Огоновський, Ол. Барвінеький, В. Коцовський, голова товариства «Руська бесіда» Д. Савчак і театральний референт цього товариства Є. Олсспицький, а також голова комісії — брат цісарського намісника Галичини граф Станіслав Бадені, розглянувши твори, надіслані па конкурс, 10 грудня 1891 р. визнала, що жоден з них не може бути відзначений (серед них була драма І. Франка «Украдене щастя»), і тому продовжили термін подачі п’єс до ЗО вересня 1892 р.

Очевидно, В. Лукич вирішив, що в ситуації, яка склалася з конкурсом,- І. К. Тобілевич має якісь шапси на успіх, а тому й попросив його надіслати п’єсу «Чабан» па його адресу до Станіслава, а вже він під якимсь, ним самим придуманим девізом, переслав її на адресу конкурсної комісії. У листі до В. Лукича від 3 жовтня 1892 р. І. Карпепко-Карий перепитує: «А що, чи поспів мій «Чабан» на конкурс?» (там же, с. 225).

У наступних листах І. К. Карпенка-Карого до В. Лукича згадок про «Чабана» немає. З інших джерел відомо, що ця драма брала участь у другому етапі драматичного конкурсу, який завершився 14 січня 1893 р., але відзначена не була. Член конкурсної комісії Є. Олесницький надрукував у журналі «Зоря» звіт «Драматичний конкурс Галицького виділу крайового за рік 1892», в якому відмічав: «Драма незвісного автора п [ід] заголовком] «Чабан» написана на основі подій з громадського життя селян на Україні» і далі, стисло розповівши зміст, зробив такий висновок: «Пра вда бере гору, злочин караєсь, чабан тріумфує, а молодий парубок вінчаєсь з любою дівчиною. Сей цілий зміст штуки — боротьба правди з неправдою і гіобіда першої— се, безперечно, гарна ідея, жаль лише, що боротьбу тую в хоееп правди рішає аж власть своєю інтервенцією. Було-б далеко краще, коли б рішила її сама громада, щоби правда за-тріумфувала своєю власною силою, а не підперта екзекутивою власті. Се і найслабший момент штуки. Уклад сценічний бездоганний, закинути можна б лише те, що жіночі постаті драми доперва в останній дії являються на сцені: через те виходить річ в попередніх діях трохи монотонною. Язик драми дуже гарний, і уклад штуки свідчить, що автор є добрим знатоком як сцени, так і народного життя» («Зоря», 1893, № 3, с. 57—58).

Першу й другу премію на конкурсі здобули малохудожні і сценічно невправні п’єси — «Катря Чайківна» Надії Кибальчич (літературний псевдонім'— Наталка Полтавка) та «Мужичка» К. Ппсанецького (Ванчснка). Третю — з великими труднощами - - одержала драма «Украдене іцастя» І. Франка. Через кілька років, рецензуючи перший том «Драм і комедій» І. Карпенка-Карого, І. Франко написав про опубліковану там драму «Бурлака»: «Отся штука під назвою «Чабан» була на конкурсі Виділу крайового у Львові,— на тім самім, на якім першу премію одержала така безграмотна п’єса, як «Катря Чайківна», а другу премію одержав плагіат з Островського. Тільки тепер, прочитавши «Бурлаку», ми можемо до глибини душі завстидатися за наш тодішній' літературно-драматичний ареопаг» (Франка /. Зібр, творів. У 50-ти т. К-, 1981, т. ЗІ, с. 11). А ще згодом,

у статті «Іван Тобілевич (Карпенко-Карий)», написаній з приводу смерті драматурга, І. Франко повернеться до цієї теми і напише: «Всім пам’ятний також скандальний присуд галицького театрального жюрі, яким нагороджено одну зовсім недоладну п’єсу і одну переробку, а усунено між речі, не варті премії, талановиту і наскрізь оригінальну працю Тобілевича» (Франко /. Зібр. творів. У 50-ти т. К-, 1982, т. 37, с. 376).

Важко розгадати, чому автор надіслав В. Лукичеві не «Бурлаку», не «В пору приїхали!», які так само, як і «Чабан», не здобули дозволу на друкування й виставлення в Росії, а перший варіант драми. Адже ті незначні зміни, які спостерігаються у третьому варіанті (другий до нас не дійшов) порівняно з першим, свідчать, що автор прагнув соціально загострити образ бурлаки Опанаса Зінченка.

Рукопис першого варіанта — «Чабан» через деякий час був опублікований В. Лукичем у львівському журналі «Зоря» (1895, № 18—22).

Коли ж діло дійшло до друкування першого тому «Драм і комедій», то автор запропонував не перший її варіант — «Чабан», а другий — «Бурлака», який був майже ідентичний тексту третього. Якщо другий і третій варіанти були ідентичні, то напрошується висновок, що автор повторно подав до друку другий варіант.

Перший том «Драм і комедій» Івана Тобілевича (Карпенка-Карого) вийшов в Одесі 1897 р. в друкарні Південно-російського товариства друкарської справи з цензурним дозволом від 24 вересня 1896 р. Том відкривався драмою «Бурлака».

Успіх окрилив автора настільки, що він відважився звернутися за дозволом виставляти п’єсу на сцені. Але послав не рукопис, а друкований перший том з таким супровідним листом:

«В Главное управление по делам печати, отделение драматической цензуры коллежского секретаря Ивана Тобилевича. литераіурный псевдоним Карпенко-Карый Прошение.

Вместе с сим я отправил заказною бандеролью первый том драм и комедий моего сочинения, на малорусском языке. Между другими пие-сами помещена драма в 5 д. «Бурлака», еще не игранная на сцене.

Покорнейше прошу Главное управление, сделав надпись на первом томе о дозволении к представлению на сцене еще не игранной пиесы «Бурлака» и других, помещенных в этом томе и уже дозволенных к представлению раньше пиес,— один экземпляр возвратить мне через Елисавет-градское городское полицейское управление по жительству моему в квартире Александра Макеева (Большая улица, дом Остроухова).

Коллежский секретарь Иван Тобилевич.

25 февраля 1897 года:

Елисаветград» (ЦДІА СРСР у Ленінграді? ф. 776, оп. 25, спр. 7,

1897 р., арк. 13 і зворот).

Через деякий час Санкт-Петербурзький цензурний комітет, якому

ЗО квітня 1897 р. було доручено розглянути цю справу, відповів Головному управлінню в справах преси 5 травня 1897р.:

«В Главное управление по делам печати. 5-го марта за № 1829 канцелярия Главного управления по делам печати препроводила пьесу' на малороссийском наречии: «Бурлака» — драма в 5 д. И. Тобилевича дляѵ доставления заключения — имеет ли пьеса эта быть дозволена для сцены.

В изложенном сюжете нет ничего предосудительного и тенденциозного, почему она представляется возможною к исполнению на сцене.

О сем С.-Петербургский цензурный комитет имеет честь довести Главному управлению по делам печати и представить экземпляр собрания сочинений г. Тобилевича» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 25, сгір. 7,

1897 р., арк. 17 і зворот).

Наступного дня, 7 травня 1897 р., на титулі друкованої драми «Бурлака» в першому томі «Драм і комедій» з’явився напис: «К представленню разрешено» (Ленінградська державна театральна бібліотека ім. А. В. Лу-начарського, № 20299).

Наведені документи спростовують неточне тлумачення історії з цензурним дозволом до виставлення «Бурлаки» на сцені, яке дав П. К. Сакса-ганський у своїх спогадах: «Бурлака» під різними назвами посилався в цензурний застінок, там його піднімали на дибу й вертали з написом: «Признана к представлению неудобной». Порадившися з братом, рішили послати друкований том до цензури, сподіваючись, що між дозволеними й «Бурлака» пролізе, тим паче, що до друку його дозволено. І, о радість! В Кременчуці я одібрав цензурований 1 том, «дозволенный к представлению» 7 травня 1897 р. за № 3715» (Саксаганський П. (Тобілевич П. К.). По шляху життя. X.— К-, 1935, с. 186). Щодо цієї версії допустив неточності у своїх «Спогадах» і син І. К. Карпенка-Карого — Назар Тобілевич («Театр», 1940, № 3, с. 11).

П. К. Саксаганський засвідчив і день прем’єри «Бурлаки» в «Товаристві російсько-малоросійських артистів», яким вони удвох з І. К. Карпенком-Карим керували: «15 червня (1897 р.— Р. П.) «Бурлака» з великим успіхом пройшов у Кременчуці. Цікаво, що на другий день після вистави жандармське управління вимагало цензурованого примірника. «Со страхом веліїм» поніс я друкований перший том. Роздивились і повернули» (Саксаганський П. (Тобілевич П. К.). По шляху життя, с. 186).

Постановку вистави здійснив П. К. Саксаганський, який виконав головну роль. «Постановкою драми «Бурлака» і особливо створенням образу Опанаса Саксаганський немовби підсумував свою творчу роботу в «Товаристві» з дня його утворення. Це було його вище досягнення на той час. Вистава викликала захоплення глядачів, квитки продавались миттю, і біля зачиненого віконця каси завжди збиралися бажаючі пробратися в театр» (Тобілевич Богдан. Панас Карпович Саксаганський. К., 1957, с. 120).

Коли до «Товариства» приєднався М. К. Садовський у 1898 р., роль Опанаса була передана йому, а П. К. Саксаганський грав писаря Омеляна Григоровича.

Обидва виконавці створили яскраві образи позитивного героя тих часів — протестанта проти сваволі й насильства, борця за правду.

Достовірним, гранично переконливим був І. К. Карпенко-Карий у ролі старшини Михайла Михайловича, иаділитіш його олімпійським спокоєм людини, впевненої в безкарності своїх злочинів. «Він грав його настільки реально і правдиво, що тип старшини Михайла Михайловича викликав обурення не тільки серед публіки, яка дивилась спектакль, а й у мене,— писала С. В. Тобілевич,— хоч я вже звикла бачити майстерну гру і вже не забувала, що переді мною діє на сцені актор, та ще й в особі такої знайомої мені, близької людини» (Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі, с. 320).

На початку XX століття п’єса «Бурлака» була у репертуарі багатьох українських труп. У 1902 р. вона з’явилась і на сцсні Руського народного театру. Цю виставу вдосконалив М. К. Садовський, який очолював театр у 1905—1906 рр. Виділялась вистава цієї п’єси і в Київському театрі М. Садовського протягом періоду його існування (1907—1920 рр.).

Подається за вид.: Тобілевич (Карпенко-Карий) Іван. Драми і комедії, т. 1, с. 3—103.

1 В и с к а.— Назва населеного пункту. В Кіровоградській області є місто Мала Виска (центр Маловисківського району) і село Велика Виска (того ж району).

2 Басарабі я.— Йдеться про Бессарабію — частину сучасної території СРСР між річками Дністром, Прутом і пониззям Дунаю. Входить до

складу Молдавської РСР, а Хотинський район — до Чернівецької області, Ьілгород-Дністровський та Ізмаїльський — до Одеської області УРСР.

.Уставні грамоти — акти, якими визначалися відносини між селянамн і поміщиками після селянської реформи 1861 р. в Росії. Вони фіксували розмір повинностей, порядок виконання їх і кількість землі, що виділялася в користування селянам. Складання уставних грамот доручалося власникам маєтків, а перевірка і впровадження їх у дію — мировим посередникам. Впровадження уставних грамот, які закріплювали грабіжницький характер селянської реформи, викликало масові селянські заворушення. На Україні в 60-х роках XIX ст. серед великої кількості селянських виступів понад 650 було безпосередньо пов’язано з впровадженням устав* инх грамот.

л І ось — Іосія — ім’я іудейського царя, який вступив на престол у восьмирічному віці і царював з 640 р. н. е. тридцять один рік. За його правління відроджувалось іудейське царство.

5 «Собрание отборных песен» — один із лубочних пісенників, які широко видавались у Росії в другій половині XIX — на початку XX ст.

(> Добра горілка, краща від меду...— рядок із української народної пісні «Ой, куме, куме, добра горілка».

7 Оіі наступила та чорная хмар а...— цитується варіант української народної пісні «Ой наступила та чорна хмара».

н Надобраніч, подружи но...— наводиться варіант української народної пісні «Надобраніч, подружичко».

■' І пили донське...— Йдеться про марку вина в дореволюційній Росії.

10 И род—Ірод — загальне прозивне ім’я для дуже жорстоких людей, -трапів. Походить від імені царя Іудеї Ірода І Великого (бл. 73—4 до п. є.) Згідно з християнською міфологією, Ірод при звістці про народження Ісуса Христа (гаданого царя іудейського) наказав винищити в країні всіх немовлят. Насправді ж Ірод І помер за чотири роки до вигаданої дані народження Ісуса. Його синові, Іродові Антіпі, євангельська легенда приписує страту Івана Хрестителя і знущання над Ісусом.

11 Зеленая ліщинонько, чом не гориш, та все куриш-с я... цін ується варіант української народної пісні «Зеленая ліщинонько».

12 Оіі глибокий колодязю, золотії ключі...— варіант української народної пісні «Ой глибокий колодязю».

'■* Іуда — за біблейською легендою, один з дванадцяти міфічних апостолів - учнів Ісуса Христа; видав свого вчителя за тридцять срібників вороіам. Ім’я Іуди Іскаріота стало уособленням продажності.

РОЗУМНИЙ І ДУРЕНЬ

Комедія в 5 Оінк

Вперше* надруковано у вид.: Збірник драматичних творів Івана Кар-пепка-Карого. Херсон, 1886, с. 40—82.

Вперше виставлено трупою М. Л. Кропивиицького 9 січня 1886 р. в Одесі.

С. В. Тобілевич залишила свідчення про умови; в яких виник задум комедії. Було це в Новочеркаську, під час заслання.

«У розмовах зі мною,— пише С В. Тобілевич,— Іван Карпович намічав уже сюжет іншої п’єси з селянського життя, яку він теж хотів обов’язково паписати для села.

Ще однією страшною язвою па селі був, на його думку, ріст глитайства, потяг заможних селян до ще більшого збагачення. Тип Йосипа Степановича Бичка у Кропивиицького («Глитай, або ж Павук».—Р.П.) Іван Карпович вважав тільки одним з багатьох типів глитаїв, які п’явками сиділи на селянстві, висмоктуючи з нього кров.

. — Я пам’ятаю чудесний прототип таксго ненажери комерсанта, в якого

смак до наживи все збільшувався й штовхав його на різні злочини,— сказав якось Іван Карпович.— У нас в Кардашеві (село, в якому на протязі довгого часу довелося жити Тобілевичам) була одна сім’я. Батько, колишній чумак, нажив чималу копійчину, мав хороше Господарство і жив, так би мовити, у повному достатку. Мав двох синів. Один з них, старший, почував у собі жадобу до грошей. Все йому було мало. От він вдарився до комерції — його на селі звали «розумним» в протилежність до його молодшого брата, який готовий був задовольнятися малим, аби жити чесно й нікого не кривдити. Така байдужість до збагачення спричинилась до того, що всі рідні, а за ними й інші селяни почали звати його «дурнем».

Оті назви: розумний та дуреиь — звернули па себе пильну увагу Івана Карповича. Він добре запам’ятав обох братів і вважав, що постаті їхні дуже характерні й цікаві, і їх варто змалювати письменникові на сторінках книги.

Розумний був типом глитая, який пішов далі, ніж Бичок. [...] Він не тільки обдирає на свою користь усіх, кого може, а й обмірковує комерційного порядку махінації, щоб заробити відразу велику суму грошей. Звичайно, що він не нехтує дешевим робітником. Але межі його хижацьких заходів вже далеко ширші, ніж вони були у звичайного сільського павука, який ще не навчився грабувати в більш широкому масштабі.

Іван Карпович, відпочиваючи від переписування п’єси «Хто впнем?» за звичним для нього палітурним ділом, дуже часто повертався думкою до історії розумного й дурного братів. Я бачила, що йому пе терпиться швидше переписати й відіслати Старицькому вже раніше опрацьовану ним п’єсу «Хто винен?» і взятися до «Розумного і дурня» (Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі, с. 197—198).

На початку жовтня 1884 р., за спогадами тієї ж С. В. Тобілевич, І. К. Тобілевич «весь віддався своїм ескізам до п’єси «Розумний і дурень» (там же, с. 203), але несподівано для себе самого поринув у роботу над «Бондарівною». «Настав, нарешті, щасливий день, коли в зошиті з п’єсою «Розумний і дурень» Іван Карпович поставив слово «кінець». Отже, знов читали ту п’єсу разом, читали й перечитували [...]. Тема і сюжет п’єси «Розумний і дурень» були далекими від поезії. То була буденщина сільського життя, яка, для правдивого її змалювання, вимагала надзвичайно уважного й обдуманого ставлення. Отже, Іван Карпович подовгу спинявся над кожним реченням у п’єсі «Розумний і дурень», над кожним словом. Він намагався з самого початку, з перших же слів окремих персонажів познайомити з ними читача і показати пе тільки їхні взаємини, а й ті головні причини, які змушують їх діяти так чи інакше» (там же, с. 210). «Першою п’єсою, яку Іван Карпович старанно переписав і послав на присуд Миколі Карповичу Садовському в Миколаїв, була «Розумний і дурень». Іван Карпович попросив Миколу Садовського одіслати п’єсу до'цензури, якщо вона варта доброго слова. Він надавав їй більшого значення, ніж «Бондарівні».

Микола Карпович довго нічого не відповідав. Лист від нього прийшов лише на початку листопада. Він поздоровляв брата Івана з тим, що п’єса «Розумний і дурень» одержала дозвіл цензури від ЗО жовтня 1885 року» (там же, с. 216—217).

П. К. Саксаганський у своїх спогадах засвідчив: «У Миколаєві Садовський одержав від Карого дозволену цензурою п’єсу «Розумний і дурень». Читали п’єсу, їдучи на пароплаві до Херсона» (Саксаганський //. (Тобілевич П. К.) • По шляху життя, с. 96). Це твердження дозволяє визначити час одержання М. К. Садовським рукопису комедії «Розумний і дурень»: між 24 квітня і 15 травня 1885 р., оскільки трупа М. Л. Кропивницького, в якій працювали М. К. Садовський і П. К. Саксаганський, саме в цей час гастролювала у Миколаєві. До Херсона трупа переїхала з Миколаєва

16 травня 1885 р. Однак П. К. Саксаганський помилився, стверджуючи,

ШОМ. К. Садовський одержав уже дозволену цензурою п’єсу «Розумний і дурень». Насправді ж М. К. Садовський сам послав п’єсу до цензури:

«В Главное управление по делам печати, в театральное отделение драматической цензуры артиста Николая Карповича Садовского Прошение.

Представляя при сем приобретенную мною от автора пьесу «Розумний і дурень» в двух экземплярах, имею честь покорнейше просить о разрешении ее для постановки на сцене, выслать по рассмотрении по следующему адресу, через Елисаветградское цензурное полицейское управление для передачи мне в д [еревню] Кордашевку. При сем прилагаю две марки 60 коп. достоинства.

Артист Н. Садовский.

1885 года, 5-го сентября, г. Киев» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 25, 1885 р., спр. 3-П, арк.16).

10 вересня 1885 р. Головне управління в справах преси за № 3109 переслало примірник п’єси на розгляд до Санкт-Петербурзького цензурного комітету. Процензуру вати п’єсу,було доручено Н. О. Фрейма ну, на підставі доповіді якого комітет прийняв рішення рекомендувати п’єсу до вистави (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 777, оп. З, 1885 р., спр. 5, арк. 103, 135—136, 138—139). 28 вересня 1885 р. за № 1788 Санкт-Петербурзький цензурний комітет доповів про це Головному управлінню в справах преси, яке прийняло остаточне рішення про дозвіл п’єси до вистави (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 25, 1885 р., спр. 3-П, арк. 18—19).

У Ленінградській державній театральній бібліотеці ім. А. В. Луначар-ського за № 23326 зберігається цензурований список п’єси: «Розумний і дурень. Комедія в 5 діях. Соч. Ивана Карпенка». На титулі є цензорська резолюція: «К представлению дозволена. Цензор драм [атических] сочинений. 20 октября 1885 г.». До того, як п’єсу «Розумний і дурень» надіслав до цензури М. К- Садовський, вона була включена О. О. Русовим до «Збірника драматичних творів Івана Карпенка», надісланого до цензури в Петербург

5 червня 1885 р. Дозвіл до друку одержано аж 1 березня 1886 р. в київській цензурі, а збірник вийшов друком того самого року в Херсоні.

Тим часом відбулася вже прем’єра вистави комедії «Розумний і дурень».

У спогадах М. К. Садовського читаємо: «Трупа під орудою М. Л. Кропив-ницького почала літній сезон 1885 р. в Миколаєві і закінчила сезон зимовий в Одесі. В цей сезон Карпенко-Карий прислав мені свої дві п’єси: «Розумний і дурень» і «Бондарівна». Обидві я Послав до цензури і коли відібрав дозвіл, то вони вперше пішли в Одесі, де мали величезний успіх» (Садовський М. К. Мої театральні згадки, с. 15). У спогадах П. К. Саксаганського знаходимо уточнення цієї інформації: «В Одесі поставили обидві п’єси Карпенка-Карого. Першим пішов «Розумний і дурень». Головні ролі грали: Каленпка — Кропивпицький, жінку його — Псревсрзєва, Михайла — Са-довськпй, Данила — Саксаганський, Мар’яну — Запьковецька, матір її — Затиркевпч. Кропивпицький грав хороше, Затиркевич теж. Садовський грав добре, але підбільшив характер Михайла: він зробив з нього надзвичайного злочинця. Загримувався рудою, веснянкуватою потворою. Зань-ковецька, як артистка, ролі не зіпсувала, хоч роль Мар’яни не для неї. Тут треба вміти вичитувать резонерські монологи, чого Марія Костівна не вміла, а драматичного в ролі нічого нема; було хороше, та не для Заньковецької. Я старався, а грав поганенько: Кропивницький своїми вказівками зіпсував мою роботу. Після гарячого монологу (в кінці другої дії) треба було мені стояти в позі, як і слід, скінчивши високу сентенцію; а Марко Лукич примусив мене стати навколюшки, а потім, ніби помолившись, бадьоро вийти

з кону. Це проти всякої логіки в технічнім розумінні: я розхолодив той настрій, що зробив гарячим монологом. Взагалі п’єса подобалась: це було щось нове — і змістом, і ідеєю» (Саксаганський П. По шляху життя, с.99).

Прем’єра, про яку тут ідеться, відбулася 9 січня 1886 р. («Одесский вестник», 1886, 10 січня; «Одесский листок», 1886, 11 січня та ін.). Відтоді комедія «Розумний і дурень» стала однією з найрепертуарніших п’єс в українському дожовтневому театрі.

Автор не задовольнився варіантом п’єси, яка у тотожних списках одержала в 1885 р. дозвіл до вистави і в 1886 р.— до друку. На згаданому вище примірникові списку, дозволеного 20 жовтня 1885 р. до вистави, є ще одна цензорська резолюція пізнішого часу; «К означенной пьесе разрешается добавить слова: «Или браг па брата». Цензор драматических сочинений. 18-го июля 1890».

Готуючи перший том зібрання драм і комедій, І. К. Тобілевич включив до нього дещо стилістично виправлений текст комедії «Розумний і дурень», який датовано: «1885. Новочеркаськ».

Подається за вид.: Тобілевич (Карпенко-Карий) Іван. Драми і комедії, т. 1, с. 189—282.

1 Новоросія (Новоросійський край) — історична область на півдні України і частково на півдні Росії. Виникла у зв’язку з освоєнням Російською державою території Північного Причорномор’я в другій половині XVIII ст. З 1812 р. охоплювала Катеринославську, Таврійську, Херсонську губернії і Бессарабську область.

Ч о р н о м о р і я.— Йдеться про так звану Чорноморську кордонну лінію (проходила від гирла річки Лаби до Азовського моря по правому березі річки Кубані), куди в 1792 р. було переселено утворене в 1788 р. з колишніх запорізьких козаків Чорноморське козацьке військо, а в наступних десятиліттях — колишні українські козаки з Чернігівської, Полтавської і Харківської губерній, а також українські і російські селяни-втікачі. В 1860 р. Чорноморське козацьке військо було об’єднано з частиною Кавказького лінійного козацького війська і перейменовано на Кубанське, козацьке військо.

3 ... н а П егр а...— Йдеться про релігійне християнське-'свято Петра, яке припадало на 29 червня за ст. ст.

4 Співай кому іншому лазаря! — У Євангелії є оповідання про жебрака Лазаря, який, покритий струпами, лежав під ворітьми багача і радий був крихтам з чужого столу. Старці співали духовну пісню (псальму) про багача і Лазаря, яка перейшла у фольклор, втративши ознаки свого первісного літературного прототипу. В ній йшлося про соціальну нерівність. Пісня була в репертуарі кобзарів і лірників XIX ст. «Співати лазаря» — прикидатися нещасним, прибіднюватись.

5 Пилипівка.— Йдеться про так званий різдвяний піст, який починався, за церковним календарем, у день святого Пилипа — 14 листопада за ст. ст. і тривав до різдва.

6 Несу воду, несу воду, коромисло гнеться — варіант української народної пісні «Несу воду».

7Та туман яром...— варіант української народної пісні «Та туман яром».

8 О й із-за гори та буйний вітер віє — варіант української народної пісні «Ой із-за гори».

9 Покрова — реЛІГІЙне СВЯТО ПОКрОВИ ІірССВЯТОЇ б0Г0р0ДИЦІ, ЩО ВІД’

значається православною церквою 1 жовтня за ст. ст.

НАЙМИЧКА Драма в 5 діях

Вперше надруковано окремою книжкою: Карпенко-Карий І. Наймичка. Драма в 5 діях. Херсон, 1887, с. 1—54.

Вперше виставлено трупою М. Л. Кропивницького (під тимчасовим керівництвом М. К. Садовського) 15 липня 1886 р. в Ростові-на-Дону.

Про задум п’єси і процес роботи над нею С. В. Тобілевич згадує: «Кінчаючи п’єсу «Розумний і дурень», їван Карпович уже мріяв про те, щоб змалюзати прекрасний образ благородної, чесної, незайманої селянської дівчини — цілковиту протилежність образу Мар’яни. Він дуже часто розповідав мені про ідеал хорошої, благородної дівчини-дитини, образ якої переслідував його не тільки в думках, а й у сні. Він прагнув відтворити його в якому-небудь творі і навіть почав уже говорити про окремі моменти того нового твору, ще не знаючи його назви й імені героїні.

Так зароджувався сюжет «Наймички». Мозок Івана Карповича діяв тоді «безперебійно» й без відпочинку. Спав він дуже мало, і я почала турбуватися про його здоров’я.

— От закінчу «Наймичку», тоді й відпочину,— заспокоював він мене.— Треба писати, коли є про що і коли душа прагне роботи [...].

Немало праці поклав Іван Карпович на створення дорогого для нього образу дівчини, сироти, яка рано втратила свою матір і опинилась сама-однісінька на білому світі, без родичів і будь-якої ласкавої опіки. Оповідаючи мені про можливий зміст нової п’єси, в якій та знедолена сирота мусила бути головним персонажем, він цілком випадково назвав її Харити-ною. Так те ім’я й залишилося в п’єсі, він його вже не міняв. Дівчини, такої точнісінько, якою він збирався намалювати свою героїню в «Наймичці», він, звичайно, не бачив, але окремі її риси спостерігав у сгльських Дівчат. Тому його Харитину можна з певністю назвати збірним жіночим образом. У ньому сконцентрувались всі ті характерні особливості молодої дівчини, які захоплювали автора» {Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі, с. 213—215). І далі: «Поставити Харитину в остаточне, кругле сирітство, зберігаючи життєву правду, виявилось не так уже й легко для письменника [...}. Тому він аж тричі писав зміст п’єси, не задовольняючись ні однією версією. [...]

Нарешті, вузлик інтриги було ним зав’язано, зміст накреслено і весь сюжетний матеріал розподілено по окремих діях. [...]

— Нехай трохи відстоїться,— сказав він, ховаючи свій зошит з планом і змістом «Наймички» (там же, с. 216). Ще далі С. В. Тобілевич стверджує, що «після того, як була здійснена постановка обох п’єс, дозволених цензурою» (там же, с. 221), тобто, після прем’єр «Розумного і дурня» (9 січня 1886 р.) і «Бондарівни» (31 січня 1886 р.), «Іван Карпович з новим запалом узявся до створення «Наймички». Тепер уже він дуже мало говорив, а весь час був заглиблений у свою творчу роботу» (там же, с. 221). «Нарешті, п’єсу було закінчено й переписано аж двічі, один раз для обробки її остаточно, а вдруге — спеціально для цензури. То було на початку березня місяця 1886 року» (там же, с. 222). Влітку 1886 р. до Новочеркаська прибула українська трупа М. Л. Кропивницького, але на цей раз без нього, під тимчасовим керівництвом М. К. Садовського. «Скориставшися з перебування братів у Новочеркаську,— пише С. В. Тобілевич,— Іван Карпович [...] прочитав їм «Наймичку». Вона давно вже була на розгляді театральної цензури, і ми чекали на її повернення до нас з дня на день. П’єса дужеспо* добалась усім, але кінець її викликав деякі зауваження з боку Саксаганського. Він радив трохи змінити його, викинувши останні слова адвоката: «От так проісшествіє». Казав, що вони можуть розхолодити драматичний настрій у публіки. Іван погодився з ним, переробив кінець, і п’єса ставилась на кону без отих слів. У кінці травня ми одержали цензуровану «Наймичку». Дозвіл на її показ мав дату: «9 травня 1886 року». На сцену вона потрапила 15 липня того ж самого року. Трупа переїхала тоді до Ростова, де й відбулась прем’єра» Дтам же, с. 231).

Цензурна справа з розглядом «Наймички» Н. О. Фрейманом збереглася у фонді Санкт-Петербурзького цензурного комітету (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 777, оп. З, рік 1886, спр. 10, арк. 53, 73—75, 123, 153—155).

■. ' Поданий до цензури’список п'єси зберігається в Ленінградській державній театральній бібліотеці ім. А. В. Луначарського (№ 47454). На титулі напис: «Наймичка. Драма в 5 діях Карпенка-Карого». І цензорська резолюція: «К представлению дозволено. Цензор драмат [ических] соч[ішений].

5 мая 1886».

У спогадах М. К. Садовського читаємо: «Трупа зоставалася під моєю орудою і грала весь літній сезон у Ростові та Новочеркаському. В цей же таки сезон прийшла з цензури п’єса «Наймичка» Карпенка-Карого, і в тому ж таки Ростові була вперше виставлена.

Що сказати про першу цю виставу? На виставу приїхав крадькома з Новочеркаського сам К.-Карий і, сидячи в театрі, плакав. «Наймичка» так захопила всіх, і слухачів, і акторів, що були такі сцени, де й публіка, і актори, і навіть суфлер, якому це зовсім не належить, плакали, захльобуючись сльозами. П’єса зразу сподобалась публіці і пройшла

з великим успіхом кілька разів» (Садовський М. /С Мої театральні згадки, с. 16).

Про це ж є і в спогадах П. К- Саксаганськаго: «З Новочеркаська трупа переїхала до Ростова. Тут уперше була поставлена «Наймичка» 15 липня І886 року. На виставу приїздив автор і був задоволений. Після четвертого акту він сказав мені: «Я думаю, що ти вже ніколи не проведеш так цю сцену». За цензурованим примірником сцена кінчалась так: «Мелашка. А вам що? Ледачому туди й дорога. Нащо вона вам здалася? Хіба я вас не кохаю? Цокуль. Та відчепись ти к чорту з коханням: в печінках уже воно в мене сидить. (Завіса)».

Коли «Наймичку» читали в Новочеркаську, а п’єса була в цензурі, Карпенко прочитав нам іншу редакцію цього акту, що починається з виходу Аблаката і кінчається монологом Цокуля: «О господи, аж ось коли ти покарав мене за моє лукавство» і т. д. Рішили оставить п’єсу за цією редакцією. [...]

П’єса мала великий успіх; Заньковецька в «Наймичці» була на недосяжній височині» (Саксаганський П. К. По шлйху життя, с. 104—105).

Отже, П. К. Саксаганський засвідчив, що прем’єра «Наймички» в Ростові-на-Дону відбулася не за тим варіантом, який був посланий до цензури, а з окремими додатками, які на той час цензури ще не пройшли. Про характер цих додатків свідчить їх рукописний примірник, що зберігається в Ленінградській державній театральній бібліотеці ім. А. В. Луначарського (№ 47454 - а). На першій сторінці рукопису є цензорська резолюція: «К представлению признать неудобным. За цензора драматических] соч [мнений] надворный советник. 21 декабри 1886». Причину заборони з’ясовує доповідь Н. О. Фреймана, що збереглася в фонді Санкт-Петер-бурзького цензурного комітету (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 777, оп. 3, 1886 р., спр. 10, арк. 286, 288—291), на підставі чого було послано такий лист Саикт-Петербурзького цензурного комітету від 20 грудня 1886 р., № 1796, до Головного управління в справах преси:

«В Главное управление по делам печати.

Цензор действительный статский советник Фрейман, рассмотрев доставленное из канцелярии Главного управления по делам печати при отношении от 12-го декабря за № 4438 добавление к разрешенной к представлению драме на малороссийском наречии под названием «Наймичка», представил

о нем следующее заключение.

Добавления эти сделаны с целыо рельефнее очертить характер некоторых действующих лиц, а главное уяснить происхождение героини драмы, наймычки Харытины. В ныне представленных добавлениях к пьесе наведенными адвокатом справками разъясняется, что Харытина никто иная, как незаконная дочь ее же любовника Цокуля. Понятно, что случайно раскрывшийся возмутительный факт разом меняет характер пьесы и вместо симпатичного к ней отношения должен возбудить омерзение, так как восстановление в печати, а тем более на подмостках сцены, несомненного факта о преступной связи отца с дочерью не только оскорбляет нравствен*. ное чувство, но и выходит из пределов всякого приличия.

По мнению цензора, добавления к пьесе «Наймычка» неудобны как для печати, так и для исполнения на сцене.

Вполне соглашаясь с мнением цензора, имею честь донести об изложенном на благоусмотрение Главного управления по делам печати, с представлением рукописи отрывков.

Председательствующий член совета Главного управления по делам печати» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 26, спр. 5, 1885 р., арк. 64—85).

Отже, додатки були заборонені до виставлення. Без них п’єса була надрукована окремим виданням: Карпенко-Карий Іван. Наймичка. Драма в 5 діях. Херсон, 1887.

І тільки готуючи перший том «Драм і комедій», І. К. Тобілевич вніс їх у текст п’єси. Наприкінці автор позначив дату і місце написання: «1885. Новочеркаськ». Насправді в 1885 р. він тільки приступив до п’єси, а закінчив ЇЇ, як видно з попередніх доказів, у 1886 р.

Про враження І. К. Тобілевича від прем’єри, що відбулася 15 липня

1886 р. в Ростові-на-Дону, С. В. Тобілевич записала таке:

«Повернувшись до Новочеркаська, Іван Карпович довго згадував ту виставу, багато говорив про неї та про її виконавців, найбільше захоплюючись грою Заньковецької.

— Вона змалювала такий образ Харитини, про який я міг тільки мріяти,— казав він.— Я побачив на сцені не артистку в ролі Харитини, а справжню Харитину, щиру, чесну сільську дівчину, з чистим серцем, з високо-благородною вдачею. Простота, невимушеність, правда і глибока моральна незайманість були головними рисами виконання цієї ролі геніальною артисткою. Іван Карпович у захваті казав:

— Це вже не великий талант, а геніальність!

За його словами, гра Заньковецької в «Наймичці» не тільки піднімала її на самий високий щабель театрального мистецтва, а й увічнювала ім’я артистки, поставивши його поряд уславлених імен, відомих усьому культурному світові» (Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі, с. 232).

Цю думку І. К. Тобілевича підтвердили гастролі в Петербурзі трупи М. Л. Кропивницького 11 листопада 1886 р.—15 лютого 1887 р., під час яких «Наймичка» пройшла двадцять два рази. М. К- Садовський у своїх спогадах свідчить: «Особливо цей вияв симпатій захопив увесь Петербург після постави п’єси «Наймичка», коли виступала М. К. Заньковецька. Щось невимовно дивне, неописане трапилось. Це був такий тріумф українського слова, якого більш ніколи воно не зазнавало» (Садовський М. К- Мої театральні згадки, с. 20). П. К. Саксаганський до цього додав: «На вистави приходив і знаменитий зоїл Суворін. Після «Наймички» він, побачивши Данила Лукича Мордовцева, сказав: «Ныне отпущаеши раба твоего по глаголу твоему с миром». З того часу і до кінця життя свого він зостався прихильним до Заньковецької і почасти до Кропивницького» (Саксаганський П. К. По шляху життя, с. 122).

Йдеться про полярні позиції в поглядах на стан і перспективи української культури, які виявляли український та російський ліберально-демократичний письменник Д. Л. Мордовець (Мордовцев), котрий, живучи у Петербурзі, прихильно писав про вистави трупи М. Л. Кропивницького, і російський буржуазний журналіст, видавець, театральний критик і драматург

О. С. Суворін, який на сторінках власної пресловутої газети «Новое время» образливо писав про українську мову і драматургію, однак не міг приховати свого захоплення від майстерності «малоросійських» акторів. Статті

О. С. Суворіна були видані у збірнику «Хохлы и хохлушки» (Спб., 1907). У рецензії на виставу «Наймичка» («Новое время», 1886, 12 грудня) він писав: «Наивность простой девушки, что-то милое, детское увидел я только теперь. И как она просто сказала Панасу, что любит его, и как заплакала она, когда он грубо оттолкнул ее! Это был детский плач со всхлипыванием, которые нет-нет да и прорывались во время разговора. Иначе эта робкая и наивная душа и не могла плакать, как по-детски трогательно и жалобно. Ни одного фальшивого звука, ни одного жеста, которые бы противоречили цельно замеченному типу. Вот где истинный талант, вот где настоящее актерское творчество, напоминающее Мартынова и Щепкина». І далі: «Она только раз выходит из себя, когда «хозяин» говорит ей, что «прошлого», ее невинности и честности, уже не іюротншь. Это страшное сознание повергает девушку в такое мучительное отчаяние, какое можно видеть только в жизни, да и то в исключительных случаях. И рыдания, и гнев на себя и на весь мир, и какие-то стоны отчаяния и муки повергли зрителей решительно в оцепенение. Никогда ничего подобного я не видел на сцене. Это выше описания, выше того впечатления, которое подсказывают рукоплескания и крики «браво» (Суворин А. С. Хохлы и хохлушки». Сиб., 1907, с. 16, 18—19).'

У зв’язку з високою оцінкою О. О. Суворіним Заньковецької в «Наймичці» І. К. Тобілевич у листі до М. К. Садовського і М. К. Заньковецької в січні 1887 р. пише: «Это успех не только театральный, нет, это успех, за который любящие свою родину южане должны вовеки веков помнить имя артистки. Должны иметь се портрет и, передав его потомству, сказать: вот талант, который показал перед всеми, что [наш язык] не есть язык только чабанов, а что на нем можно писать и приводить в трепет'узурпаторов художественною передачею простейшей истории!» (Державний музей театрального, музичного і кіномистецтва УРСР, № 1525).

Подається за вид.: Тобілевич (Карпенко-Карий) Іван. Драми і комедії, т. 1, с. 283—381.

1 Ходім турка воюват ь...— варіант української народної пісні «Ходім турка воювать».

2 Соломон (?—928 до н. е.) —цар Ізраїльсько-Іудейського царства у 965—928 рр. до н. е. Згідно з біблійною традицією уславився надзвичайною мудрістю. За легендою, він автор деяких книг Біблії (у тому числі «Пісні пісень»).

3 Осиковат а.— В колишньому Єлисаветградському повіті було два села з назвою Осикувате: одно з них тепер у Кіровоградському районі, друге — в Бобринецькому на Кіровоградщині.

4 О й п а г о р і, и а горі..- варіант української народної пісні «Ой на горі, на горі».

МАРТІНІ БОРУЛЯ Комедія в 5 діях

Вперше надруковано у львівському журн. «Зоря», 1891, № 7, с. 127— 131; № 8, с. 149—152; № 9, с. 167—172; № 10, с. 187—191.

Вперше виставлено трупою М. Л. Кропивиицького у травні — червні

1887 р. в м. Новочеркаську.

Про початок роботи над п’єсою С. В. Тобілевич записала: «Ще не одіславши «Наймички» до цензури (тобто до початку березня 1886 р.— Р. П.), Іван' Карпович узявся ретельно працювати над «Мартином Бору-лею». П’єса, як то кажуть, була взята з сімейної хроніки Тобілевичів. Думка про ^еї давно вже зародилася в Івана Карповича, ще тоді, коли він, сидячи за палітурками, розповідав мені про прагнення Карпа Адамовича піднятися трохи вище над рівнем селянської верстви. Він говорив про значення показу на сцені, перед широким колом громадянства, трагічного становища поневоленої людини, яка борсається в лабетах безправності, бажаючи добитись хоч якихось куценьких прав.

«Мартин Боруля» Івана Карповича, хоч і має назву комедії, є, проте,

по суті глибоко соціальною драмою. За П неначебто веселим сміхом,-відчуваються гоголівські сльози і чується голос великого російського класика: «Над чим смієтесь? Над собою смієтесь!» Іван Карпович у такому саме напрямку творив свого героя Мартина, в дійсності, не такого уже й смішного, як воно здається. Багато комічного й веселого автор викинув при переписуванні п’єси, і коли я благала його не викидати, він казав мені польською мовою:

— Со хапасііо, іо піе гсігоѵѵо.

— Усе треба робити в міру,— казав він іншим разом.— Сміх хоч і весела річ, а коли його забагато, то від нього може й занудити.

Викинуті сценки я переписала власноручно й заховала в окремій скрииьці. Мені шкода було загубити їх» (Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі, с. 222—223).

С. В. Тобілевич стверджує, що під час гастролей трупи М. Л. Кропив-иицького в Новочеркаську влітку 1886 р., «скориставшися з перебування братів у Новочеркаську, Іван Карпович поділився з ними своїми планами» (там же, с. 231) і називає серед них «Мартина Борулю», але далі С. В. Тобілевич помиляється, коли каже, що І. К. Тобілевич закінчив переписувати «Мартина Борулю» у Новочеркаську в 1886 р. «під впливом схвальних рецензій та листів від братів з Петербурга» (там же, с. 233), бо гастролі трупи М. Л. Кропивницького в Петербурзі проходили протягом 11 листопада

1886 р. —15 лютого 1887 р. Насправді ж рукопис комедії «Мартин Боруля» було надіслано до цензури влітку 1886 р., а дозвіл виставляти п’єсу Головне управління в справах преси дало 23 серпня 1886 р. (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 777, оп. З, 1886 р., спр. 10, арк. 122, 146—147, 149). Стає неясним, чому майже цілий рік цю п’єсу трупа М. Л. Кропивницького не виставляла, зокрема і під час гастролей в Петербурзі. За свідченням П. К. Саксаганського, тільки під час літнього сезону 1887 р., перебуваючи в Новочеркаську (10 травня — 4 червня) вперше було поставлено «Мартина Борулю» (Саксаганський ТІ. По шляху життя, с. 125).

Щоправда, на сторінках місцевої газети «Донская речь» цей факт не відбитий. Немає підстав стверджувати, що на прем’єрі був присутній І. К. Тобілевич (Цибаньова О. С. Літопис життя і творчості І. Карпенка-Карого (І. К. Тобілевича). К-, 1967, с. 52). І хоч офіційний документ показує, що І. К. Тобілевич виїхав з Новочеркаська на хутір Надія 5 червня 1887 р. (ЦДІА СРСР, у Ленінграді, ф. 102, спр. 1356, арк. 85), тобто наступного дня після закінчення в Новочеркаську гастролей трупи М. Л. Кропивницького, можна гадати, що трапилося це раніше. Бо як стверджує С. В. Тобілевич: «Коли влітку 1887 року наша трупа знову була в Новочеркаську, маючи в своєму репертуарі і «Мартина Борулю», і «Безталанну», пас там вона вже не застала. Ми проживали тоді на хуторі» (Тобілевич С. Мої стежки

і зустрічі, с. 235).

На сторінках преси згадка про виставу «Мартина Борулі» вперше з’являється під час гастролей трупи М. Л. Кропивницького в Москві: газета «Новости дня» від 23 вересня 1887 р. повідомила, що 22 вересня 1887 р. відбулася вистава комедії «Мартин Боруля». Протягом московських гастролей (з 2 вересня до 17 листопада 1887 р.) «Мартина Борулю» було показано чотири рази, причому остання вистава — бенефіс М. Л. Кропивницького, який виконував головну роль Мартина Борулі. Переїхавши на гастролі до Петербурга, з 22 листопада 1887 до 7 січня 1888 р., трупа М. Л. Кропивницького показала й тут «Мартина Борулю» шість разів. Московська і петербурзька преса високо оцінили сценічні якості комедії і високомистецьке її сценічне втілення. Так почалася сценічна історія однієї з перлин української класичної драматургії, що безперервно триває ось уже сто років.

Після закінчення періоду гласного нагляду поліції І. К. Тобілевич вступає до трупи М. К. Садовського, яка грає в Севастополі, і згодом, під час гастролей в Одесі,_вводиться у виставу «Мартин Боруля» на заголовну роль,

й'якій уперше виступив 9 січня 1889 р. і яку бездоганно виконував упродовж усього свого сценічного життя.

У листі до І. Франка від 1 березня 1888 р. драматург називає «Мартина Борулю» серед своїх неопублікованих п’єс, але зазначає, що вона йде на сцені (рукописний відділ Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР (далі — ІЛ), ф. З, № 1605, арк. 52).

«Мартином Борулею» зацікавились у Галичині. Редактор журналу «Зоря» В. Лукич восени 1890 р. звертається до І. К. Тобілевича з проханням надіслати текст п’єси для друкування в журналі. І. К. Тобілевич в листі від

27 листопада 1890 р. з Єлисаветграда пише: «З охотою вишлю для Вашого журналу ніде ще не друковані мої твори «Мартин Боруля» і «Сто тисяч», і оце на Днях дав переписувати «Борулю», а Ви напишіть мені сюди мерщій у книгарню Менчица: по скільки аркушів поштового паперу великого формату можна вкладати в рекомендований конверт, бо мені це перший раз приходиться посилать за границю листи, то я гаразд не знаю порядків. Може, двох п’єс буде для Вашого журналу багато, то Ви напишіть мені, щоб даремно не переписувати» (Карпенко-Карий І. (Тобілевич І. К.). Твори. В 3-х т., т. З, с. 219—220). А в наступному листі — від 21 грудня 1890 р. з Єлисаветграда відповідає: «Скоро вишлю Вам частину комедії «Мартин Боруля» [...] У нас заборонено друкувати кулішівкою, то я привик і писати так, як дозволяють, а через це Вам прийдеться правописапіє в «Борулі» поправити на кулішівку» (там же, с. 221). А 8 лютого 1891 р. І. К. Тобілевич повідомляє з Єлисаветграда В. Лукича: «Посилаю Вам кінець «Борулі». Пришліть мені звістку — чи одібрали Ви листи цієї комедії, чи, може, який в дорозі загубився?» (там же, с. 222).

Ще згодом, 16 березня 1891 р., в листі до В. Лукича І. К. Тобілевич пише з хутора Надія: «Я Вас просив, щоб Ви мене оповістили, чи одібрали всі листи «Мартина Борулі», а тим часом пройшов цілий місяць, і я не маю одповіді на це питання. [...] Може, «Мартин» Вам не до вподоби [...]» (там же). Насправді ж «Мартин Боруля» саме тоді готувався до друку, бо, вже починаючи з квітня, ця п’єса з’явилася на сторінках «Зорі». Передплатник цього журналу І. К. Тобілевич у листі до В. Лукича від 27 липня 1891 р. з Катеринослава пише: «Просю Вас вислати мені передрукованого в книжку «Мартина Борулю» в Севастополь, Літній театр, де ми граємо з 15 августа до 15 сентября» (там же, с. 223). Але окремою книжкою тоді «Мартин Боруля» не вийшов. Незабаром, К) листопада 1891 р , під час виступів Руського народного театру товариства «Руська бесіда» в Коломиї, па бенефіс С. Яновича було показано нремЧру вистави «Мартин Боруля», яку проіягом півроку грали ще у Станіславі і Львові.

У Ленінградській державній театральній бібліотеці ім. А. В. Лупачар-ського зберігався цензурований рукописний нримірпнк «Мартина ІЗорулЬ

з дозволом до виставлення від 23 серпня 1886 року (№ 42573), тепер цей рукопис відсутній. На щастя, Л. Ф. Стеценко, готуючи до друку текст цього рукопису, зіставив його з останнім прижиттєвим виданням комедії у першому томі «Драм і комедій» і дійшов висновку, що автор, працюючи над виданням, скоротив окремі сцени, монологи і репліки.

В остаточному варіанті позначено дату і місце написання: «1886. Новочеркаськ».

Подається за вид.: Тобілевич (Карпенко-Карий) І. Драми і комедії, т. 1, с. 383—489.

‘Дворянское депутатское собран и е...— орган дворянського товариства, головне призначення якого полягало у веденні родовідної книги і у виданні дворянам свідоцтв про дворянство. Дворянські зібрання поділялися на губернські і повітові, підлягали Сенатові (по департаменту герольдії) і наглядові губернатора.

2 Правительствующий Сенат — установа, створена Петром І у 1711 р. їй було доручено займатись поточними справами управління, якими досі займався цар. Сенат діяв у вигляді департаментів, загальних :»Гюрів і з'єднаних присутностей. Існував до Великої Жовтневої соціалістичної революції.

Департамент герольдії — установа, що займалася справами дворян, зокрема питаннями приналежності до дворянського стану і почесного громадянства, питаннями князівських, графських і баронських титулів, зміни прізвищ, складення гербовників.

4 Земський суд — установа, якій було доручено займатися охороною порядку в повітах, доведенням до виконання розпоряджень державної влади, опікою над торговою поліцією, продовольчими справами тощо. Земських установ на Україні не було тільки у Київській, Волинській і Подільській губерніях.

5 Масниця — те саме, що масляна — давньослов’янське свято проводів зими, пристосоване християнською релігією до тижня перед великим постом і пов’язане зі звичаєм веселитися та готувати певні страви (млинці, вареники з сиром та ін.).

6 Губернський секретар — цивільний чин у табелі про ранги, затверджений Петром І у 1722 р., приписаний до дванадцятого класу. Він мав самостійне значення почесного титулу, незалежно від посади; дорівнював військовому чинові підпоручика і корнета.

7 Губернський регистратор — чиновник, що завідував реєстратурою в губернській канцелярії.

8 Проводи — звичай поминати померлих на могилах протягом після вел и код нього тижня.

;) Тр ой ц я — християнське релігійне свято пресвятої трійці (триєдиного бога), яке припадало на 2 червня за ст. ст.; зелені свята.

10 як вернешся од Шулемк и...— У м. Бобринці (тепер районний центр Кіровоградської області) якась Шулемка тримала готель а рспораном і більярдом. Це прізвище використав драматург у комедії «Мпптии Боруля».

С и а с і в к а — піст, що триває два тижня і передує християнському релігійному святу преображенія господнього Спаса, що відзначається

0 серпня за ст. ст.

К р е м е н ч у к.— Йдеться про місто Полтавської губернії (тепер — Полтавської області).

13 Яструбинц і.— Тут село Подільської губернії (тепер — Ілліне-цького району Вінницької області).

п П л и с к і в.— Мається на увазі село Бердичівського повіту Київської губернії (тепер Погребищенського району Вінницької області), рідне село дружини драматурга — С. В. Тобілевич. Це дає підстави здогадуватись, що прототипом Протасія Пеньоижки, який саме згадує про нього, був хтось із знайомих Софії Віталіївни.

и> К р її л і в позаштатне місто Олександрійського повіту Херсонської губернії на річці Тнсмині. У 1821 р. перейменоване на Новогеоргіївськ (тепер не існує: потрапило в зону Кременчуцького водосховища).

10 ...у венгерську кампані ю...— Йдеться про здійснену в травні 1849 р. російськими царськими військами на прохання австрійського імператора Франца Иосифа І збройну інтервенцію проти революційної Угорщини.

17 ...з е м с ь к и й суд скасували...— Тимчасовими правилами

25 грудня 1862 р. земські суди було скасовано і замінено їх повітовими поліцейськими' управліннями, причому останні значною мірою втратили характер колегіальної установи; виборний елемент був майже цілком відсторонений, а повіт і місто в поліцейському відношенні об’єднані.

18 Трахтомирів — село на Київщині (тепер — Канівського району Черкаської області).

Драма в 5 діях

Вперше надруковано в журн. «Зоря», Львів, 1893, № 13, с. 253—258; № 14, с. 271—275; № 15, с. 293—295; № 16, с. 315—318.

Вперше виставлено 9 жовтня 1887 р. трупою М. Л. Кропивиицького в Москві.

Першу редакцію цієї драми під заголовком «Хто винен?» І. К. Тобілевич написав ще до заслання. С. В. Тобілевич розповідає, що після відвідин Івана Карповича у Новочеркаську в серпні 1884 р. М. П. Старицьким, який заохочував його писати для українського театру («Пишіть, ріднесенький, пишіть!»), І. К- Тобілевич засів закінчувати свою другу п’єсу. «Серед паперів, що лежали на дні його чемодана, Іван Карпович дістав давно вже написану ним п’єсу «Хто винен?» [...]. Отже, відсунувши набік інші теми, він вирішив у першу чергу переглянути свої чернетки і взятись до переписування п’єси «Хто винен?».— Перепишу й одішлю зараз же Михайлові Петровичу,— сказав Іван Карпович І...]. Я бачила, що йому не терпиться швидше переписати й відіслати Старицькому вже раніше опрацьовану ним п’єсу «Хто винен?» [...] У вересні місяці акуратно й чисто переписану п’єсу було, нарешті, відіслано до Старицького» (Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі, с. 196—198).

І. К. Тобілевич адресував бандероль до Харкова, бо саме там у вересні — листопаді 1884 р. виступала трупа М. П. Старицького. Про це пише і М. К- Садовський: «В Харкові ж таки Карпенко-Карий прислав свою другу п’єсу «Хто винен?» [...]. Карпенко-Карий, приславши свою нову п’єсу «Хто винен?», прохав Кропивиицького й Старицького, щоб вони, маючи на увазі його тяжке теперішнє становище, платили йому 50 крб. на місяць, а він усі п’єси, які напише, буде присилати їм. На раді, коли прочитали його листа, М. Л. Кропивницький сказав: «Де те ще теля, а він уже з довбнею». Розуміється, що його просьбу відкинули, і мене це так образило, що я писав Карому, щоб він п’єси писав, а все, що в моїй силі, я сам буду помагать. На цьому діло закінчилось: Карий більше з такими питаннями не звертавсь» (Садовський М. К. Мої театральні згадки, с. 14).

Зате відповідь від М. П. Старицького, як зауважила С. В. Тобілевич, прийшла дуже пі видко: «Певно, він нетерпляче чекав па яку-небудь нову п’єсу від Івана Карповича, тому й не барився довго з розглядом її.

Михайло Петрович широко критикував «Хто винен?». Він вважав, що треба внести до п’єси більше етнографічного матеріалу, щоб вона стала більш сценічною. Окрім того, нін радив зробити деякі зміни. Насамперед, переробити кардинально другу й третю дії» (Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі, с. 199). Лист М. П. Старицького до І. К. Тобілевича не зберігся, мабуть, загинув разом з іншими рукописами від пожежі на хуторі Надія. Зате в архіві М. П. Старицького збереглася відповідь І. К. Тобілевича з Новочеркаська, датована 8 жовтня 1884 р. Вона була вперше опублікована О. Г. Ки-сілем у кн.: Записки Історично-філологічного відділу УАН. К-, 1925, кн. 5, с. 195—206.

І. К. Тобілевич не сприйняв критику М. П. Старицького, заперечував усі його закиди, а на завершення написав: «Я искренне благодарен вам за ваш обстоятельный отзыв о моей драме, он дал мне повод самому глубже вдуматься в мое произведение. Теперь, разобрав его, я увидел сам, что оно не так плохо, как мне показалось, когда я первый раз прочел Ваше письмо.

Конечно, не без ошибок, не без слабостей, но пусть будет так, как есть. Посмотрим, как оно выйдет на сцене. Исправить никогда не поздно» (Карпенко-Карий /. (Тобілевич /. К.)• Твори. В 3-х т., т. 3, с. 212).

І на цей раз, як і раніше, включається М. К. Садовський. Він надсилає до Головного управління в справах преси рукопис драми «Хто винен?»

Гната Карого. Отже, залишається незрозумілим, кому ж належи і ь цей псевдонім: самому М. К. Садовському чи комусь іншому. . -

Виконавши завдання Головного управління в справах преси, Санкт^ Петербурзький цензурний комітет дав відповідь 14 лютого 1885 р.: «В Главное управление по делам печати. 21-го января № 311 Главное управление по делам печати предложило комитету рассмотреть в цензурном отношении пьесу на малороссийском наречии под заглавием «Хто винен?», драма в 4-х действиях Гната Карого, и доставить заключение, в какой степени она удобна к постановке на сцене.

, В исполнение сего предписания С.-Петербургский цензурный Комитет имеет честь донести следующее:

Фабула известной драмы взята из сельского быта и заключается в том, что парубок Гнат, горячо полюбив дочь отставного солдата Софию, женился на ней; но, несмотря на совершившийся брак, не суждено было совершиться их семейному счастью. Свекровь отнеслась с ненавистью к своей невестке и до такой степени преследовала ее всевозможными неприятностями, что она от слез даже ослепла. Муж не сумел отстоять право своей жены, отдав ее на жертву своей матери, сам, измученный непрерывными дрязгами, избегал семьи, стараясь утопить свое горе в вине и забыться в объятиях своей прежней любовницы. Отуманенный винными парами, он возвращается домой и, случайно столкнувшись со слепою женою, под давлением какого-то неопределенного страха, не может перенести ее присутствия, бессознательно хватает ее за горло и душит...

Автор в драме своей очертил только местные обычаи и нравы, не допуская никаких циничных эпизодов, оскорбляющих чувство приличия и отнюдь не затрагивая вопросов, возбуждение которых могло бы послужить поводом к развитию идей враждебных русской национальности или к подрыву нравственных основ.

Поэтому, находя драму «Хто винен?» не противоречащей требованиям цензуры и лишенною вредных тенденций, Комитет полагает возможным дозволение ее к постановке на сцене, а также и к напечатанию, под условием соблюдения при печатании в тексте правил правописания русского языка.

Такое мнение сего Комитета имеем честь представить на благоусмотрение Главного управления по делам печати с препровождением рукописи» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 26, 1885 р., спр. 4, арк. 13—І4).

Однак Головне управління в справах преси забороняє до постановки на сцені п’єсу «Хто винен?» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 3, 1885 р., спр. 330, арк. 6).

Рукописний примірник п’єси зберігається в українському відділі цензурованих п’єс Ленінградської державної театральної бібліотеки ім. А. В. Луначарського за № 25680. На титулі напис: «Хто винен? Драма в 4-х действиях на малороссийском языке Гната Карого. Посвящаю артистке Марии Константиновне Заньковецкой. Автор». Тут же й цензорська резолюція: «Приказано запретить. 15-го февраля 1885 г. Цензор драматических сочинений». Наприкінці тексту п’єси невідомою рукою дописано: «Соч. Садовского».

Можливо, саме цей факт, більше, ніж критичний лист М. П. Старицького, спонукав І. К. Тобілевича до переробки гГєси. А тим часом О. О. Русов готує «Збірник драматичних творів Івана Карпенка» і включає до нього п’єсу «Хто винен?». Збірник було надіслано до Санкт-Петербурзького цензурного комітету 5 червня 1885 р., звідки його переслали до київського окремого цензора з іноземної цензури, який, у свою чергу, 6 вересня 1885 р. переправив його до Головного управління в справах преси. Останнє 9 вересня

1885 р. передало збірник знову до Санкт-Петербурзького цензурного комітету. Тут вш затримався надовго, бо аж 8 лютого 1886 р. повернувся до Головного управління в справах преси. Причому Санкт-Петербурзький цензурний комітет повторив свій позитивний висновок про п’єсу «Хто винен?», не знаючи або вдаючи, що не знає, про колишню незгоду Головного управління в справах преси з цим висновком. А в Головному управлінні забули, що п’єса була заборонена, і 13 лютого 1886 р. надіслали збірник знову київському окремому цензору з іноземної цензури, відзначивши, що, крім «Бурлаки», який підлягає забороні, «остальные же четыре пьесы означенного сборника могут быть разрешены к печатанию» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 20, 1886 р., спр. 218, арк. 366). Серед останніх була й драма «Хто винен?». Збірник підписано київським цензором до друку 1 березня 1886 р. і він вийшов того ж року в Херсоні. Це була єдина публікація першої редакції п’єси, яка з’явилась на українській сцені тільки в Галичині.

Помилившись у своєму твердженні, що нібито «під впливом схвальних рецензій та листів від братів з Петербурга Іван Карпович [...] вирішив якнайшвидше переробити свою п’єсу «Хто винен?» (Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі, с. 233), бо насправді брати поїхали до Петербурга після закінчення переробки, С. В. Тобілевич, помилилася й в іншому: «Після капітальної переробки він назвав її «Чарівницею», маючи на увазі присвятити п’єсу Заньковецькій, що здолала зачарувати своїм талантом навіть Петербург» (там же). Але М. Заньковецькій була присвячена вже перша редакція «Хто винен?» і на той час Петербург її ще не бачив.

Цінною є інша інформація С. В. Тобілевич: «Творив він свою «Чарівницю» буквально не встаючи з місця, а коли прочитав мені, то я побачила, що новий твір цілком відрізняється від першої своєї версії («Хто винен?»). У такій новій редакції він і послав п’єсу Садовському, прохаючи подати її до театральної цензури» (там же).

Тут теж деяка неточність: на цей раз І. К. Тобілевич посилав п’єсу до цензури з Новочеркаська сам, а не через М. Садовського. Було це в липні

1886 р. Після розгляду п’єси цензором Н. О. Фрейманом (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 777, оп. З, 1886, спр. 10, арк. 132, 160—161) Сапкт-Петербур-зький цензурний комітет доповідав 25 вересня 1886 р.:

«В Главное управление по делам печати.

Рассмотрев, согласно предложению от 24-го июля за № 2346 пьесу на малороссийском наречии под заглавием: «Чарівниця», драма в п’яти діях, сочинение Карпенка-Карого, С.-Петербургский цензурный комитет имеет честь донести следующее.

Содержанием названной драмы послужило событие, взятое из крестьянской жизни [...].

Комитет, за отсутствием в пьесе ггой признаков вредной тенденциозности, а также действий п выражении, могущих оскорблять чувства приличия, согласно мнению цензуры, полагает, что она может быть дозволена к исполнению на сцене, а также к напечатанию, под условием, в последнем случае, соблюдения в тексте правил правописания русского языка.

Изложенное заключение свое Комитет вместе с рукописью пьесы имеет честь представить на благоусмотрение Главного управления по делам печати» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 26, 1885 р., спр. 5, арк. 53—54).

Але наступного дня в Головному управлінні в справах друку знову прийняли протилежне рішення. На цензурованому примірнику рукопису п’єси, що зберігається в фондах Державного музею театрального, музич-його і кіномистецтва УРСР (№ 9320 с), титул має таку назву: «Чарівниця. Драма в 5 діях Карпенка-Карого. Посвята Марії Константиновиі артистці Заньковецькій». І цензорська резолюція: «К представлению признано неудобным. С.-Петербург, 29 сентября 1886. Цензор драматических] соч [ипений]».

Аж коли трупа М. Л. Кропивницького поїхала на гастролі до Петербурга, І. К. Тобілевич з Новочеркаська надсилає М. К. Садовському заборонений примірник п’єси, сподіваючись на «пробивання» її через цензуру на місці. Ось як розповідає що історію М. К. Садовський:

«Кілька днів по тім (по прийомах царем і великим князем Михайлом Миколайовичем та великою княгинею Ольгою Федорівною.— Р. П.) я відібрав від Карпенка-Карого його нову п’єсу під назвою «Чарівниця», і в листі свойому до мене він написав, що вона вже була в цензурі і до вистави не дозволена невідомо через що.

Даючи мені повне право, що треба буде, викинути чи перемінити, він прохав потурбуватися про її дозвіл. Розуміється, мати нову п’єсу було нам дуже цікаво, і я, вибравши зайву хвилину і дізнавшись адресу цензора українських п’єс, поїхав до нього. Цензором тоді був Фреймам. Він, правда, і не українець, а все ж таки землячок, бо з України.

Приїхавши, я якраз застав його дома, і, коли йому передали мою картку, він сам вийшов мені назустріч і, люб’язно простягнувши руку, промовив по-українському: «Дуже, дуже радий вітати в своїй хаті славнозвісного земляка». Розуміється, що цей привіт його випливав з того, що, мовляв, сам цар балакав із ним, а цар з ким-будь балакати не буде.

— Прошу сідати,— привітливо взявши мене за стан, промовив Фрейман, коли ми вийшли в вітальню. Я сів, і почалась розмова про сучасний наш успіх в Петербурзі.

— А я до Вас із невеличкою просьбою, земляче! — промовив нарешті я.

— До послуги,— схиливши голову, відповів Фрейман.

— У мене єсть п’єса, вона вже була в цензурі, і не знаю, через що її не дозволено.

Очі д[обродія] Фреймана, що досі так люб’язно ухмилялися, раптом заблищали вовчим, зеленим світом.

— Як вона зветься? — спитав він.

Кажу:

— «Чарівниця».

— А так, пам’ятаю! Там, знаєте, кінчається убійством; чоловік убиває жінку через любовницю.

— Н.у, а хіба це одна така п’єса, де чоловік убиває жінку? — кажу я.— В російській літературі це на кожнім місці.

— Так, але бачите,— і він не знаходив слів, що сказати.— Порадьте авторові переробити її так, що коли чоловік кидається її убивати, вона хай візьме дитину, а він, побачивши дитину, приходить до розуму і просить у бога й жінки прощення.

— Але ж,— кажу,— по п’єсі нема у їх ще дитини.

— Ну, це пусте, можна так зробити, що дитина буде.

Довго я сперечався з ним і нарешті ублагав його, що дещо переміню, і він пообіцяв: що, мовляв, в його силі, він усе зробить.

Роздивившись п’єсу, я побачив, що там абсолютно немає нічого такого, що могло би стояти на перешкоді до її дозволу і, нічого не перемінивши, я дав її переписати, тільки, замість назви «Чарівниця», я назвав її «Безталання». Поніс до цензури, упередивши д[обродія] Фреймана про це, і просив якомога швидше її розглянувши, дозволити до вистави. Д[обродій] Фрейман пообіцяв за два тижні все зробити по змозі і просив мене за два-таки тижні навідатися до цензури.

Минуло два тижні, і я пішов довідатися. Питаю секретаря Крюков-,, ського.

— Нема,— каже він,— у мене ніякої звістки, а отут тепер якраз є цензор, спитайте його, може, він її ще не роздивився.

Я до Фреймана. Каже мені він, що сьогодні буде засідати комітет і дозвіл чи недозвіл тепер уже буде залежати від нього. «Я все зробив, що міг».

Питаю, а як він думає, дозволять?

— Я думаю, що дозволять,— заспокоїв мене Фрейман.— Заходьте завтра, тоді будете мати певну відповідь.

Прийшов я знов на другий день, питаю знов-таки секретаря.

Каже:

— Єсть, але...

— Що? Не дозволена?

— Ні, не дозволена! — спочутливим голосом відповів мені секретар.— Чому — не знаю! Зверніться до начальника цензурного комітету, генерала Пантелеева.

— А де,— питаю,— його можна побачити?

Секретар повів мене до нього; спершу, розуміється, він пройшов сам, а я поки що ждав його милостивої згоди прийняти мене. Нарешті секретар вийшов і сказав, що, мовляв, ідіть, можна. Я пішов.

Переді мною стояв сивий, товстий генерал і, кинувши на мене вовчим оком, спитав доволі грізно:

— Что вам?

Я почав йому викладати свою просьбу про п’єсу, що, мовляв, хоч би довідатися, що треба зробити, щоб її дозволили. Боже ж мій! Як гукне на мене генерал:

— Мы не обязаны давать вам объяснения. Нам надоели ваши хохлацкие произведения, и от них просто отбою нет.

Я звернув увагу старого генерала, що я не кур’єр його і не підвладний, на якого він має право кричати, а прохальник, а з прохальни-ком, оскільки мені здається, всі інтелігентні люди, навіть найвищих рангів, балакають трошки гречніше.

Генерал раптом охолонув і попросив вибачити.

— Извините, у меня от природы такой резкий голос.

Далі він уже м’якше розбалакався зо мною:

— Видите ли, у нас есть свои инструкции, которыми мы руководствуемся. Мы не имеем права их нарушать. Вот видите,— він показав мені на купу від низу до самої стелі якихось рукописів,— это все ваши хохлацкие произведения. Тут есть такие, каких мы еще на русском языке не имели, а на хохлацком присылают. Обратитесь с вашей просьбой к цензору, ведь он нам в комитете дал отзыв о пьесе, о которой вы просите, такой отзыв, что ее разрешить комитет не нашел возможности. Пусть он отменит свой отзыв, даст благоприятный, и ее разрешат.

Я подякував генералові за його люб’язність, просив вибачити, що потурбував своєю особою, і вийшов, страшенно злпй на землячка д[обродія] Фреймана і на всі російські цензурні умови, а більше на себе, що не можу зробити нічого.

Вернувшись додому, я шпурнув примірник, що привіз із цензури, під стіл. М. К. Заньковецька, бачачи мене дуже схвильованим, зацікавилася, в чім діло, і я їй розказав про всі митарства, що мені довелося пройти, і що все ж таки зробити нічого не міг. На цю нашу розмову входить дівчина-служниця і каже, що якісь два пани бажають бачити панію.

— Просіть!

По хвилі ввійшли два пани, один військовий, другий цивільний і, познайомившись, почали просити М. К- Заньковецьку взяти участь у благодійнім спектаклі (не пригадаю вже тепер, на яку користь).

— Добре, я з великою охотою візьму участь у вашій виставі, але й собі буду просити вас, панове, помогти мені в одній маленькій справі,— каже до них М. К. Заньковецька.— Ви тутешні, маєте великі знайомства, і, певно, вам це легко буде зробити.

Гості слухали її уважно і один наперед другого згоджувалися до послуги.

— От,— каже,— один автор присвятив мені п’єсу (п’єсу присвятив автор їй), п’єса дуже гарна, мені подобалася, але не знаю, через що цензура не дозволяє її. Коли ви дістанете дозвіл, я згоджуюся навіть її по* ставити на вашу користь.

— Можно видеть экземпляр? — поцікавився цивільний.

Примірник йому показали.

— А приблизительно с содержанием этой пьесы вы можете меня познакомить?

Я розповів текст п’єси, і він, по-французькому звернувшись до військового (либонь, був певний, що французької мови хохли не розуміють), сказав:

— Это я устрою через Феоктистова.

— Это очень просто,— відповів йому військовий.

— Вы позволите мне взять этот экземпляр? Через час, самое большее два, вы получите ответ,— звернувся люб’язно цивільний до М. К. Заньковецької. Та, розуміється, згодилась.

-т- Итак, если эта пьеса будет разрешена, мы можем рассчитывать на ваше любезное участие в нашем спектакле?

— Розуміється,— впевнила його М. К. Заньковецька.

— И может быть поставлена даже «Наймичка?» — придавив військовий на «йчка» замість «Наймичка».

— Даже «Наймичка», — упевнила гостей Марія Костянтинівна.

Гості, уклонившись, вийшли, а ми сіли обідати. Минула, може, година

після візиту гостей, ми тільки що скінчили обід, як явився знов один

з них, цивільний, і оповістив:

— Ваша пьеса разрешена. Через час вы можете ее получить. Теперь прошу мне дать для напечатания афишу «Наймички»,

Афішу я йому дав, і він поїхав.

Цікавість мене страшенно розібрала, як можна на одному й тому ж примірнику написати дві години раніше: «неудобна для представления», а через дві години пізніше: «разрешена к представлению».

Я поїхав до Головної управи в справах друку. Приїжджаю. Мене зустрічає той самий секретар і, привітно ухмиляючись, питає:

— Где это вы нашли таких ходатаев?

Кажу:

— Вже де найшли, то найшли, а тепер давайте примірник.

— Извольте! — і дає мені мій же примірник. Дивлюся — і очам своїм не вірю. Перша сторінка з заголовком вирізана, замість неї приліплена друга і написано: «К представлению дозволена». Я перекинув кілька сторінок і, віддаючи примірник секретареві, кажу: «Ще не зовсім вона дозволена».

— Почему? — єхидно ухмильнувся секретар.

— Скріпи,— кажу,— нема. А то ви, підрізавши першу сторінку, а не скріпивши її з другими, скажете, що я підробив дозвіл.

— Ишь ты, педант какой,— сміється секретар.— Посидите в таком случае немного, я прикажу сделать скрепу.

Через чверть години мені доручили примірник, і я, попрощавшись

із секретарем та подякувавши за його люб’язну турбацію,- повіз додому дозволену п’єсу.

Дома роздивились — назва не та; замість «Безталання» — написано «Безталанна»; певне, той, хто вклеював сторінку, помилився. Але що робити, хоч і «Безталанна», а все-таки дозволена. Маємо ще одну нову річ. Я в той же день оповістив про цю радість Карого. Спектакль ми грали даром,

і ця добродійна інституція взяла збору на свою користь 2000 карбованців, а я — дозволену п’єсу» (Садовський М. К. Мої театральні згадки, с. 31—35).

У Ленінградській державній театральній бібліотеці ім. А. В. Луна-чарського зберігається рукописний примірник драми (№ 52875) з таким написом на титулі: «Безталанна. Драма в 5 діях Карпенка-Карого. Посвята а'ртистці Марії Константиповпі Заньковецькій». Вхідний штемпель цензури: «12 дек [абря] 1886». Цензурна резолюція: «Драматическою цензурою к представлению признано неудобным. Цензор др[аматических] соч[инений].

12 января 1887». Слова «признано неудобным» закреслено і' дописано: «дозволено». Після того хтось закреслив весь цей текст цензурної резолюції і зробив другий напис: «К представленню дозволено. Цензор драматических] соч[инений]. 17 января 1887».

Перші два аркуші іншого формату, ніж решта паперу, на якому написано текст п'єси, і почерк ніби інший. Одначе назва «Безталанна» з’явилася не внаслідок заміни першої сторінки на останньому етапі, коли замінювали резолюцію на «К представлению дозволено», а раніш, коли ще робився запис про заборону. Чи цю сторінку замінили в цензурі, чи помилку зробив писар, який писав заголовок на прохання М. К. Са^ довського перед поданням до цензури, тепер сказати важко.

«Яке ж було наше здивування й щастя,— пише С. В. Тобілевич,— коли ми отримали в січні місяці 1887 року повідомлення від Садовського, що п’єса, після того, як її перше було заборонено, успішно одержала дозвіл цензури. Микола Карпович дуже докладно про все те нам написав» (То-білевич С. Мої стежки і зустрічі, с. 233).

С. В. Тобілевич засвідчила також, що влітку 1887 р., коли трупа М. Л. Кропивиицького знову була в Новочеркаську, вона мала в своєму репертуарі «Мартина Борулю» і «Безталанну», але подружжя Тобілевичів там вже не застала (там же, с. 235). Якщо про першу виставу «Мартина Борулі» в Новочеркаську маємо свідчення у П. К. Саксаган-ського (Саксаганський П. К. По шляху життя, с. 125), то про «Безталанну» ніяких свідчень не збереглося, окрім цього єдиного, що належить С. В. Тобілевич, А це дає підстави засумніватися в його достовірності. Перше документальне підтвердження у вигляді театральної рецензії -на виставу «Безталанної» відноситься до 9 жовтня 1887 р. під час гастролей трупи М. Л. Кропивиицького в Москві («Новости дня», 1887, 10 жовтня).

Московська публіка і критика, як і незабаром петербурзька, виявляла повне захоплення виставою, передусім завдяки участі в ній М. К. Заньковецької в ролі Софії, М. Л. Кропивиицького — в ролі Івана, М. Садовського— Гната. Відтоді ця п’єса увійшла в українську драматургічну класику і продовжує своє яскраве сценічне життя до наших днів.

Успіх «Безталанної» став відомий в Галичині, і невгамовний В. Лукич звертається до драматурга з проханням гісреслати йому п’єсу для публікації в журналі «Зоря». У відповіді від 29 червня 1892 р. І. К. Тобілевич пише: «Велів переписувати «Безталанну» і, як скінчать, вишлю її Вам по адресу Левицького також шматочками» (Карпенко-Карий І. (Тобілевич І. К.). Твори. В 3-х, т., т. З, с. 224). Однак через кілька місяців у листі від 3 жовтня 1892 р. з Кишинева він виправдовувався великою зайнятістю: «Вибачайте, будь ласка, що й досі не вислав Вам «Безталанної» [...]. .Незважаючи на всі оці турботи, я уже виготовив «Безталанну», тільки ще не всю прочитав, а перепищик, либонь, багато помилок зробив. Коли поправлю, вишлю Вам її так, як Ви рекомендуєте - бандероллю» (там же, с. 224—225).

На сторінках «Зорі» «Безталанна» з’явилась друком у 1893 р. (№ 13 16).

Готуючи другий том «Драм і комедій», І. К. Тобілевич вніс певні корективи і в текст «Безталанної», передусім змінив фінал, у якому Гиат не вбиває Варки, як то було в попередній редакції, і не промовляє над її трупом «Чарівнице... Чарівнице... Чарівнице...»

Подається за вид.: Тобілевич (Карпенко-Карий) Іван. Драми і комедії, т. 2, с. 3—114.

‘Светить мєсяць, Светить ясни й...— перекручена па український лад російська народна пісня «Светит месяц».

2 О й гиля, гиля, гусоньки на став — варіант української народної пісні «Ой гиля, гиля, гусоньки на став».

3 Страсна п’ятниця — один з днів тижня, останнього перед пасхою.

4 Коло млина, коло брод у...— рядок з української народної пісні «Коло млина, коло броду».

5 На городі нивк а...— варіант української народної пісні «На вгороді нивка».

6 ...На Купайла...— старовинне свято слов’янських і балтійських народів на честь весни і початку літа та їх божества — Івана Купала. Святкували його на Україні в ніч з 23 на 24 червня за ст. ст., з іграми, купальськими піснями, скаканням через багаття, купанням, обливанням водою. У східних слов’ян часто робили опудала Купайла. Пізніше під тиском християнської церкви поганський культ Купала злився з християнським культом Івана Хрестителя (звідси — Іван Купало).

7Ой ходить Іван понад лима н...— рядок української народної пісні «Ой ходить Іван понад лиман».

8 К а п к а з — перекручена назва Кавказу.

9 Афонська гор а.— Йдеться про півострів Афон у Греції, на якому в давнину засновано православний монастир, де перебували вихідці з України.

10 піду в Кал и ні в к у.— На території колишньої Херсонщини було кільканадцять Калинівок; тепер вони в Кіровоградській, Миколаїв--ській, Одеській і Херсонській областях. Одна з них — у Кіровоградському районі Кіровоградської області.

СТО ТИСЯЧ Комедія в 4 діях

Вперше надруковано в журн. «Зоря», Львів, 1891, № 21, с. 407—411; № 22, с. 427—433; № 23, с. 448—451.

Вперше виставлено 25 липня 1890 р. трупою П. К- Саксаганського в Ростові-на-Дону.

Про задум п’єси, який стосується періоду проживання І. К. Тобілевича на хуторі Надія з червня 1887 р. до грудня 1888 р., розповіла С. В. Тобілевич: «У час нашого проживання на хуторі Іван Карпович цікавився ще багатьма питаннями з життя села [...] У той час почали народжуватися й енергійно діяти на селі нового типу хижаки, вже сини фінансового капіталу. От і нові сільські п’явки на тілі українського хлібороба і просились потрапити на сторінки комедій Тобілевича. Обурюючись на різних Калиток, Калиточок, Пузирів та їхніх прислужників Феногенів і Фено-генчиків, Іван Карпович збирався висміяти їх, показавши на сцені для привселюдного осудовиська. Взимку, коли великі роботи на полі цілком припинялися, він брався до письменницької праці. Ним було вже намічено два цікавих, як він думав, сюжети. Один мав змалювати подію, взяту ще з часів кріпацтва, щоб показати сваволю поміщиків над своїми селянами, і назву для цієї п’єси Іван Карпович вибрав таку: «Що було, те мохом поросло». Другою п’єсою мала бути комедія «Влада грошей», яка повинна була показати широкому світові пристрасть селянства до «святої» земельки і до нагромадження грошей, щоб було за що її купити» (Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі, с. 245).

І далі: «Я вже згадувала, що п’єсу «Гроші» Іван Карпович надумався писати ще на хуторі «Надія». Закінчив він її у 1889 році» (там же. с. 321). У листі до М. К Садовського від 23 липня 1889 р. з хутора Надія І. К. Тобілевич повідомляв: «Гроші» я скінчив — вже переписують» (Карпенко-Карий І. (Тобілевич І. К.). Твори. В 3-х т., т. З, с. 219).

А через деякий час він надсилає п’єсу «Гроші» до цензури з таким супровідним листом:

«В Главное управление по делам печати, отделение драматической цензуры Прошение.

Представляя при этом комедию в 4-х актах, под заглавием «Гроші» в двух экземплярах и ровно две гербовые 80-копеечного достоинства марки, имею честь почтительно просить Главное управление: рассмотрев означенную комедию, разрешить ее для представления на сцене и один экземпляр^ разрешительною надписью выслать мне через Елисаветградское цензурное полицейское управление по жительству моему в [нерозб.] на хуторе Надеждовка.

12 августа 1889 года. Карпенко-Карый.

Хут. Надеждовка» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 25, 1889—1890 рр., арк. 84).

Лист зареєстрований в Головному управлінні в справах преси 17 серпня 1889 р. Після цього текст п’єси було переслано в Саикт-ГІетербурзький цензурний комітет, який дав відповідь 22 вересня 1889 р., за № 1397, такого змісту:

«В Главное управление по делам печати.

По рассмотрению доставленной канцслярнею Главного управления по делам печати 21 августа за № 37980 комедии в 4 д. Карпенко-Карого на малороссийском наречии иод заглавием «Гроші» цензор Фреймам доложил комитету [...].

Развитием действия настоящей пьесы констатируются явления, выражающиеся в том, что жажда к легкой наживе начинает слишком глубоко проникать в крестьянскую среду; что крестьяне в преследовании своих корыстных целей не останавливаются ни перед какими деморализующими средствами; наконец, что сельское население своею нравственною испорченностью и порождением в нем страсти к легкой наживе обязано исключительно тесному сближению с евреями, которые развращают крестьян и обещанием мнимых громадных выгод наталкивают их на разные преступного свойства гешефты. В конце же концов легко поддающиеся влиянию корыстного чувства, крестьяне сами остаются печальною жертвою ловкого обмана евреев-эксплуататоров. Таким образом, главным элементом в рассматриваемую пьесу входит вытекающий из обобщения единичного мотив к возбуждению вражды и ненависти одной части населения к другой, т. е. крестьян к евреям. Отсюда следует, что пьеса эта по основной мысли своей уже оказывается несостоятельною к цензурному отношению.

На основании изложенных соображений комитет, согласно мнению цензора, полагает, что пьеса эта не может быть допущена к исполнению на сцене, а также и к напечатанию, о чем с представлением рукописи имеет чести донести» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 26, 1889 р., спр. 8, арк. 146—148).

25 вересня 1889 р. за № 4224 Головне управління в справах преси розпорядилося:

«В Елисаветградское полицейское управление.

Канцелярия Главного, управления по делам печати, препровождая при сем недозволенную драматическою цензурою к представлению пьесу, под заглавием: «Гроші», имеет честь покорнейше просить Елисаветград [ское] полицей [ское] управление выдать оную г. Карпенко-Карому, живущему на хуторе Надеждовке 1-го стана» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 25, 1889 р., спр. 5, арк. 86).

Цензурований рукопис комедії «Гроші» зберігався ще в повоєнні роки в Ленінградській державній театральній бібліотеці ім. А. В. Луначарсько-го за № 23250. Тепер його в бібліотеці немає.

С. В. Тобілевич, не знаючи висновку, по-іншому пояснювала причину заборони п’єси, а саме тим, що нібито «Калитка, збираючись придбати фальшиві гроші, щоб на них купити землю Смоквинова, наказує запрягати комі, щоб їхати до церкви, і опріч цього ще й благає бога завершити щасливо своє шахрайське діло. За оцю саме рису Калитки цензура й заборонила п’єсу «Гроші». Довелось її переробляти й викинути багато таких слів і речень, які дуже влучно малювали святенницькі риси більшості тогочасних нових сільських багатіїв» (Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі, с. 321). Можливо, цензура мала на увазі й це, але у висновку виступила тільки в демагогічній ролі захисника дружніх взаємин між різними «частинами населення», замовчавши той факт, що в п’єсі йдеться не про національні, а класові протиріччя.

Далі С. В. Тобілевич пише: «Відсилаючи вже готову п’єсу до цензури, Іван Карпович вирішив, що назва «Сто тисяч» буде краще відповідати сюжету п’єси. Адже ж справа йшла не взагалі про гроші та їхнє значення для селянина, а саме про суму в сто тисяч, яку наважився придбати Калитка на свої п’ять» (там же, с. 322).

Другий варіант п’єси під назвою «Сто тисяч» І. К. Тобілевич надіслав до цензури у першій половині березня 1890 р. з хутора Надія, де він відпочивав під час так званого великого посту і саме тоді, мабуть, закінчив переробку. На цей раз цензура 20 квітня 1890 р. дозволила комедію «Сто тисяч» до постановки і до друку (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 777, оп. 4, 1890 р., спр. 151, арк. 82, 95—97).

У Ленінградській державній театральній бібліотеці ім. А. В. Луна-чарського зберігається цензурований рукопис комедії «Сто тисяч» (№ 25838)

з резолюцією цензора драматичних творів про дозвіл до вистави від

20 квітня 1890 р. 25 липня 1890 р. в бенефіс І. К. Карпенка-Карого в трупі П. Саксаганського під час гастролей у Ростові-на-Дону комедія «Сто тисяч» в постановці П. Саксаганського почала своє довготривале, до нинішніх часів, сценічне життя. Автор виконував роль Калитки, яка належала до золотого фонду українського дожовтневого театру.

Слава п’єси і вистави «Сто тисяч» докотилася до Галичини, і В. Лукич звертається до І. К. Тобілевича з проханням надіслати для друкування в журналі «Зоря» нові його твори. 27 листопада 1890 р. І. К. Тобілевич відповідає з Єлисаветграда, що з охотою надішле ніде ще не друковані свої твори, серед яких називає й комедію «Сто тисяч» (Карпенко-Карий /. (Тобілевич /. К.). Твори. В 3-х т., т. З, с. 219—220). До весни 1891 р., як це видно з листа до В. Лукича від 16 березня 1891 р., текст комедії до друку ще не був підготовлений (там же, с. 222). Зате в листі до того самого адресата від 27 липня 1891 р. з Катеринослава читаємо: «Сто тисяч» давно готова — це Ви побачите з тетраді, котра од Бремені засмальцювалась. Посилаю Вам першу тетрадь, а слідом за нею одішлю другу і т. д. [...] Пишіть мені, як одберете «Сто тисяч», щоб я знав, що все Ви одібрали» (там же, с. 223). Як наслідок цього — публікація в «Зорі» ще того самого 1891 р. (№ 21—23). А через місяць після закінчення публікації — вистава на сцені Руського народного театру львівського товариства «Руська бесіда» (прем’єра —

24 січня 1892 р., під час гастролей театру в Станіславові, 20 березня 1892 р.— у Львові).

Опублікований в журналі текст комедії «Сто тисяч» В. Лукич включив до вид.: Тобілевич /. Твори. Львів, 1897, с. 53—100.

Готуючи до друку другий том «Драм і комедій», автор вніс деякі зміни у текст. Наприкінці тексту дата і місце написання: «1890. Хутір Надеждовка».

Подається за вид.: Тобілевич (Карпенко-Карий) /. Драми і комедії, т. 2, с. 115—218.

1 Торрічеллієва п у с т о т а — Торрічеллі Еванджеліста (1608— 1647) — італійський фізик і математик. Довів існування атмосферного 'гйску та можливість, утворювати так звану торрічеллієву пустоту (вакуум).

' 2 Семена — християнське релігійне свято, яке припадало на 1 ве

ресня за ст. ст.

3 ...з вав, нехай бог простить, Гната без п’ятого!-* В українській народній демонології Гнатом безп’ятим називали чорта.

4 ...є самоучитель, Марго й другі книг и.— Марго Давид (1823—1872) —російський педагог швейцарського походження, викладав французьку мову в Петербурзі, був директором реформатського училища святого Петра і лектором французької мови в Петербурзькому університеті. Складені ним підручники з французької мови були прийняті в російських середніх навчальних закладах і витримали декілька видань.

5 ...г оляк масті, чирва світить! — Каламбур із термінів, що стосуються гри в карти: голяк — убога людина, злидар; масть — один із чотирьох розрядів, на які поділяється колода карт за кольором і формою очок; чирва — масть у гральних картах, позначувана червоним сердечком, а також карта цієї масті.

6 Перед паном Хведором ходить жид ходором, і з а д к о м-п ередком перед паном Хведорком — парафраз із поеми Т. Г. Шевченка «Гайдамаки» (розділ «Конфедерати»).

7 Д е цимбали? Грай, п с я в і р о! — Рядок із розділу «Конфедерати» «Гайдамаків» Т. Г. Шевченка.

8 А ж корчма т р я с е т ь с я, в а л ь с а ляхи о д д и р а ю г ь т а мазура — парафраз із «Гайдамаків» (розділ «Конфедерати») Т. Г. Шевченка.

9 Е н е й був парубок моторний — рядок з поеми І. П. Котляревського «Енеїда».

САВА ЧАЛИЙ Трагедія в 5 діях і 7 картинах

Вперше надруковано в журн. «Киевская старина», 1899, кн. 8, с. 210—264; кн. 9, с. 312—340.

Вперше виставлено 21 січня 1900 р. «Товариством малоросійських артистів під керівництвом ГІ. К. Саксаганського і М. К. Садовського» в Києві.

Задум п’єси з’явився в І. К. Тобілевича, мабуть, задовго до початку роботи над нею. В недатованому листі до сина Назара, який можна віднести до січня або першої половини люїого 1898 р., читаємо: «1 марта ми поїдемо додому. Дома буду працювати над «Савою Чалим» або над новою темою «Батьки і діти» (Карпенко-Карий І. (Тобілевич /. К.). Твори. В 3-х т., т. З, с. 245). Але на хутір він приїхав раніш — 22 лютого 1898 р. В листі звідти до сина Назара від 25 лютого 1898 р. драматург пише: «Оце думаю писать або «Сава Чалий» — трагедію, або «Батьки і діти» — комедію. Обидві штуки широкого змісту - - не знаю, чи справлюся. Зараз сиджу та читаю історичні матеріали» (там же). Того самого дня в листі до М. К. Вороного теж є згадка про це: «Сиджу па хуторі и пишу «Саву Чалого». Краще сказать — задумав писать і читаю всякі джерела.. » (там же, с. 243—244). Однак зосередив свою уваї у тоді І. К. Тобілевич па інших темах: переробив п’ятий акт драми «Понад Дніпром», написав статтю «Наталка Полтавка», що видно з листа до сина Назара від 15 березня

1898 р. (там же, с. 249). Можливо, однак, протягом другої половини березня і квітня І. К. Тобілевич працював над «Савою Чалим».

Завершити ж роботу над цією трагедією драматургові вдалося тільки через рік, знову ж під час перебування па хуторі Надія, протягом кінця березня — першої половини квітня 1899 р. Це стверджено ним у листі

до сина Назара від 11 квітня 1899 р.: «Так я ж, брат, написав за цей час нову п’єсу «Сава Чалий», трагедія в 5 д[іях] і 7 одмінах...» (там же).

П’єса з’явилась друком у журналі «Киевская старина» за 1899 р.

15 жовтня 1899 р. автор надіслав відбиток з журналу до Головного управління в справах преси з проханням дозволити п’єсу до вистави:

«В Главное управление по делам печати, отделение драматической цензуры коллежского секретаря Ивана Тобилевича (Карпенко-Карого)

Прошение.

Представляя при этом в двух экземплярах пиесу под названием, «Сава Чалый», имею честь покорнейше просить разрешить эту пиесу к представлению на сцене и один экземпляр с разрешительною подписью выслать в город Киев, Мариинско-Благовещенская улица, дом № 89, Николаю Витальевичу Лысенко, для передачи мне. Герб[овые] марки прилагаются.

Коллежский секретарь Иван Карпович Тобилевич (Карпенко-Карый).

15 октября 1899 г.»

(ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 25, 1899 р., спр. 10, арк. 322).

За дорученням Головного управління в справах преси Санкт-Петер-бурзький цензурний комітет 8 грудня 1899 р. розглянув справу щодо дозволу п’єси до вистави, згодившись з висновками цензора про доцільність її заборони. Наводимо витяг з протоколу засідання:

«Журнал заседания С.-Петербургского цензурного комитета декабря 8 дня 1899 года. № 48.

Слушали: ст. 7-я

Доклад коллежского секретаря Вержбицкого о пьесе на малороссийском наречии под заглавием «Сава Чалый» — трагедія в 5 діях и 7-ми картинах И. Карпенко-Карого. Оттиск из журнала «Киевская старина».

Действие драмы относится к тому периоду, когда гнет крепостного права вызвал появление гайдамачества. [...]

Принимая во внимание, что называемая драма изображает мрачную картину непримиримой сословной вражды, хотя и относящейся к далекому прошлому, но все же не представляющей здоровой нравственной пищи для народа, и местами содержит речи, проникнутые украинопатриотическим чувством, цензирующий полагал бы не дозволять названную драму к представлению на сцене.

С.-Петербургский цензурный комитет, согласно с мнением докладчика, полагая пьесу «Сава Чалый» не дозволять к исполнению на сцене, определил: представить об этом на усмотрепие Главного управления по делам печати.

Представлено 13 декабря за № 2544» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 777, оп. 27, спр. 27, арк. 552—555).

Того самого 13 грудня 1899 р. за № 2544 цей висновок цензурного комітету було надіслано до Головного управління в справах преси. На документі начальник Головного управління М. Соловйов наклав таку резолюцію:

«В основе трагедии лежит борьба русского православного народа, вынужденная фанатизмом польских вельмож и шляхты, и нетерпимое положение угнетенных, прекратившееся только с переходом страны под владычество России. Украинофильские заблуждения [нерозб.] из обособления Украины от России в пьесе отсутствуют. Ввиду сего не усматривается в пьесе тех оснований, по коим она воспрещена для публ [ичного] представления. По сим соображениям пьесу можно разрешить для представления.

14 дек[абря] [18]99»

(ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 25, 1899, спр. 10, арк. 324—327).

У Ленінградській державній театральній бібліотеці ім. А. В. Луна-чарського (№ 55873 б) зберігається цензурований відбиток тексту «Сави

Чалого» з «Киевской старины» з таким написом: «К представлению дозволено. За цензора др [аматических] соч[инений] 14.XII [18] 99». На цьому примірнику цензором підкреслені майже всі місця, де йдеться про тяжкі податки, які викликали невдоволення селян, їх прагнення помститися, про розправу шляхти з гайдамаками та ін.

21 січня 1900 р. під час виступів «Товариства малоросійських артистів під керівництвом П. К. Саксаганського і М. К. Садовського» в Києві в бенефіс І. К. Карпенка-Карого, який виконав роль Потоцького, було вперше виставлено трагедію «Сава Чалий». Роль Сави Чалого виконував М. К. Садовський, Гната Голого — П. К. Саксаганський, режисура П. К. Саксаганського. «Киевская газета» від 23 січня 1900 р. вмістила рецензію, в якій відзначається, що трагедія викликала «захватывающий интерес».

Незабаром, з початку липня 1900 р., після вступу до трупи М. Л. Кро-пивницького, роль Потоцького було передано йому, а І. К. Карпенко-Карий перейшов на роль Шмигельського. П. К. Саксаганський писав: «Графа Потоцького він жував і був більше похожий на Виборного, ніж на графа. Карпенко-Карий, граючи Шмигельського, був мучеником» (Саксаганський П. По шляху життЯ, с. 195). Коли М. Л. Кропивпицький у 1903 р. вийшов з трупи, роль Потоцького знов повернулася до її першого виконавця. Готуючи п’єсу до друку в четвертому томі «Драм і комедій», І. К. Карпенко-Карий вніс незначні зміни в текст.

Поштовхом до створення трагедії «Сава Чалий» стала широкопопулярна в XIX ст. на Україні історична пісня прб Саву Чалого, яку залюбки співали в родині Тобілевичів. Вона була відома в багатьох варіантах, опублікованих у збірниках: «Запорожская старина» І. Срезнев-ського (X., 1833, ч. Г); «Польські і руські пісні галицького народу» Вацлава з Одеська (Львів, 1833),; «Украинские народные песни, изданные Михайлом Максимовичем» (М., 1834).

Оскільки І. Срезневський датував факт зради Савою Чалим гайдамаків кінцем XVI — початком XVII ст., а М. Максимович і ряд польських істориків першої половини XIX ст. пов’язували його з періодом повстання С. Наливайка (тобто до 1596 р., коли було у Варшаві страчено С. Наливайка) або з часом гетьмана П. Конашевича-Сагайдачного (початок XVII ст.) (Рихлик Є. Сава Чалий і Сава Цеглинський у польській літературі.— Збірник заходознавства. К-> 1929), то М. І. Костомаров, автор першої історичної драми в новій українській літературі — «драматичних сцен» за мотивами народної гіісґіі під назвою «Сава Чалий» (1838), очевидно ж, через це відніс зображені в ній події до XVII ст. Він на той час ще не мав у своєму розпорядженні документів, які б дозволили правильно датувати події, пов’язані з іменем Сави Чалого.

, Немає згадок про нього і в працях інших російських та українських істориків першої половини XIX ст. Першим підняв питання про Саву Чалого, спростувавши неправильні, твердження І. Срезневського і М. Максимовича і датуючи події першою половиною XVIII ст., А. Скальковський у двох працях: История Новой Сечи. Одесса, 1846, ч. 1, с. 130—135; Наезды гайдамак на Западную Украину. Одесса, 1846, ч. 2, с. 49. Важливо підкреслити, що А. Скальковський користувався документами з архіву Запорізької Січі.

На основі відомостей, поданих А. Скальковським, і взятих з різних варіантів народної пісні, спробу узагальнити образ Сави Чалого зробив російський і український письменник та історик Д. Мордовцев у монографії «Гайдамаччина» (Спб., 1870).

Однак найціннішим набутком історичної науки про Саву Чалого став третій том третьої частини і другий том шостої частини «Архива Юго-Западной России» (К., 1876), в якому було вміщено листування польської шляхти, актові записи, універсали коронного гетьмана, скарги панів на гайдамаків, хроніку з польських газет і т. ін.

Оскільки драматург у своїх листах не вказав, які саме історичні матеріали він читав, готуючись до написання трагедії «Сава Чалий», а його особистий архів, де могли б зберегтися витяги з джерел, загинув, то слід гадати, що основним джерелом трагедії «Сава Чалий» був передусім «Архив Юго-Западной России», а також різні варіанти «Пісні про Саву Чалого», публікація яких у середині і другій половині XIX ст. продовжувалась у багатьох збірниках: «Старосветский бандуриста» М. Закревського (1859); «Пісні, думки і шумки руського народу на Поділлі, Україні і в Малоросії» А. Коципінського (1862), «Народные песни Галицкой и Угорской Руси» Я. Головацького (1878).

Декілька з цих публікацій наведено, а ще більше зафіксовано в примітках до видання «Історичні пісні» (К., 1961, с. 467—497, 981—983). Там же вміщено і дві пісні — «Та йшов Гнатко, та йшов братко тихесеньким шляхом» і «Ой ще не світ» (с. 498—499, 984), які Д. Мордовцев небезпідставно вважав ідейно й художньо пов’язаними з піснями про Саву Чалого і висловив припущення, що в них ідеться про якусь невдалу спробу Гната Голого захопити Саву Чалого (Мордовцев Д. Гайдамаччина. Изд. 2-е. Спб., 1884, с. 50—51). До цього ряду належить пісня «Іде Харко із Туреччини (Пісня про Харка і Гнатка)» (Історичні пісні, с. 506).

Цілком можливо, що І. К. Тобілевич знав публікацію «Спів про Саву Чалого» невідомого Е. Сакуна (вірогідно, це один із псевдонімів О. Конись-кого, бо є відомості, що він підписував свої твори «Іван Сакун») у львівському журналі «Правда» (1872, ч. 6, с. 278—286). Цей твір складався з дванадцяти частин і являв собою звичайну контамінацію з відомих варіантів пісні. Наукової цінності він не має, але як фактаж для драматурга міг пригодитися.

До речі, цими матеріалами міг скористатися також український письменник К. М. Устиянович, автор віршованої драми «Сава Чалий», про написання якої була вміщена хронікальна замітка у львівській газеті «Діло» (1895, 16(28).Х). Але вона не була надрукована, отже, говорити про якийсь її вплив на І. К. Тобілевича не доводиться.

Не виключено, що І. К. Тобілевич знав варіант пісні «Ой був в Січі старий, сивий, на прізвище Чалий» («Дума про Саву Чалого»), записаний С. В. Тобілевич десь після 4 жовтня 1894 р., а можливо й інший, якщо запис було здійснено за життя драматурга, бо, на жаль, вказано тільки, що записано від няньки Явдохи у с. Новоселиця Балтського повіту Подільської губернії (Українські народні пісні в записах Софії Тобілевич. К-, 1982, с. 254—256, 406—407).

«Пісню про Саву Чалого», як і легенди та перекази про Гайдамаччину і про того ж таки Саву Чалого, зокрема, драматург міг не раз чути на рідній Херсонщині від місцевого населення. Журнал «Киевская старина» повідомляв, наприклад, у 1887 р., що старші люди на Херсонщині пам’ятають пісню «Ой був собі козак старий, по прізвищу Чалий» і що один із старих чоловіків с. Лозоватки Єлисаветградського повіту, Яків Мусійович Біланенко розповідає переказ про те, як було вбито Саву Чалого («Киевская старина», 1887, кн. 9, с. 194).

С. В. Тобілевич у своїх спогадах відзначила: «Народна дума про Саву Чалого збудила в Івана Карповича цікавість до кращого обізнання з тим періодом історії України, в який міг діяти ватажок-гайдамака, що зрадив народній справі. Сама по собі-зрада вчорашнього героя (перехід його на бік ворогів) не була цікавою подією для Івана Карповича. Відомості про ту зраду, які подавала дума про Чалого, були занадто дріб’язковими. Товариші покарали його за «сукні й адамашки» та за інші дарунки, якими заплатила польська шляхта зрадникові за його допомогу в знищенні своїх колишніх друзів і бойових товаришів. Іван Карпович хотів ускладнити почуття- зрадника, наділивши його неначе щирим бажанням урятувати рідну землю від кривавих боїв повстанців-гайдамак з панами. Багато й довго міркував письменник над темою «Сава Чалий», над розгортанням сюжету трагедії людини, яка в своєму серці мала вірність і любов до батьківщини, а проте пішла хибним шляхом. Чимало різних історичних джерел довелося йому вивчити, перш ніж приступити до створення п’єси. Іванові Карповичу хотілось написати п’єсу правдиво з історичного боку і водночас змалювати Саву в новому освітленні. Показати його тяжку помилку, а не лише підлу зраду. Отож письменник, зберігши історичну правду щодо подій, подав образи своїх персонажів цілком імовірними і переконливими» (Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі, с. 330).

Яким же поставав історичний Сава Чалий з документів, що ними користувався І. К. Тобілевич?

Міщанин з Комаргорода Ямпільського повіту на Поділлі (тепер село Томашпільського району Вінницької області), служив ротмістром (сотником) надвірної міліції у князя Юрія Любомирського в Рашкові під Шаргоро-дом (тепер ця назва в довідниках не фіксується). Полком міліції командував полковник Верлан, який у 1734 р. очолив повстанський рух проти шляхти на Поділлі. В травні 1734 р.в Умані Сава Чалий в присутності Верлаиа, який заявляв, що після вигнання «іноплемінників» все Поділля буде приведено до Росії разом з новоствореним козацьким військом, склав присягу на вір* ність російській цариці Анні Іоаннівні. Пізніше Сава Чалий відділився від Верланового загону. Очоливши ватагу з п’ятдесяти чоловік, напав на Шар-город, пограбувавши його населення, згодом — караван грецьких купців, що перебували під царською опікою. Коли повстання Верлаиа було придушено російським військом, Саву Чалого розшукували водночас охоронці царської і королівської влади, бо вважали його, з боку польської шляхти, учасником бунту Верлаиа і ватажком гайдамацького загону, з боку російських чиновників — порушником присяги на вірність цариці. Саме російській владі вдалося спіймати Саву Чалого, і його було ув’язнено в Білій Церкві. Восени 1735 р. Сава з частиною своєї ватаги утікає. У 1736 р. він уже фігурує в документах як козацький полковник на службі у Речі Посполитої, що активно допомагає шляхті в боротьбі з гайдамаками, зокрема в нападі на гайдамацький загін Медведя, якого тричі ранить. Протягом 1737—1738 рр. бере участь ще в кількох антигайдамацьких виступах.

Те, чого не вистачало в опублікованих документах, доповнює оповідання польського письменника й історика Антонія Й. (А. Ю. Ролле) «Сава Чаленко. З гайдамацької історії минулого віку» (1885), передруковане в «Киевской старине» (1887, кн. 2, с. 471—490). У розпорядженні автора були накази рашківського губернатора М. Рогуського за 1728—1740 рр., до речі, вони не потрапили до рук жодному з істориків, і не відомо, чи збереглися до нашого часу. Однак А. Ю. Ролле вперше добуті ним історичні факти переплів

з загальновідомими, розбавив усе це неперсвіреними легендами і художнім вимислом, так що виділити істину з цієї мішанини дуже важко*,

В його оповіданні знаходимо історію кохання Сави з жінкою рашківського чоботаря, історію повернення Сави на службу польській шляхті

із 1736 р. з розрахунку на обіцяну коронним гетьманом Потоцьким амністію, розповідь про призначення Сави полковником немирізської міліції, одержання за вірну службу двох подільських сіл: Рубань (тепер — Немирівського району Вінницької області) і Степашки (тепер — Гайсииського району на Вінниччині), про одруження з вдовою рашківського чоботаря, що стверджувалось конкретним документом — листом рашківського губернатора М. Рогуського та шаргородського губернатора.

Нарешті, в «Книге пограничных судов Киевского воеводства» (за 1746 — 1751 рр.), опублікованій в «Архиве Юго-Западной России» (с. 353), була вміщена така інформація: «Ігнатко, січовий козак Медведівського куреня, 1741 року, на саме різдво руське, взявши з собою двадцять п’ять гайдамаків, напав вночі на Степашки, спадкове село вельможного його моці пана великого коронного гетьмана, що лежить у трьох милях від Немирова, і там що-найжорстокішим способом вбив Саву, гетьманського надвірного полковника».

Зіставлення історичних фактів з текстом трагедії І. К. Тобілевича «Сава Чалий» дає підстави для висновку, що драматург у своїй роботі над твором спирався на міцну документальну основу, доповнюючи нестачу історичних даних фольклорним матеріалом.

Крім «Товариства малоросійських артистів під керівництвом П. К. Саксаганського і М. К. Садовського», в якому трагедія «Сава Чалий» І. Карпенка-Карого здобула перше і найкраще сценічне втілення протягом 1900—1905 рр., ця п’єса увійшла до золотого фонду в репертуарі й інших українських труп. Передусім виділялася своєю монументальністю вистава «Сава Чалий» у київському театрі Миколи Садовського (1912—1919). П’єса періодично з’являлася й на сценах українських театрів у радянський час. Згадаймо хоча б виставу в Харківському державному театрі «Березіль» у 1927 р. (постановка Ф. Лопатинського), Львівському державному академічному театрі ім. М. Заньковецької в 1957 р. (режисер О. Ріпко) та ін.

Подається за вид.: Тобілевич (Карпенко-Карий) Іван. Драми і комедії, т. 4, с. 139—294.

1 Потоцький Юзеф (?—1751)—великий коронний гетьман Речі Посполитої, київський воєвода. В 1703 р. криваво розправився з селянським повстанням під проводом С. Палія на Україні; в ЗО—40-х роках здійснював розправи над гайдамаками.

* Голий Гнат (рр. н. і см. невід.) — один з керівників гайдамацького руху на Правобережній Україні в ЗО—40-х роках XVIII ст.запорізький козак Медведівського куреня, відомий як Ігнатк'о Голий або Ігнат Медведовський. На початку 30-х років став кошовим гайдамацького загону в Чорному лісі на Поділлі. У 1741 р. стратив Саву Чалого, за що був спійманий за наказом київського генерал-губернатора М. Леонтьева і ув’язнений в Запорізькій. Січі. Однак запорожці звільнили його. Загін під керівництвом Г. Голого діяв до 1748 р.-

3 Медвідь Григорій (рр. н. і см. невід.) — запорізький козак Конелів-ського куреня. У 1734 р. вступив до гайдамацького загону Сави Чалого в містечку Саврані на Поділлі, де був отаманом після його арешту (1734 р.). Пізніше очолив один з гайдамацьких загонів. Восени 1736 р. в бою під с. Бо-ровицею (тепер село Чигиринського району Черкаської області) був тричі поранений Савою Чалим, але зумів утекти. Тієї ж осені в бою неподалік Крилова на Дніпрі знову був тяжко поранений і на цей раз врятувався. Останнє документальне свідчення діяльності Медведя стосується 1739 р.

4 Грива — козацький сотник, очолював гайдамацький загін, з яким у 1734 р. напав на маєток Носівці на Поділлі. Останнє документальне свідчення про діяльність Гриви як ватажка гайдамацького загону стосується 1739 р.

5 Кравчина.— Таке прізвище у документах пе зустрічається. Воно згадується тільки в різних варіантах пісні про Саву Чалого і Гната Голого:

Каже Чалий: «Мого сина Ніхто з нас не вловить,

Хіба Гнатко та Кравчина До себе підмовить».

Пішов Гнатко з Кравчиною Саву підмовляти-

Став той Гнатко з Кравчиною У двір підступати

(Історичні пісні, с. 467—468).

Став Гнат Голий з Кравчиною Ворота ламати...

(там же, с. 474, 478, 482).

Оскільки в «Словарі української мови» Б. Грінченка є таке тлумачення слова «кравчина»: «Название войска, собранного в конце XVI в. С. Наливайком» з посиланням на «Тарасову ніч» Т. Шевченка: «Обізвавшя Наливайко — не стало кравчиниі Обізвавсь козак Павлюга — за нею полинув» і на «Запорожскую старину» І. Срезневського: «Славна стала та кравчина, як на Польщу стала, вовкулакам, католикам мстючи зраду здала», то коментатор видання «Творів» І. Тобілевича П. Тиховський пояснив слово «кравчина» в пісні про Саву Чалого так: «Кравчина» — тут назва військового загону (у Ів. Тобілевича — це ім’я особи)»(Тобілевич (Карпенко-Карий) Іван. Твори. К., 1929, т. З, с. 257).

З таким тлумаченням можна було б погодитись, якби цьому пе суперечили тексти інших варіантів пісні:

Ой сів Гнатко на коника, гукнув до громади:

«Ой давайте брати Кравця мені на пораду».

«Бери, бери, брате Гнате, Кравця на пораду Та привези у Січ Саву на велику раду».

«Ой став же Гнат, ой став Голий Кравчині казати. «Вислухавши Кравець Гната, став його питати:

«Ой чого ти, брате Гнате, лізеш в такі муки,

«Що ти хочеш пана Саву взяти в свої руки?»

«Ой не бійся, брате Кравче, не бійся нічого,

Ми підемо на пораду до діда старого»

(Історичні пісні, с. 483—484).

6 ...і учився, кажуть, в Києві у б р а т ст в і.—Київська братська школа була організована в 1615 р. В 1632 р. її об’єднано з Лаврською школою і названо Києво-Могилянською колёгіею. У 1701 р. вона одержала титул і права академії і стала називатися Київською академією. За традицією її називали братською. Сава Чалий міг учитися тільки в академії.

7 Й о г о й на Січі п о в а ж а ю т ь...— Йдеться про Запорізьку Січ — суспільно-політичну та військово-адміністративну організацію українського козацтва, що склалася в першій половині XVI ст. за Дніпровими порогами і проіснувала до 1775 р. Ліквідована згідно з указом Катерини II.

8 В и г о д у в а в Чалий сина Саву козакам на славу — рядок з історичної пісні про Саву Чалого (Історичні пісні, с. 467 — 468).

9 ...п анські козак и...— Йдеться про утримувані польською шляхтою козацькі формування, які виконували обов’язки надвірної міліції.

10 ...л ист пішов д о а н е в а...— У Каневі мав резиденцію місцевий староста Микола Потоцький (1712—1782), небіж коронного гетьмана Ю. Потоцького, кат українського селянства, відомий у фольклорі як «гіаи Каньовський».

11 ...сам Потоцький наскочить на село з волохами своїми...— Канівський староста Микола Потоцький утримував загін надвірної міліції, до якого входили вихідці з Молдавії (Волощини), іменовані на Україні волохами.

12 Нас заманили всіх на слободи...— В ЗО—80-х роках XVIII ст. на півдні Російської держави, Лівобережній і Слобідській Україні, на Правобережжі було створено сотні, слобід, населення яких тимчасово звільнялося від податків і повинностей.

13 Лебедин — село, тепер — Шполянського району Черкаської області.

14 Немирів — місто, тепер — райцентр Вінницької області.

15 Чорний ліс — лісовий масив між річками Інгулом та Інгульцем у Кіровоградській області. У XVIII ст. входив до складу володінь Запорізької Січі. Поряд з Холодним Яром, Нерубайківським лісом та іншими лісовими урочищами Чорний ліс був одним з центрів формування гайдамацьких загонів. Тепер — державний заказник.

16 Великий Луг—назва у XVI—XVIII ст. дніпровських плавнів нижче від порогів у пониззі Дніпра, де перебувала до 1709 р. Стара (Чортом-лицька) Січ, відновлена в 1734—1775 рр. під назвою Нова Січ.

17 ...щ о зараз робиться в двор і...— Розповідь Микити про розправу над селянами у панському дворі збігається з викладом в історичному документі: «Приговор Люблинського трибунала, присуждающий Николая Потоцкого, старосту Каневского, к уплате значительного штрафа в пользу князя Любомирского за то, что он, остановившись проездом в селе Любомир-ского — Карапышах, дозволил жолнерам своей надворной хоругви истязать до смерти и грабить крестьян и насиловать крестьянок. 174-1. Октября 21» (Архиз Юго-Западной России, т. 3, ч. 3, с. 326 — 329). Драматург тільки змістив подію в часі, відніс її до середини 30-х років XVIII ст.

18 Такий самий Сава, я чув, сидить в тюрмі у Білій Церкві...— Йдеться про арешт Сави Чалого восени 1734 р. в м. Шар-городі на Поділлі, після чого він був ув’язнений в Білій Церкві, звідки у грудні 1734 р. втік (Гайдамацький рух на Україні в XVIII ст. К., 1970, с. 72—73).

19 Морщ тин Збігнев (бл. 1628—1689) польський поет, пропагував аріанську ідею єдності всіх людей, боровся проти визискування селян панами. З 1663 р. жив у своєму маєтку Рудівцях.

20 Річ Посполита — польський переклад латинського терміна «республіка» — офіційна назва об’єднаної двоєдиної Польсько-Литовської держави з часу Люблінської унії 1569 р. до 1795 р., тобто до останнього розділу Польщі.

21 Очерети е.— Назва цього села вживається автором у прижиттєвій публікації непослідовно: Очеретне і Очеретна. Тут уніфіковано за більшою кількістю вживання: Очеретне. Села з такими назвами є на Україні в кількох областях, зокрема Очеретня,— в Погребищенському районі Вінницької області, Очеретне — в Кагарлицькому районі Київської області.

22 ...українська партія в Лисянці...— тобто українська частина польського війська в селі Лисянці (тепер — райцентр Лисянського району Черкаської області).

23 Це той Потоцький, що розум в нього жіноцький — пара^г)раз із української народної пісні «Гей ти, пане Потоцький» (Історичні пісні, с. 235).

24 Карапиші — село, тепер — у Миронівському районі Київської області.

25 Тульчин — містечко на Брацлавщині, тепер — райцентр Вінницької області.

26 Лисянка — містечко, тепер — райцентр Черкаської області.

27 Брацлавщина—історична область на Україні (територія теперішньої Вінницької і частини Хмельницької областей) у другій половині XVI—XVIII ст. Назва походила від м. Брацлав (тепер — райцентр Вінницької області) — адміністративно-територіального центру Брацлавського воєводства (1569—1648 та 1712—1793) в складі Речі Посполитої, Брацлавського полку (1648—1712) після визволення Брацлавщини від польсько-шляхетських загарбників і Брацлавського намісництва (1793—1796) в складі Росії. У 1796 р. територія Брацлавщини відійшла в основному до Подільської і частково Київської губерній.

28 Подол — Поділля, історико-географічна область, що займала басейн Південного Бугу і лівобережний басейн Дністра (до середини XIV ст.— Пониззя) і збігалася з адміністративно-територіальною одиницею Литовського князівства в 60-х роках XIV ст.— 1430 р., Подільського воєводства в складі Польського королівства в середині XV ст.— 1569 р., Речі Посполитої в 1569 — 1672 рр. та 1699—1793 рр., Подільського намісництва в 1793— 1797 рр., Подільської губернії в 1797—1925 рр., до якої ввійшли також частини поселень Брацлавського і Возиесенського намісництв.

20 В о л и н ь — історико-географічна область в басейні південних приток Прип’яті і верхів’ях Західного Бугу. Становила основну складову частину Володимиро-Волинського князівства в період Київської Русі і Галицько-Волинського князівства, з другої половини XIV ст. підпала під владу феодальної Польщі. За Речі Посполитої в 1569—1793 рр. цю територію охоплювало Волинське воєводство, в складі Російської держави у 1793— 1796 рр.— Волинське намісництво, в 1797—1921 рр.— Волинська губернія, що за Ризьким мирним договором 1921 р. була розділена на дві частини: західні повіти відійшли до буржуазно-поміщицької Польщі, а східні — до Волинської губернії в складі УРСР (губернія ліквідована 1925 р.).

30 Гетьманщина — напівофіційна назва Лівобережної України разом з м. Києвом (після Андрусівського перемир’я 1667 р.) у складі Російської держави. Певною мірою зберігала суспільно-політичний устрій, який почав формуватись ще в роки визвольної війни українського народу 1648— 1654 рр. Мала свою адміністративно-територіальну систему, військо, суд, фінанси і користувалася деякою автономією. На чолі Гетьманщини стояв гетьман, який формально обирався на Генеральній військовій раді, а насправді призначався або затверджувався царським урядом. У 1722 і 1734 рр. гетьманство було тимчасово, а в 1774 р. остаточно скасоване. Функції гетьмана передано царським урядом Другій малоросійській колегії, яка була найвищим адміністративним органом влади на Лівобережній Україні. Суспільно-політичний устрій Гетьманщини, який протягом XVIII ст. зазнав значних 'змін у напрямі зміцнення централізації і бюрократизації, існував і після скасування гетьманства 1774 р. В 1781 р. його було ліквідовано царським урядом і замінено загальнодержавним устроєм.

31 ...Рубань і Степашки...— села на колишній Брацлавщині, тепер Рубань — у Немирівському районі, Степашки — у Гайсинському районі Вінницької області.

32Медведівка — село па Брацлавщині, тоді їх було принаймні два: одне тепер у Козятинському районі, друге — у Літииському районі Вінницької області.

ХАЗЯЇН Комедія в 4-х діях

Вперше надруковано у вид.: Тобілевич /. Хазяїн. Комедія в 4 діях. К., 1902.

Вперше виставлено 10 січня 1901 р. в Києві «Трупою М. Л. Кропивниць-кого під керуванням П. К. Саксаганського і М. К. Садовського за участю М. К. Заньковецької».

Про задум п’єси С. В. Тобілевич зазначила таке: «Написавши чимало п’єс [...], Іван Карпович не переставав думати про земельне питання на селі, про нових багатіїв, що вже переросли і Михайла Окуня, і Гарасима Каліпку. Недалеко від нашого хутора, який Іван Карпович постійно відвідував, жили багаті аграрії Шевякови, батьки яких були з селян. Знав Іван Карпович і багато чув про магната й володаря неозорих с і снів та ланів Терсщепка, про якого ходило багато різних анекдотів, що мали цілком правдивим грунт під собою. Чоловік моєї сестри Юльки служив у одній з численних економій Терещенка. Порядки були в тих економіях, як у величезному аграрному хазяйстві. Щосуботи всі економи (а їх було багато) з’їздились на параду до головного управителя, який у свою чергу звітував перед ще вищим начальством, що перебувало в конторі терещенківських маєтків. Контора та містилась у м. Києві на Гімназичній вулиці (проти Володимирського собору). Побувавши в гостях у Юлії Бродецької, Іван Карпович мав нагоду бачити на свої власні очі, яким величезним китом став колишній селянин Терещенко. Це вже була широких масштабів експлуатація селянства, що втратило всяку надію коли-небудь звільнитись від матеріальної залежності від такого не «павука» вже, а величезної бездушної машини, хазяйського колеса. Усі безземельні потрапляли в йоголабета. Таких терещенків було чимало на бідолашній Україні. Всі їхні крутійства й комерційні махінації відомі були Іванові Карповичу. Знав він і про те, як добувались робочі руки, як використовувались усілякі нещастя народні — недорід, голод та різні пошесні хвороби. Це знання, розум і почуття справедливості примушували письменника думати й подовгу виношувати в своїй душі образ такого всежерущого кита, якому й простір океану почав уже здаватись занадто тісним. Зброя письменника — це його слово, перо! І от, нарешті, Іван Карпович наважився засісти, під час одного літнього відпочинку від сцени, за новий твір, який він назвав «Хазяїн» (Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі, с. 332—333), Ще далі С. В. Тобілевич уточнює дату початку роботи драматурга над комедією: «П’єсу «Хазяїн» Іван Карпович розпочав у квітні місяці 1900 року» (там же, с. 335).

Насправді ж робота над п’єсою почалась ще раніш: 23 лютого 1900 р. І. К. Тобілевич виїхав з Києва до Єлисаветграда, де поселився у родинному будинку на Знаменській вулиці, а незабаром перебрався на хутір Надія. Звідти 26 березня 1900 р. драматург повідомляє сина Назара: «Я пишу нову комедію «Хазяїн», але діло туго йде, часто голова болить. Одначе перший акт готовий, і я ним наче задовольняюсь. Хоч то раз у раз так зі мною буває: поки пишу, задовольняюсь, а напишу — недоволен» (Карпенко-Карий /. (Тобілевич /. К.) Твори, в 3-х т., т. З, с. 252). 4 червня 1900 р. робота над п’єсою була закінчена, про що свідчить дата на автографі, що зберігається в Державному музеї, театрального, музичного і кіномистецтва УРСР (№ 9331 с): «Хазяїн. Комедія в 4-х діях. Соч. И. Тобилевича (Карпенко-Карый). 4 июня

1900 г. Х[утор] Надежда». Приїхавши наприкінці червня до Полтави, де на початку липня 1900 р. після літньої перерви розпочалися виступи вже об’єднаної «Малоруської трупи Марка Лукича Кропивницького під урядом Миколи Карповича Садовського і Опанаса Карповича Саксаганського при участі Марії Костянтинівни Заньковецької», «Карий,— як свідчить П. К. Саксаганський,— привіз п’єсу «Хазяїн», ми прочитали й одіслали до цензури» (Саксаганський П. К. По шляху життя, с. 195).

Але сталося це наприкінці серпня 1900 р., перед закінченням гастролей у цьому місті об’єднаної трупи корифеїв., У фонді Головного управління в справах преси збереглася цензурна справа, в якій є власноручне письмове прохання І. К. Тобілевича:

«В Главное управление по делам печати, отделение драматической цензуры коллежского секретаря Ивана Карповича Тобилевича

(Карпенко-Карый);

Прошение.

Представляя при этом в двух экземплярах комедию в 4 действиях] нод названием «Хазяин» и две гербовых марки 80 коп [еечного] достоинства, честь имею покорнейше просить: разрешить эту пьесу к представлению на сцене и один экземпляр с надписью о дозволении выслать мне в г. Николаев Хёр [сонской] губ [ернии], театр Шеффера.

Коллежский секретарь Иван Карпович Тобилевич (Карпенко-Карый)

25 августа 1900 г. г. Екатерииослав»

(ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 25, 1900 р., спр. 14, арк. 180).

Головне управління в справах преси переслало п’єсу до Санкт-Петер-бурзького цензурного комітету, за дорученням якого висновок про неї зробив цензор драматичних творів Ісаєвич. Цей висновок, датований 18 листопада

1900 р., закінчується так: «Не находя в рассматриваемой пьесе ничегѳ предосудительного, я полагал бы дозволить ее к представлению» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, он. 25, 1900 р., спр. 14, арк. 181 —183).

У Ленінградській державній театральній бібліотеці ім. А. В. Луначар-ського за № 56155 зберігається один з двох цензурованих примірників п’єси з таким написом на титулі: «Хазяїн. Комедія в 4-х діях Івана Тобілевича (Карпенка-Карого)». Тут же штампована дата надходження тексту до цензури: «31 авг[уста] 1900». І цензорська резолюція: «К представлению дозволено. Спб., 20 ноября 1900. Цензор драматических сочинений Исаевич».

24 грудня 1900 р. за № 7618 канцелярія Головного управління в справах преси надіслала І. К. Тобілевичу другий примірник дозволеної драматичною цензурою до вистави на сцені п’єси «Хазяїн» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 25, 1900 р., спр. 14, арк. 183).

27 грудня 1900 р., під час гастролей трупи в Києві, І. К- Тобілевич у листах до дочки Марії і сина Назара повідомляє про одержання дозволеної цензурою п’єси. Зокрема, в листі до На'зара зазначає таке: «Хазяїна» мені розрішили. Він піде в першій половині января. Комедія ця дуже серйозна, і я боюся, що буде скучна для публіки, котра від комедії жде тільки сміху. «Хазяїн» же зла сатира на чоловічу любов до стяжання, без жодної іншої мети. Стяжання для стяжання! Побачимо, як то вона піде. Участь в комедії мають всі найкращі актори, крім Заньковецької» (Карпенко-Карий І. (Тобілевич І. К.). Твори. В 3-х т., т. З, с. 253).

У спогадах П. К. Саксаганського зафіксовано комічний епізод, пов’язаний з чуткою про підготовку вистави: «Тим часом з цензури повернулася комедія Карого «Хазяїн». Пішла чутка, що в п’єсі виведено Терещенка. Тип «хазяїна» був подібний на Терещенка, як на кожного багатія з Херсонщини. Типів цих Карпенко знав досконало, але одна риса справді нагадувала Терещенка: це сцена з халатом. І от до Карого підіслано було якогось чоловіка, що пропонував ЗО тисяч за те, щоб п’єсу зняли з репертуару. Звичайно, Карпенко не згодився: його не можна було купити. Головні ролі розподілені були між Кропивницьким, Садовським та Караенком, який грав самого «хазяїна», Маркові Лукичу я радив взяти німця-шахмейстра, з цієї ролі він зробив би сЬеї сі’осигге И; він не послухав, взяв Золотницького, з якого нічого не зробив» (Саксаганський П. По шляху життя, с. 195—196).

Феногена грав П. К. Саксаганський, Ліхтаренка — М. К. Садовський, Соню — Л. П. Лінпцька, постановка — П. К. Саксаганського. Побоювання драматурга щодо можливої невдачі вистави «Хазяїна» виявились безпідставними. Прем’єра, яка відбулася 10 січня 1901 р. в Києві, мала, як свідчить місцева преса,- успіх. А сам драматург у листі до сина Иазара від 2 лютого

1901 р. з Києва повідомляв: «Хазяїн» пройшов з великим поспіхом. Вій дуже подобається. Ніхто, навіть самі сильні критики, не находять великих недочо-тів, крім деяких дрібниць, на которі не варто було б звертать уваги, але я

і ті дрібниці поправив. Я сам бачу, що це найкраща моя комедія і, мабуть, не то краще', а вже й та,кої не напишу. «Хазяїн» вже пройшов три рази, при хороших всякий раз зборах, і має ще бути виставлений два рази на одній неділі. Може, це занадто часто, але цікаво, що з того буде, чи дасть він ще два добрих збори, чи ні» (Карпенко-Карий І. (Тобілевич І. К.). Твори в 3-х т., т. З, с. 255). П. К. Саксаганський у своїх спогадах відзначив: «Хазяїн» мав великий успіх і пройшов 10 разів» (Саксаганський ТІ. По шляху життя, с. 196).

Насправді ж у Києві вистава була показана тільки п’ять разів (Циба-ньова О. С. Літопис життя і творчості І. Карпенка-Карого (І. К. Тобілевича). К., 1967, с. 297—300). Зате вистава йшла з успіхом у Москві, куди об’єднана трупа корифеїв виїхала з Києва 14 лютого 1901 р.

Як пише І. К. Тобілґевич у листі до сина Назара від 2 березня 1901 р.,

26 лютого 1901 р. українські актори «в тіснім кругу 13 росіян справляли 40 годовщину з дня смерті Т. Г. Шевченка. Обідали. На обіді виникла думка

* Шедевр (франц.).— Ред.

послать Л. Н. Толстому привітання, яко апостолу правди і любові...» (Карпенко-Карий І. (Тобілевич, /. К.). Твори. В 3-х т., т. З, с. 255—256). Серед трьох депутатів у Л. Н. Толстого побував й І. К. Тобілевич. П. К. Саксаганський зафіксував зі слів І. К. Карпенка-Карого таке: «Лев Миколайович розпитував пр<з наші діла і, між іншим, питав, чи п’єса «Хазяїн» має що спільне з його «Хазяїном і робітником». На Карого Лев Миколайович справив чарівне враження» (Саксаганський П. По шляху життя, с. 196).

У липні 1902 р. І. К. Тобілевич надсилає з Катеринослава до Санкт-Пе-тербурзького цензурного комітету текст комедії «Хазяїн» з проханням дозволити її до друку (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 777, оп. 5, 1901 р., спр. 4).

26 липня 1901 р. Санкт-Петербурзький цензурний комітет переслав п’єсу до Головного управління в справах преси з проханням висловити свою думку щодо можливості дозволити її друкувати (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 766, оп. 21, 1901 р., спр. 479, арк. 231). 31 липня 1901 р. Головне управління відповіло Санкт-Петербурзькому цензурному комітетові, що п’єса «Хазяїн» «может быть дозволена к напечатанию» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 21, 1901 р., спр. 479, арк. 231). Санкт-Петербурзький цензурний комітет дав дозвіл на друкування п’єси (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 777, оп. 5, 1901 р., спр. 4). Дізнавшись проіцензурний дозвіл «Хазяїна» до друку, Б. Д. Грінченко звертається до І. К. Тобілевича з проханням надіслати п’єсу для альманаху, який саме тоді він упорядковував (можливо, йшлося про альманах «Дубове листя», який Б. Грінченко упорядковував спільно з М. Чернявським і М, Коцюбинським; вийшов він 1903 р. в Києві). В листі до Б. Д. Грінченка від 7 вересня

1901 р. з Катеринослава і. К. Тобілевич писав: «Готового, гарно переписаного «Хазяїна» у мене нема, а поки тут перепишуть, то пройде час немалий, бо у нас не дуже скоро це зроблять; так я рішив вислать і вже вислав Вам свою чорновку, в послідній редакції. У вас перепишуть скоро і без помилок. Будьте ласкаві, вишліть мені в Полтаву, де ми пробудемо до 29 октября. Бажаю від щирого серця поспіху Вашому альманахові [...]» (Карпенко-Карий 1. (Тобілевич /. К.). Твори. В 3-х т., т. З, с. 256—257). 22 жовтня 1901 р. він ділиться думками з Б. Д. Грінченком щодо вміщення комедії «Хазяїн» в альманасі (відділ рукописів ЦНБ ім. В. І. Вернадського АН УРСР, № 31694). Але в жодному з альманахів п’єса тоді не з’явилася. Вперше вона була надрукована окремою книжкою 1902 р. в Києві. Після цього комедію «Хазяїн» драматург включив до третього тому «Драм і комедій», що був надісланий до Санкт-Петербурзького цензурного комітету в лютому — березні 1902 р. Цензор Андріяшев дав прихильну оцінку, про що було повідомлено 18 березня

1902 р. Головне управління в справах преси (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 21, 1902 р., спр. 551, арк. 75). 19 травня 1902 р. останнє дає згоду на друкування третього тому «Драм і комедій» І. К. Тобілевича після виключення в п’єсах, а серед них і в комедії «Хазяїн», «черкнутых красным карандашом слов «дозволено к представлению» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп, 21, 1902 р., спр. 6). На цій підставі цензор пише резолюцію на титульній сторінці: «Дозволено цензурою. С.-Петербург, 22 мая 1902 г.» (Тобилевич (Карпенко-Карый) Иван. Драмы и комедии, т. 3, с. 2). На відбитку п’єси з цього тому, поданого повторно до цензури на предмет дозволу її до вистави, є напис: «К представлению дозволено. Спб., 28 марта 1903 года. Цензор драматических сочинений Исаевич» (Ленінградська державна театральна бібліотека ім. А. В. Луначарського, № 20300).

Після того, як тяжко хворий I. К. Тобілевич змушений був назавжди покинути трупу П. К. Саксаганського (лютий 1907 р.), а отже, перестати грати роль Пузиря, ця вистава ще продовжувала своє сценічне життя в трупі до кінця її існування (літо 1910 р.).

Тим часом комедія «Хазяїн» здійснює свій тріумфальний похід по копу всіх тодішніх українських труп. 21 лютого 1903 р. у Львові відбувається прем’єра вистави Руського народного театру в постановці К. Й. Підвисоць-кого. У вересні 1905 р. п’єсу по-новому в цьому театрі поставив М. К. Садов-ський. Він же включив комедію до репертуару новоорганізованої власної «Трупи українських артистів» у перший, ще мандрівний сезон її існування. Вистава належала до тих, якими розпочала свою діяльність ця трупа у вересні 1906 р. в Полтаві. Згодом, з вересня 1907 р., коли трупа була стаціоно-ваиа в Києві, «Хазяїн» майже постійно був у репертуарі цього театру протягом усього періоду його існування в Києві (до 1919 р.). Йшов «Хазяїн» на сцені й інших українських труп початку XX ст.

У радянський час комедія «Хазяїн» була в репертуарі багатьох театральних колективів 20—30-х років, серед них видатним явищем стала вистава

в. харківському театрі «Березіль» (прем’єра — 24 грудня 1932 р., постановка

В. Скляренка, художник В. Меллер, композитор Ю. Мейтус, ролі: Пузир — А. Бучма, Д. Мілютенко; Феноген — І. Мар’яненко; Ліхтаренко — Д. Антонович).

Подається за вид.: Тобілевич (Карпенко-Карий) Іван. Драми і комедії, т. З, с. 183—340.

1 На Суху Балку... Роздолля... Кам’яний Брід...—Села з такими назвами були в колишній Херсонській губернії. Тепер Суха Балка — села Веселинівського, Домапівського і Миколаївського районів Миколаївської області; Роздолля — села Бобринецького, Компаніївського, Олександ-рівського району Кіровоградської області, Гснічеського району Херсонської області. Кам’яний Брід — село 'Гаращанського району Київської області.

2 М а н у й л і в к а — село на колишній Херсонщині, тепер — у Маловис-ківському районі Кіровоградської області.

3 Бова Королевич—персонаж російської казки про доблесного лицаря Бову Гвідоновича.

4 Получив орден Станіслава другої степені на ш и ю...— Колишній польський орден святого Станіслава в 1815 р. з’єднаний

з орденами Російської імперії, в 1831 р. під назвою імператорського і царського остаточно ввійшов до числа російських орденів. Він мав три ступені. Перший ступінь з 1855 р. давав право потомственого дворянства.

5Не дурно пожертвував на приют.— Йдеться про дитячі притулки, метою яких було надати дітям тимчасове перебування і початкову освіту. Одним із засобів існування притулків були пожертвування благо-творителів.

6 К р ез (595—546 до н. е.) — останній цар Лідії у 560—546 рр. до н. е., вважався найбагатшою людиною свого часу. Про його скарби склали численні легенди, він перший почав карбувати золоті монети. Ім’я Креза стало синонімом надзвичайно багатої людини.

7 Земський гласни й.— Так називалися з часу введення у дію земських установ (1 січня 1864 р.) члени земських зборів, повітових і губернських.

8 «В Полтаві дозволено поставить пам’ятникпершому українському поетові Івану Петровичу Котляревському... Гроші висилаються полтавському голові».— Справу спорудження пам’ятника І. П. Котляревському (1769—1838) взяла на себе полтавська міська дума в 1894 р. Оскільки потрібні були великі кошти, наступного року почали збирати гроші. Пожертви надходили поволі, й тільки на початку XX ст. було зібрано 14 тисяч карбованців (Дмитриев Н. К истории открытия памятника И. П. Котляревскому в Полтаве.— «Киевская старина», 1903, № 10). Автор пам’ятника — український скульптор Л. В. Позен (1848—1921). Пам’ятник урочисто відкрито 30 серпня 1903 р.

9 А у вас, кажуть, єсть такі степи, що нагадують собою степ Гоголя? — Йдеться про опис українського степу в творах російського письменника Миколи Васильовича Гоголя (1809—1852), передусім у повісті «Тарас Бульба».

10 Бархат ліонський...— Йдеться про оксамит, виготовлений на фабриках у французькому місті Ліоні.

11 Парижська виставк а...— Перша в світі Паризька промислова виставка відбулася 1798 р. і відтоді до 1849 р. було їх одинадцять. Потім наступила перерва. В 1898 р. до сторіччя першої виставки в Парижі відбулася ювілейна, і вона мається на увазі.

12 Я собі куплю у татар бухарський.— Йдеться про бухарський халат, тобто халат середньоазіатського типу, від назви міста Бухари (тепер — в Узбекистані).

З другої кімнати чутно «Гетьмани, гетьмани»...— Йдеться про романс М. В. Лисенка на слова Т. Г. Шевченка.

14 Класична птиця! Рим спасла,ахазяїна погубила! — Легенда про те, нібито під час облоги Капітолія галлами в IV ст. до н. е., в момент, коли їх загін намагався пробратися до фортеці, у нічній тиші загоготали і гучно затріпотіли крилами гуси, що містилися при храмі ІОнони. Вони почули наближення галлів і підняли тривогу. Охорона прокинулась і відбила атаку. Так виникло прислів’я: «Гуси врятували Рим». Відтоді

18 червня кожного року вулицями Риму урочисто носять багато прибрану гуску і розіп’яту на хресті собаку, яка нібито погана стерегла Капітолій.

15 Вельзевул — у ранньохристиянській міфології князь злих духів, диявол.

СУЄТА Комедія в 4 діях (картини)

Вперше надруковано у вид.: Тобілевич (Карпенко-Карий) Іван. Драми і комедії, т. 5, с. 141—302.

Вперше виставлено 4 січня 1904 р. в Києві Трупою П. К. Саксаганського і М. К. Садовського в постановці П. К. Саксаганського.

Початок роботи над п’єсою С. В. Тобілевич відносить до другої половини

1902 р.— першої половини 1903 р.: «...Іван Карпович почав ретельно працювати над п’єсою «Суєта», темою якої повинно було бути питання «батьки й діти», не в тому тільки освітленні, в якому трактував її Тургенев у своєму романі «Батьки і діти». Український письменник Тобілевич хотів показати перед усіма сумне явище, яке існувало у нас на Україні: інтелігенція, що здобувала освіту на гіркі, мозолями добуті копійки батьків-селян, соромилась здебільшого свого походження.

Водночас Іван Карпович хотів підкреслити у своїй п’єсі ще й те, що земля — це наша рідна матінка, яка годує людину, вчить і робить її щасливою, коли, звичайно, походити біля неї, не лінуючись, з повним знанням справи. Недурно ж у першому плануванні автор хотів назвати цю п’єсу: «ЗемЛѣ» або «Хлібороб» (Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі, с. 340).,І далі:,«Як і завжди, починаючи писати свою п’єсу, Іван Карпович звернувся у своїх думках до того оточення, серед якого йому доводилось жити і яке він знав досконало, як своє власне життя. І тут, як і в «Мартині Борулі», як і в інших п’єсах, він. зумів усе особисте, родинне або близько знайоме узагальнити і зробити малюнком більш широкого значення, що виходив за межі тісного родинного кола або лише невеличкої кількості певних людей. В особі якого-небудь Те-решка з його сином Матюшею узагальнювалась батьківська сліпота щодо своїх дітей, зайве й шкідливе захоплення, яке часто-густо виявляють батьки, вихвалюючи їхні «таланти». Приклади такого настирливого вихваляння Іванові Карповичу довелось бачити не тільки по чужих родинах, а й у своїй, власній. Одного разу його син Назар мав декламувати якогось вірша, написаного російською мовою, на шкільному святі, а директор школи заборонив хлопцеві вийти перед публікою за його український ,акцент. Ота маленька подія, яку довго не міг забути бідолашний хлопець, і дала привід автору написати про Матюшу з його байкою «Гуси» (там же, с. 341).

Про цей епізод більш докладно розповів сам Назар Іванович Тобілевич: «Образ Матюші з «Суєти» був ним побудований на одному епізоді мого власного життя. Було це так. Коли я прийшов прямо з села до реального училища, то російську мову знав таки поганенько. Не було правильної вимови. В школі в ті часи проводились дитячі ранки. Учні співали, грали на інструментах, декламували вірші, байки тощо. Вибрали мене читати байку Крилова «Гуси». Мабуть, вчиїель, який доручив мені читати цю байку, не примітив мого українського акценту. На генеральній репетиції директор школи, чех-русифі-катор (див. лист Івана Карповича від 25 лютого 1897 р.), не дав мені довго декламувати. «Акцент нікуди не годиться,— суворо сказав він,— випускати на сцену не можна». Це мене тоді обурило, і я написав батькові на заслання у Новочеркаськ лист про цю подію в моєму дитячому житті. Пройшов не один десяток років, і Іван Карпович в «Суєті» виводить на сцену невдалого декламатора Матюшу» (Тобілевич Н. Спогади.— «Театр», 1940, № 3, с. 7).

«Що ж до приїзду батьків до Михайла Барильчепка в день його іменин,— свідчить С. В. Тобілевич,— то подібне сталося з самим Карпом Адамовичем. Його менший брат Степан, якому він допоміг учитися і вийти в люди, обіймав досить значну посаду при повітовому суді. Він жив собі як пан. Одного разу зайшов до нього Карно Адамович, щоб відвідати його і поскаржитись на свої турботи, але він його не прийняв: у нього були гості, офіцери й чиновники. Побачивши брата Карпа, дуже вбого одягненого та ще й у подертих чоботях, Степан зробив вигляд, що не впізнав його, і спитав: «Это что за музыкант?» Тон цих слів був такий, що батько повернувся і пішов з хати. Про цього музиканта довго пам’ятали в родині Тобілевичів. Отаке трапляється в реальному житті, то чому не показати його на сцені? Дехто із знайомих Івана Карповича дорікав йому за останню дію, вважаючи сцену з Тарабано-вим і сцену з переодяганням матері Барильченків гротеском та грубим шаржем. Радили обов’язково викинути оті дві сцени, переробивши останню дію. Іван Карпович пе погоджувався з такими порадами, тим більше, що ніякого гротеску й жарту він у своїй п’єсі не бачив. Він вважав, що обидві ті сцени цілком можливі і зовсім не подібні, як йому казали, до «циркового трюку». Прототип кухаря, п’яниці Тарабанова, досить сильно в’ївся у печінки самому автору п’єси ще коли він жив у Єлисаветі. Я про це писала у свій час, подаючи біографію Івана Карповича» (Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі, с. 341—342). І справді, розповівшії все, що запам’ятала зі слів самого І. К. Тобілевича про його життя до 1883 р., С. В. Тобілевич не проминула й такого комічного епізоду з єлисаветградського періоду першого подружнього життя І. К. Тобілевича в 70-ті — на початку 80-х років: «В той час, коли молодий Іван Карпович і його дружина у вільні від праці години грали, співали, читали, обмірковували глибокі питання і моральні настанови роману Чернишевського «Что делать?» і мріяли про нове життя, бажаючи для всіх рівності, щастя й волі,— повар Тарабанов, наприклад, якому вони дали у себе притулок, підібравши його взимку на вулиці, бажав для себе тільки одного — горілки. У тверезі іодпии він тяжко зітхав біля илити, Думаючи, «что делать», щоб похмелитися. Вся душа його і сам він прагнули... до любого шиночка на базарі, прикрашеного чарками і пляшками [...]< Тарабанов і дядько Микола, на щастя, промайнули метеорами в родинному житті Тобілевичів. Лише пам’ять про них довго смішила всіх після того, як і слід їх вітром замело. Особливо довго згадували про Тарабанова. Іван Карпович довідався, що його справжній фах — кухарювання, і вирішив залишити його у себе, в надії, що той оцінує людяне ставлення і, маючи одежу, добрі харчі й помешкання, допомагатиме молодій господині па кухні, давши їй змогу піклуватися малими дітьми. Але сталося так, що в кухні частенько ані провізії, ані кухаря й признаку не було, а коли він, нарешті, повертався додому вранці, прогулявши цілу ніч, то в нього не було вже настрою до куховарської чи якоїсь іншої роботи. Тоді доводилося самому панові секретареві показувати своє куховарське вміння й готувати обід для всіх членів родини, а п’яний кухар спав, як убитий» (там же, с. 166—І68).

Про інший факт використання в комедії «Хазяїн» реальної події свідчить у своїх спогадах П. К. Саксаганський: «Діла в Харкові (1903) були чудові.

26 липня від полтавського городського голови В. Трегубова я одібрав такого листа: «Милостивый государь Афанасий Карпович! 30 и 31 августа текущего

1903 года состоится в Полтаве празднование открытия памятника И. П. Кот-лярезскому. Открытие памятника славному поэту, родоначальнику нового периода украинской литературы, является выдающимся событием в жизни украинского народа и представляет собою факт, имеющий общекультурное значение.

Полтавское городское управление, извещая о предстоящем празднике, имеет честь покорнейше просить вас, милостивый государь, почтить означенное торжество своим присутствием в качестве почетного гостя. Примите уверения в моем истинном почтении».

Ще 1895 року, коли уряд дозволив поставити пам’ятник поетові, ми з братом Іваном, граючи в Полтаві, дали виставу, від якої чистих грошей 332 крб. офірували на пам’ятник. З приводу цього полтавський городський голова писав мені від 23 жовтня 1895 року:

«Городская дума в заседании 19 октября единогласно постановила выразить вам, милостивый государь, оіг имени городского общества глубокую благодарность».

Тоді ж таки ми з братом Іваном оповістили Данила Лукича Мордовцева та професора Пелеха про дозвіл поставити пам’ятника І. П. Котляревському і написали такого листа Терещенкові: «Его высокопревосходительству тайному советнику Николаю Артемьевичу Терещенку.

Городская дума г. Полтавы предположила поставить памятник первому украинскому поэту Ивану Петровичу Котляревскому. Правительство разрешило сбор пожертвований для этой цели произвести в пределах Полтавской губернии. Вследствие этого городской голова г. Полтавы не может пригласить официально иногородних жителей к пожертвованию, и пожертвования идут в крайне ограниченном размере. Так как нужно предполагать, что не все лучшие культурные люди Украины знают о постановке этого памятника,то, побуждаемый единственно любовыо к памяти первого малорусского народного поэта, творца известной всей Украине «Наталки Полтавки», я взял на себя смелость известить об этом ваше высокопревосходительство в уверенности, что ваша, всегда щедрая на пользу благих начинаний, рука подаст

г. Полтаве помощь для увековечения памяти первого народного малорусского поэта Ивана Петровича Котляревского. При этом прилагаю отчет о поступивших уже пожертвованиях. Почтительнейше прошу, в[аше] в[ысоко] п [ре-восходительство], извинить меня за эту декларацию. Малорусский артист Афанасий Карпович Саксаганский».

Вважаю за потрібне підкреслити, що мільйонер Терещенко дав тільки 300 крб., цебто менш, ніж ми, актори» (Саксаганський П. По шляху життя, с. 201—202).

У листі І. Тобілевича від 1 серпня 1903 р. з Харкова до дочок Ярини та Марії на хутір Надія читаємо: «Суєту» сьогодні послав в цензуру. П’єса «Суєта» дуже подобається всім, і дядькові Миколі в тім числі, Панас недоволен тим, що нема значних, пануючих ролей; але то байдуже, я не пишу ролей, а пишу п’єсу, в котрій дружнім ансамблем треба висловить основну ідею самої п’єси...» (Карпенко-Карий /. (Тобілевич /. К.). Твори. В 3-х т., т. З, с. 260) Вказана драматургом дата підтверджується іншим його автографом:

«В Главное управление по делам печати, отделение драматической цензуры коллежского секретаря Ивана Карповича Тобилевича (Карпенко-

Карый)

Прошение.

Представляя при этом комедию в 4 д [ействиях] «Суета» в двух экземплярах, покорнейше прошу: разрешить эту комедию к представлению на сцене и выслать один экземпляр с разрешительною надписью мне в г. Харьков, театр сада Тиволи.

Коллежский секретарь Иван Карпович Тобилевич.

1 августа 1903 г.

(Харьков, театр Тиволи).

Варшава. Летний сад. Театр Саксонский».

Як свідчить цензурний штемпель, цей документ надійшов до адресата 4серпня 1903 р. А 11 серпня 1903 р. за № 7740 канцелярія Головного управління в справах преси переслала рукопис п’єси до Санкт-Петербурзького цензурного комітету. 27 вересня 1903 р. за № 1967 останній на підставі висновку цензора Вержбицького доповідав Головному управлінню:

«Не усматривая в содержании этой пьесы ничего противоцензурного, и. о. цензора полагал бы возможным к печатанию ее дозволить.

С.-Петербургский цензурный комитет имеет честь представить на благоусмотрение Главного управления по делам печати, что ом не встречает и со своей стороны препятствий к разрешению для печатания ,возвращенной при сем рукописи (в двух экземплярах), так как в содержании ее не усматривается какой-либо вредной тенденции».

Внаслідок цього цензор М. Алферакі зробив остаточний висновок: «Комедия в 4 д. «Суета», соч. Ив. Карпенко-Карого, может быть дозволена к представлению на сцене по исключении отмеченных мною простым карандашом мест.

М. Алфераки.

Спб., 6 ноября 1903» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 25,

1903 р., спр. 10, арк. 169—171).

Наступного дня на титулі обох-примірників рукопису п’єси «Суєта» з’явився напис: «К представлению дозволено. Спб., 7 ноября 1903 года. Цензор драматических сочинений» (Державний музей театрального, музичного і кіномистецтва УРСР, № 3118 с.; Ленінградська державна театральна бібліотека ім. А. В. Луначарського, № 23066).

Відсилаючи п’єсу до цензури з Харкова, автор подав і варшавську адресу для відповіді, бо саме туди трупа поїхала на гастролі. За свідченням П. К. Саксаганського, цензурований примірник п’єси, висланий з Петербурга 9 листопада 1903 р., було одержано в Києві (Саксаганський /7. По шляху життя, с. 206). Можливо, автор додатково просив надіслати п’єсу саме до Києва, бо гастролі там розпочались аж 29 листопада 1903 р., отже, практично після 9 листопада текст п’єси можна було одержати ще у Варшаві. Той же П. К. Саксаганський стверджує: «Суєту» вперше поставили у мій бенефіс 7 січня 1904 року. П’єсу сприйняло громадянство як сенсацію. Збори повнісінькі. Карпенко після кожної вистави одержував десятки листів. П’єса подобалась і пройшла 15 разів. Серед значних громадян знайшлися такі, що не могли примиритися з тим: як таки так, генерал і його донька-інститутка розмовляють українською мовою,— і радили переробити останній акт так, щоб усі, крім батька й матері, говорили російською мовою. На питання — чому Отелло, венеціанський мавр, у Шекспіра говорить англійською мовою, ці мудрагелі не знали, що відповісти. Факт той, що п’єса внесла і нову ідею і дала низку цікавих і нових типів» (там же).

А сам драматург у листі від 25 січня 1904 р. з Києва до синл Назара писав: «Увесь час, починаючи з празників, я дуже зайнятий: одно — щодня граю, а друге— готовили «Суєту» [...] «Суєта» пройшла за 11 день

4 рази і дала кругом 600 крб., чим сильно підтримала наші фінанси. П’єса подобається публічності дуже, визовам акторів і автора нема краю. І це, мабуть, впливає на мої нерви, бо робить кожний раз, коли призначається вистава «Суєти», тривожний настрій: а що, як за цим разом буде пусто?» (Карпенко-Карий /. (Тобілевич /. К )> Твори. В 3-х т., т. З, с. 262). А ще через якийсь час, у листі до Назара від 5 березня 1904 р. з Житомира драматург пише: «Суєта ішла в Києві десять раз (отже, десять, а не п’ятнадцять, як стверджував П. К. Саксаганський.— Р. Я.), і збор давала, і славила мене, як ще й досі ні одна п’єса так не славила!.. Що там люди бачать такого надзвичайного — не знаю. І в Житомирі вже пройшла 2 рази, і всім подобається, і збори дала, а оце 7 марта знову починаємо серію вистав «Суєтою» (там же, с. 263).

У виставі сам автор грав Терешка Сурму, П. К. Саксаганський — Івана Барильченка і Тарабанова, М. К. Садовський — Михайла.

У критиці висловлювались різні, іноді протилежні думки про «Суєту». В зв’язку з цим у листі до М. Ф. Комарова від 7 грудня 1904 р. драматург пише: «Суєта наробила мені багато турбот, але я до цього привик: одні кажуть те, другі — друге... Всі уваги я ціню і зо всієї сили постараюсь уникнути тих недостатків, які замічаються при писанні нової штуки, але зараз поправлять несила, та й даремна була б праця. Краще я напишу, щось нове, ніж поправлять уже написане. Та ще якби хоч уваги були незначні, а то такі недостатки 4 акту, які підкреслили хоч, наприклад, ви, нищать в попіл весь 4 акт, і треба писать цілком новий. Що зразу не вийде добре, то так вже і буде погано.

А що, коли поправлю чи пак перетворю 4 акт, а він вийде гірший? Нема ж ніякої певності у тім, що, викинувши те, на що звертають увагу як на фарс,— п’єса буде слухатись так само, як зараз. Правда, нема такої певності і у вас. Та й що таке фарс? У Гоголя свиня приходить в суд, відшукує прошеніє (грамотна) і уничтожає все діло!.. Це фарс. Але коли життя людське до того погане, що тільки свиня може розрішить спор Ів[ана] Ів[ановича] і Ів[ана] Никиф [оровича], то що його було зробить?.. Чим я винен, що люди заражені суєтством до того, що події їх для розумного слухача здаються фаРС0М? І генерал, і повар, і переодягання — все це тільки суєтність людська, і поставлені вони як життєві риси, що яскраво дають зрозуміти фігуру Михайла і тисячі йому подібних, хворих суєтою мирською, яка шкодить чесним простим людським відносинам і оддаляє їх від натури.

Може, я, як той казав, всередині маю багато — та надвір тпру!

І через це не можу висловити добре своїх думок, так само, як не вмів краще змалювати того, що думав намалювать в «Суєті». Ну, що ж робить? Против сили не піднімають, що підняв, те й поніс!..» (там же, с. 268—269).

Комедія «Суєта» ішла в трупі П. К. Саксаганського і після смерті драматурга — до кінця існування трупи (1910). М. К. Садовський, який вибув з трупи навесні 1905 р., поставив п’єсу у вересні цього ж року в Руському народному / театрі товариства «Руська бесіда». Вистава протрималась в репертуарі театру до 1913 р. М. К. Садовський включив комедію у власній постановці й до репертуару своєї «Трупи українських артистів», яка'наступного дня після відкриття першого сезону— 16 вересня 1906 р. в Полтаві показала прем’єру «Суєти», а далі ця вистава була в репертуарі трупи весь період її стаціонарних виступів у Києві (1907—1919).

У радянський час «Суєта» — одна з найчастіше представлюваних п’єс української драматургічної класики. У постановці Г. Юри вона пішла у першому сезоні існування Нового драматичного театру ім. І. Франка у Вінниці (1920). На сцені цього театру в київський період його діяльності «Суєта» йшла з 1936 р. в постановці М. Терещенка (прем’єра — 28 квітня 1936 р.). У Львівському театрі ім. М. Заньковецької прем’єра «Суєти» відбулася ЗО грудня 1967 р. (режисер О. Ріпко) і відтоді мала тривале сценічне життя, здобувши визнання як зразок сценічного втілення української класики на сучасній сцені.

Ця сама львівська постановочна група здійснила виставу «Суєти» і в Харьківському театрі ім. Т. Г. Шевченка (прем’єра — 13 грудня 1972 р.).

Є відомості, що в перекладі англійською мовою комедія «Суєта» виставлялася в одному з лондонських театрів («Рідний край», 1908, № 1, с. 15).

Подається за вид.: Тобілевич (Карпенко-Карий) Іван. Драми і комедії, т. 5, с. 141—302.

1 Суєта — біблійний вислів «суєта суєт», що означає: дріб’язкові житейські турботи, марнота, приписується цареві Соломону (Еклезіаст,

1, 2) -

2 Паска — те саме, що великдень — християнське весняне свято, присвячене воскресению міфічного засновника християнства — Христа.

3 Гавана — тут: цигарка з кубинського тютюну.

4 Страсть—вечірнє богослужіння в страсний четвер — останній перед Великоднем.

5 Смольний і нет и тут —перший у Росії середній навчально-виховний заклад для дівчат дворянського походження. Заснований 1734 р. в Петербурзі. Наприкінці XVIII і в XIX ст. був найбільш консервативним закладом у Росії. Ліквідований після Жовтневої революції.

6 Р і в’є р а — смуга узбережжя Середземного моря, яка включає Лазуровий берег та Італійську Рів’єру (від кордону Франції до м. Спеції в Італії). Найбільший курортний район Західної Європи.

7Оце недавно читав у чайнім домі трезвости,.—

20 грудня 1894 р. царський уряд затвердив Статут про кураторство над народною тверезістю, метою чого було поширення серед населення понять про шкідливість вживання міцних напоїв, а також вишукування засобів проведення вільного часу поза питтьовими установами: влаштування дешевих їдалень і чайних, бібліотек-читалень, проведення лекцій і співбесід тощо. В «Керівних вказівках для діяльності кураторств над народною тверезістю», затверджених у 1897 р., серед засобів відвернення населення від пияцтва вперше названо на восьмому місці народні театри.

«Гус и».— Йдеться про байку російського письменника Івана Андрійовича Крилова (1769—1844).

Покрова — релігійне свято, що відзначається православною церквою Л жовтня за ст. ст.

10 К о р о л е н к о... Писатель? — Мається на увазі російський письменник Володимир Галактіонович Короленко (1853—1921).

11 Действительный статский — дійсний статський радник у табелі про ранги — цивільний чин четвертого класу, що відповідав військовому генерал-майору.

12 Статський (радник) —цивільний чин п’ятого класу, що відповідав придворному церемоніймейстеру.

,3...в Лубнях — дуже гарно! Сула, гори, монастир...— Лубні — старовинна народна назва міста Лубни (тепер—.райцентр Полтавської області); Сула — річка на Полтавщині; лубенський Преобра-женський монастир — колишній православний, монастир, заснований 1619 р. у с. Мгарі (збереглися споруди Преображенського собору і дзвіниці).

14 Пальмерстон Генрі Джон Темпл (1784—1865) —лорд, англійський державний діяч, з 1852 р.— міністр внутрішніх справ, а з 1855 р.— прем’єр-міністр Великобританії. Натхненник Кримської війни 1853— 1856 ^>р.

13 Фігнер Микола Миколайович (1857—1918) —російський опериий артист (лірико-драматичний тенор).

16 Соб і нов Леонід Віталійович (1872—1934) —російський оперний артист (ліричний тенор).

17 Вот в воїнственнім азарті воєвода Пальмерсто и...— Цитується у дещо зміненому вигляді перша строфа російського казенно-патріотичного вірша «На нынешнюю войну», вперше надрукованого під цим заголовком в газеті «Северная .пчела» (1854, № 37). Вірш з’явився без позначення імені автора, яким був В. П. Алфер’єв. Схвалений царем Миколою І, широкопопулярний в роки Кримської війни, він пропагувався і в наступні десятиліття.

ЖИТЕЙСЬКЕ МОРЕ Комедія в 4 діях (протяг «Суєти»)

Вперше надруковано у вид.: Тобілевич (Карпенко-Ксірий) Іван. Драми і комедії, т. 5, с. 303—440.

Вперше виставленог8 січня 1905 р. в Києві «Трупою П. К. Саксаганського і М. К. Садовського».

Комедія була задумана як продовження сюжету «Суєти» (1903), однак приступив І. К. Тобілевич до здійснення цього наміру тільки навесні 1904 р. С. В. Тобілевич помилилася, стверджуючи, нібито «відпочивши трохи від творчої роботи письменника, Іван Карпович у серпні 1904 року почав писати п’єсу «Житейське море», продовження «Суєти» (Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі, с. 345). Насправді ж початок роботи над комедією «Житейське море», пов’язаний с перебуванням драматурга на хуторі Надія в тра&ні-червні 1904 р. Сам І. К. Тобілевич у листі до сина Назара від

18 серпня 1904 р. з хутора Надія свідчить: «Я перші дні приїзду через всякі неприємні стосунки впротяг сезону потонув був в апатію, але мало-помалу виборсався з апатії і душевно рад, бо потеря енергії — послідній ступінь до вмирання всіх духовних сил чоловіка... Енергія — все!.. І от, поборовши апатію, я прийнявся за роботу. Довго мені не вдавалося напасти на стежку, довго я сидів за письменним столом, виймаючи перо з чорнильниці і знову його умочаючи. Останки апатії давили дух. Нарешті, тільки 25 мая я почав писати нову комедію «Житейське море», протяг «Суєти» в 4 діях. Ступінь за ступенем я оживав і сьогодні вчерні скінчив. Як радісно, коли чоловік воскресне духом і хоч що-небудь зробить! Нова комеді-я містить в собі суєтну кар’єру артиста Івана Барильченка — одного з героїв «Суєти». Чи вдалась вона мені, чи ні — не знаю. Здається, нічого собі написано, хоча я ще буду працювати з місяць над конечною обробкою, але можу сказати, що поправлю тільки стиль і дещо прибавлю, а в тім вигляді, як є, комедія готова. Може, на контрактах і ти її побачиш» (Карпенко-Карий /. (Тобілевич І. К>) Твори в 3-х т., т. З, с. 263—264). А ще через деякий час у листі до сина Назара від 10 серпня 1904 р. з Катеринослава І. К. Тобілевич писав: «Я скінчив нову комедію «Житейське море» і тепер маю вже матеріал для 5-го тома» (Там же, с. 265). Через чотири дні після цього автор надсилає свою комедію до цензури:

«В Главное управление по делам печати, отделение драматической цензуры коллежского секретаря Ивана Карповича Тобилевича Прошение.

Представляя при этом в двух экземплярах рукопись пьесы «Житейське море» в 4 актах и одну 60 коп [еечную] гербовую марку, покорнейше прошу разрешить таковую к представлению на сцене и цензурованный экземпляр выслать мне в Полтаву, просветительское здание.

Коллежский секретарь Ив. Тобилевич.

14 августа 1904 г., Екатеринослав, Летний театр» (ІДДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 25, 1904, спр. 5, арк. 198).

У цензорському висновку, підписаному камергером М. Алферакі 22 листопада 1904 р., сказано: «Не находя в этой пьесе ничего предосудительного, считаю возможным разрешить ее к представлению на сцене» (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 25, 1904, спр. 5, арк. 199—200).

Цензурований примірник рукопису комедії «Житейське море» зберігається в Ленінградській державній театральній бібліотеці ім. А. В. Луна-чарського за № 74257. На ньому штамп: «К представлению дозволено. С.-Петербург. 1904, 24 ноября. Цензор драматических сочинений». У Державному музеї театрального, музичного і кіномистецтва УРСР знаходиться автограф п’єси в трьох окремих зошитах (№ 9327—9329), з якого, очевидно, робився чистовий список для цензури.

Газета «Киевлянин» від 31 грудня 1904 р. повідомляє про одержання

І. К- Тобілевичем з цензури дозволу виставляти на сцені комедію «Житейське море». Прем’єра відбулася під час виступів трупи П. К. Саксаганського

і М. К. Садовського в Києві 8 січня 1905 р. Роль Івана Барильченка грав М. К. Садовський. Рецензент газети «Киевское слово» від 10 січня 1905 р., відзначив, що сам автор у ролі артиста Стьопочки Крамарюка «дал вполне законченный со всеми психологическими тонкостями тип театрального инвалида». Після переїзду трупи до Житомира I. К. Тобілевич у листі до полтавського видавця Г. I. Маркевича від 14 березня 1905 р. пише: «П’єса «Житейське море» в Києві мала поспіх. Вона йшла 9 раз при хороших зборах. Звичайно, що цю п’єсу не тільки Животков (маловідомий антрепренер однієї з українських труп.— Р. Я.), а навіть і середня трупа не може виконать з поспіхом, тоді як «Суєту» може грать і Животков... Для

«Житейського моря» треба трьох хороших акторів, а між ними, на роль

Івана — артиста-художника, такого, як Саксаганський. Іван Семенович Лєвицький, послухавши «Житейське море», сказав: «Ця п’єса глибше захоплює душу, ніж «Суєта», вона і вища далеко «Суєти» (Карпенко-Карий

(Тобілевич /. К.). Твори. В 3-х т., т. З, с. 270).

Тим часом, поки рукопис «Житейського моря» знаходився в цензурі для здобуття дозволу до вистави і поки готувалася прем’єра вистави, автор заслав до цензури на предмет дозволу до друку п’ятий том «Драм і комедій», до якого включив і «Житейське море». Здійснило це київське видавництво «Вік» 9 листопада 1904 р., про що повідомляє автор у листі до Г. І. Маркевича в Полтаву від 17 листопада 1904 р. (рукописний відділ ІЛ, № 2871 (1511).

Головне управління в справах преси доручає розглянути п’ятий том «Драм і комедій» Санкт-Петербурзькому цензурному комітетові, останній

14 січня 1905 р. надсилає доповідну записку, в якій викладає думку цензора Андріяшева про можливість дозволити том до друку (ЦДІА СРСР у Ленінграді, ф. 776, оп. 21, 1905 р., спр. б, арк. 7). У недатованому (але написаному до 7 березня 1905 р.) листі до Г. І. Маркевича І. К. Тобілевич повідомляє, що цензура дозволила п’ятий том «Драмі комедій» До друку (ІЛ, ф. 25, № 263). А в листі до того самого адресата від 14 березня 1905 р. з Житомира ще раз повторює, що «V том цензура дозволила» (Карпенко-Карий /. (Тобілевич /. К.) Твори. В 3-х т., т. З, с. 270).

Очевидно, критичні зауваження на адресу п’єси «Житейське море» спонукали автора до змін. У листі до Г. І. Маркевича від 22 квітня 1905 р.

з хутора Надія драматург пише: «Я трохи поправив кінець в «Житейськім морі»; якби можна поправить для друку, то- добре б було, та, мабуть, не можна...» (там же, с. 271). Очевидно, видавець п’ятого тому «Драм і комедій» зацікавився зміною фіналу и’єси, бо в одному з наступних листів — від 27 серпня 1907 р. драматург знову пише: «Для ознайомлення Вас з кінцем «Житейського моря» посилаю виписку, з якої Ви побачите різницю. Різниця невелика. Коли не молена перемінить в томі кінця, то не варто задля цього задержувать випуск в світ тому» (там же, с. 272).

Але зробити це без окремого дозволу цензури буЛо неможАпво. Текст варіанта фіналу, про який говорить автор, не зберігся.

Сценічна історія «Житейського моря» досить багата і в українському дожовтневому театрі 1905—1917 рр., і в радянському українському театрі. П’єса йшла в Київському театрі -М. Садовського (у 1907—1919 рр.);

б Руському народному театрі товариства «Руська бесіда» в Галичині (у 1908—1909 рр.) і в інших трупах.

З українських радянських театральних колективів слід назвати Новий драматичний театр ім. І. Франка, який у 1920 р. в Вінниці показав «Житейське море» в постановці Г. Юри. У 1948 р. він зробив нову постановку в очолюваному ним колективі — Київському академічному театрі ім. І. Франка (прем’єра — 23 жовтня 1948 р.). У 1948 р. П. Киселевич і А. Крамаренко поставили «Житейське море» на сцені Одеського театру ім. Жовтневої революції. Значною подією театрального життя 70^х років була вистава, здійснена О. Ріпком у Львівському академічному театрі ім. М. Заньковецької.

Продовженням «Житейського моря» мала бути третя п’єса, яка замкнула б драматичну трилогію І. К. Тобілевича. В листі до Г. І. Маркевича від 23 квітня 1905 р. драматург повідомляв: «Пишу комедію на сучасну тему «Воїни і політики», хоч назви сталої ще нема. Якщо тема ця вміститься в «Старе гніздо» (протяг «Суєти»), то буду так і звать. Матеріалу сила і щодня прибавляється, тільки трудно, сильно трудно. Багато дуже типів, боюся, що не справлюсь. А все ж попробую» (там же, с. 271).

У передмові до розпочатої комедії І. К. Тобілевич писав 24 квітня 1905 р.: «Переповнений жовчю страждання, приймаюсь за комедію — «Старе гніздо». Текст передмови записаний перед початком комедії «Старе гніздо» у зошиті, який зберігається в родинному архіві Тобілевичів. Початок «Старого гнізда» за цим зошитом опублікував Ол. Дорошкевич у кн.: Тобілевич (Карпенко-Карий) Іван. Вибрані твори. З переднім словом, примітками за редакцією Ол. Дорошкевича. К., 1925, с. XIX—XX (у «Додатках»).

С. В. Тобілевич свідчить: «Іван Карпович мав намір написати ще й третю частину цієї трилогії і в ній показати Івана Барильчєнка вже не серед бурхливих хвиль житейського моря, а біля його берега, себто серед нормального, трудового життя в оточенні сільської природи. Він ніяк не міг добрати назву для цієї третьої п’єси. Називав її по-різному, але найчастіше'«У пристані» або «У берега». Велика віра була у Івана Карповича в цілющу силу для людської душі близькості природи,'роботи біля землі» (Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі, с. 347).

Текст комедії «Житейське море» подається'за вид.: Тобіл&еич (Карпенко-Карий) Іван. Драми і комедії, т. 5, с. 303—440.

1 Житейське море — образне визначення складності суспільного життя з його боротьбою, тривогами, поразками й успіхами. Вислів набув поширення в світовій літературі, зокрема і в українській.

2 Нептун — у римській міфології спочатку був бог джерел і річок. Пізніше його ототожнили з грецьким Посейдоном і вшановували як бога морів.

3 С і н о гі — Сінопська бухта на північному узбережжі Туреччини.

4 С кут ар — місто в Туреччині.^

5 Різдво — християнське свято народження Христа, що відзначається православною церквою 25 грудня за ст. ст.

6 Мефістофель — один із духів зла, демон, часто — грішний

ангел, сатана. Персонаж трагедії німецького поета Йоганна-Вольф-

ганга Гете (1749—1832) «Фауст» (завершена 1831 р.), в якій Мефістофель — одвічний руйнач протистоїть образові творця, шукача істини — Фауста.

7 ...в одежі і гримі Отелло...— тобто в головній ролі трагедії англійського драматурга Уїльяма Шекспіра (1564—1616) «Отелло, венеціанський мавр» (1604).

8 Може, і у нього є своя Дездемона, а у Дездемони

Касі о, а збоку Яго...— Йдеться про персонажі трагедії У. Шекспіра «Отелло, венеціанський мавр».

9 Родріго.— Тут мається на увазі персонаж трагедії У. Шекспіра «Отелло, венеціанський мавр».

10 ...с т р а с т ь ю бал ьзаковськаго возраста!—Мається на увазі вік героїнь романів французького письменника Опоре де Бальзака (1799—1850).

11 Пропали лукулловські обіди!..— Лукулл Луцій Ліціній (бл. 117т—бл. 56 до н. е.) — римський полководець і політичний діяч. Збагатившись під час воєнних походів, вражав сучасників розкішшю своїх бенкетів. Звідси вислів «Лукуллів бенкет».

12 Емілія.— Йдеться про персонаж трагедії У. Шекспіра «Отелло, венеціанський мавр».

- 13 Бісмарк Отто-Едуард-Леопольд фон Шенгаузен (1815—1898) — німецький державний діяч, дипломат реакційного напряму.

14 Кін Едмунд (1787—1833) —англійський актор-трагік, якого реакційна буржуазна критика презирливо називала «актором натовпу». В XIX ст. на російській сцені широко йшла комедія «Кін, або Геній і безпутство» французького письменника Александра Дюма-батька (1802—1870) в перекладі російського актора і перекладача Василя Андрійовича Каратигіна (1802—1853).

15 ...пора давно вже, як Содому, завалитись.— Содом і Гоморра — давньопалестинські міста, зруйновані землетрусом. За біблійною легендою, ця катастрофа була нібито карою жителям цих міст за їхню розбещеність. Звідси вислови «содом», «содом і гоморра», іцо означають розбещеність, а також хаос, безладдя.

16 ...т и граєш роль прекрасного Й о с и и а. — Вислін походить з біблійного оповідання про юного Йосифа, якого марно намагалася спокусити дружина єгипетського царедворця Пентефрія. Вживається у значенні: цнотлива людина.

17 Колись у Нижнім...— Йдеться про російське місто Нижній Новгород (тепер — Горький).

18...тебе Харон утопить в Стіксі...— Харон — у грецькій міфології перевізник душ померлих через річку підземного царства Ахерон. За перевіз у човні брав плату, а тому мерцеві клали в рот монету; Стікс — у грецькій міфології одна з річок, що оточували підземне царство Аїд, уособлення мороку й жаху. її воду вважали отруйною. У переносному значенні Харон — символ смерті, бути утопленим у Стіксі — померти.

ПОЯСНЕННЯ СЛІВ

Аблакат — адвокат Адамашка — гатунок шовкової тканини і вироби з цієї тканини Анахтема (анафема) — відлучення від церкви, прокляття; вживається як лайливе слово Анти к — дуже гарний, надзвичайний; пам’ятка античного мистецтва

Аршин — давня східнослов’янська міра довжини, яка вживалася до запровадження метричної системи, дорівнювала 0,711м Астролябія — прилад для вимірювання кутів, з допомогою якого до XVIII ст. визначали положення небесних світил, а пізніше робили геодезичні вимірювання

Бантйна — поперечна балка між кроквами під стелею хати; взагалі поперечина Барило — невелика посудина для рідини (найчастіше з дерева) з двома днищами і опуклими стінками, стягнутими обручами Б а та в а (батова) —лава, ряд Безесник (безёцник) —безстидник

Бирка (бйра) — однорічна вівця; ярка

Бйрса — коняча хвороба Бігунки — легкі дрожки або сани Бра — скорочена форма звертання від «брате»

Бурлака — людина без постійної роботи і постійного проживання; одинокий, неодружений чоловік Бусурман (басурман) — зневажлива назва представника магометанської віри; лайливе слово

Валах — кастрований баран Ванькйрок (ванькйр)—бічна

кімнатка, відокремлена стіною від великої кімнати Вахмістр — у дореволюційній армії старший унтер-офіцерський чин у кавалерії і кінній артилерії, якому в піхоті відповідав чин фельдфебеля Верства—давня назва міри великих віддалей, що становила 1,06 км і вживалася до запровадження метричної системи Вирло — залізний важіль, підойма

Витушка — прилад, на обертальне перехрестя якого накладають міток (півмітка) пряжі, щоб перемотати нитки в клубок Вйштапувати — вилаяти Вільгота — певна свобода в дотримуванні законів, правил, зобов’язань Волость — у дореволюційній Росії і в СРСР до 1929—1930 рр. адміністративно-територіальна одиниця, що входила до складу повіту

Волохи — назва жителів Молдавського князівства в староукраїнських писемних пам’ятках, народній поетичній творчості та мовній практиці українців у минулому

Восьмушка (восьмуха) — восьма частина фунта — міри ваги, що дорівнювала 409,5 г і застосовувалась у Росії, ^на Україні і Білорусії з X ст. до запровадження метричної системи

Г а й д у к — тут: солдат придворної охорони; слуга Г аламагати — базікати Гарапник — довгий батіг, сплетений з тонких ремінців

Г е р ц ь — окремі сутички, поєдинки українських козаків з ворогами перед боєм Г ирлйга — ціпок, часто загнутий на кінці, яким користуються пастухи, старі люди тощо Голощак — пісна рідка страва Горлова яма — яма для зберігання овочів, зерна тощо Гривня — тут: гривеник -- срібна монета в десять копійок Г р і ш — у XIX ст. в Росії — дрібна розмінна монета, що дорівнювала 1/2 копійки

Дармовйс (дармовїс) —предмет, який чіпляють, підвішують до чого-небудь для прикраси і т. ін.; підвісок, підвіска Демикитон (демікотон) — густа бавовняна привізна тканина, яку використовували в XIX ст. Державець — тут: великий землевласник, поміщик Десятина — стара російська одиниця земельної площі, яка дорівнює 1,09 га (2400 кв. м)

Д е с я т й и щ и к — селянин, що обробляв чужу землю за умовою від десятини Десятник (десяцький) — нижчий поліцейський служитель на селі, якого обирали селяни Д ж у ра — на Україні в XVI —XVIII ст. зброєносець у козацької старшини Дрік — чагарникова або напівчагарникова степова рослина родини бобових, що цвіте жовтими та білуватими квітами; в народі вживають відвар з гілок дроку

Едем — за біблійною легендою, місце блаженного існування Адама і €ші; рай, місце, що відзначається винятковою ѵкраоою і багатством природи; благодатний край

Єретуватися (іритувитися) — з'лоститнся; дратуватися, сердитися

Заві й її а — • різкий пекучий біль у грудях або животі З а г а л у и и т и — тут: поїти до безтями

Загилити — з силою вдарити

З а г р і б к и — податок за дозвіл загрібати колосся на початку косіння

З а ж й и к н — початок, перший день жнив; тут: одна з форм податку за дозвіл розпочати жнива З а к о с к и — податок за дозвіл розпочати косовицю

З а о р к и — податок за дозвіл розпочинати оранку

З а п р о д а ж и я — документ про укладення попереднього договору про продаж чого-небудь при одержанні завдатку Зашамотатись — з-а мету ш и -тись

Зливки — вершки; сметана

З л о т и й — грошова одиниця в Польщі; па Правобережній Україні місцева назва монети вартістю 15 копійок

З н й щ и т и с я --- принизити свою гідність, принизитись перед кимсь Зноровити — викликати у когось норовливість, роздратуванню Зуспіти — встигнути; зустріти, застати; несподівано з’явитися

І м і н і є — маєток

К а г л а — отвір у димоході (до стелі), який затуляють для збереження тепла К а л й т к а — торбинка для грошей; гаманець

К а н ч у к - - нагайка з переплетених ремінців

К в а р т а — міра рідких і сипких тіл (трохи більша за літр); кухоль Квіток (квиток) — квитанція, розписка, що давала право на одержання чого-пебудь Керсетка (корсетка) — верхній жіночий одяг — безрукавка, пошита в талію з кольорової тканини Кирея — верхній довгий суконний одяг із відлогою — частиною для захисту голови в негоду К і и і — військовий табір, обоз; місце перебування запорізьких козаків і гайдамаків К меть — селянин, хлібороб К и і к с е и — привітання дівчини з присіданням; реверанс Кобеняк — суконний довгий і широкий чоловічий верхній одяг

з відлогою; каптан, кпрся, сіряк

лих товарів для про-

, в о р я н и — іронічна ілих дворян; те саме, іні ходачкова шляхта волю ції на Україні інна монета вартістю гріш

старовинний чотири-іпаж з поперечними ми сидіннями; легкий двоколісний візок

- додаткова до пан-альна повинність по і ремонту мостів, 5ель, панських будин-

польська монета Шенкель — внутрішня, звернена до коня частина ноги від коліна до щиколотки, якою вершник управляє конем Шпанка— тут: шпанська вівця, тобто іспанська .вівця Штрап — штраф Шуляти—те саме, що тикати, встромляти щось колюче з загостреним кінцем Шупити — розуміти

Яловий — ялиновий Ярмулка — шапочка з м’якої матерії без околичин, яка щільно прилягає до голови

шапочки, часто з поздовжнім розрізом ззаду, який зашнуровують, стягуючи під ним волосся Очкове — податок від пасіки

П а к і л — кілок, вбитий в землю Пасмо — тут: певна кількість пря-дива-

Паювати — ділити на паї, частини Першерон — порода великих ко-ней-ваговозів, виведена у Франції в провінції Перш, «а також кінь такої породи Пйхва (піхва) —футляр для шаблі, кинджала, меча, ножа тощо

Підкоморій — суддя, який займався межуванням володінь Підстовба — тверда дощечка, якою з’єднуються в плузі чепіга

і граділь — частини плуга; стовба Плахта — жіночий одяг типу спідниці, зроблений із двох зшитих до половини полотнищ переважно вовняної картатої тканини Подорож чина— податок поміщикам за проїзд по дорозі Полудрабок — один з двох боків воза у вигляді драбини Порттабак — невеличка коробочка для тютюну, яку звичайно носять у кишені Посредник (мировий посередник) — після селянської реформи 1861 р. в Росії урядовії» чиновник, що залагоджував конфлікти між селянами та поміщиками

Постоли — м’яке селянське взуття з цілого шматка шкіри без пришивної підошви, яке звичайно носили з онучами, прив’язуючи до ніг мотузками П р и к а ж ч и к — тут: найманий

службовець у поміщика, що наглядав за якою-нсбудь ділянкою його господарства, виконував різні господарські доручення або керував господарством П р и с о г л а ш а т и — за прошу вати до чого-небудь, пропонувати щось Пристріт — за народним уявленням, хвороба, викликана чиїмсь злим поглядом Присутствіє — урядова установа.

Пробощ — парафіяльний піп Промітний — який веде справи, вдаючись до хитрощів, обману; кмітливий, пронозливий Просеренки — білі проліски ГІ р и д й у с (прудивус) — вусань, який має пишні, довгі вуса Пуд — у Росії, Білорусії та на Україні до запровадження метричної системи мір міра ваги, що дорівнює 40 фунтам (близько 16,4 кг)

Рата — термін сплати боргу, а також частина боргу, сплачена в якийсь відрізок даного терміну Рахуба — лічба, рахування Рація — тут: промова Р е н о к с — у грі в карти відсутність карти якої-побудь масті у гравця Р о з ч і п ч и т и с я скинути очіпок

з голови, розкрити голову Рукомесло - певна професія, фах; ремесло Рябіти — боятися; торопіти; ніяковіти

С а ж — рублений хлів, у якому відгодовують свиней Сакви — дві з’єднані одним полотнищем торби, які перекидають через плече або через спину коня, осла і т. ін.

С а л г а н — те саме, що салоган, салогон — бойня разом із салотопнею Саля — зал

Середо пост я — четвертий тиждень великого посту — періоду невживання скоромної їжі, що триває сім тижнів перед Великоднем

Сириця — недублена шкіра (переважно яловича, свиняча або верблюдяча), оброблена жировими речовинами, які роблять її дуже міцною та еластичною Сіпака — доскіпливий, уїдливий начальник, папський прислужник Сліпи — очі

Сотник — особа, яка очолювала сотню, обиралася спочатку козаками, а згодом призначалася гетьманом або царем С п а ш — псування, нищення трав, посівів тваринами; потрава

Сповідь — обряд покаяння в гріхах перед священиком і відпущення ним гріхів Справник — у дореволюційній Росії начальник повітової поліції

Спретчатися — сперечатися Спрягатися — об’єднуватися з кимсь для спільних дій; з’єднуватися, сполучатися способом спряження Стан — адміністративно-поліцей-.

ський підрозділ повіту Становий (становий пристав) — у дореволюційній Росії начальник місцевої поліції Староста — керівник міського чи сільського управління або самоврядування; війт; голова сільської громади; особа, що сватає жениха нареченій або нареченому Старшина — виборна особа в дореволюційний час, що керувала, відала справами якого-не-будь колективу Статкувати — добре хазяйнувати, старанно працювати Строкозйй — той, що наймався на роботу на певний строк Супоня — ремінь, яким стягають хомут, запрягаючи коня Східніше — вигідніше

Табака — тертий тютюн для нюхання

Табель — святковий день, визначений як вільний від праці, навчання тощо; табельний день Талан — доля, життєвий шлях кого-небудь 4

Таранкуватий — те саме, що віспуватий; рябий Тарантас — чотириколісний візок на довгих розворах для далекої дороги

Твар — обличчя; тварина Товар — рогата худоба Торкати — випивати Т р ё з н и й — ситний Трійчатка — плетена з трьох ременів нагайка Турляти — сильно штовхати, гнати

У л я г о м а — час, коли лягають спати У п й р — вампір

Урядник — у дореволюційній Росії нижчий чин повітової поліції, в колишній Галичині — службова особа, чиновник Утреня — церковна служба, що правиться рано-вранці; заутреня

Ф а к т о р — посередник, дрібний комісіонер, маклер Фамо — майстерня або фабрика, де валяють, збивають вовну, шерсть, пух і т. ін.; валяльня Феральний — нещасливий, фатальний

Фойда (хвойда) —легковажна жінка

Ф р і к а с ё (фрикасе) — страва, приготовлена з дрібно нарізаного м’яса в підливі Ф р у н т (фронт) — лицева сторона у шикуванні військ Фурман — візник

Характерник — чаклун, чарівник

Харкй-макогбники — дурниця; нісенітниця Харпак — бідняк, злидар Харциз — розбійник, грабіжник Холодна — приміщення для арештантів при поліцейській дільниці, волосних судах і т. п.

X о р у г з (хоругов) — корогва, підрозділ у польському та козацькому війську

Челядинець — той, що належав до челяді — дворових людей, панської прислуги Черезсідельник — частина кінської упряжі — ремінь, що проходить через сіделко від однієї голоблі до другої, підтримуючи їх

Четверть — старовинна міра об’єму сипних тіл, яка дорівнює

8 четверикам (близько 210 л) Чинш — натуральний або грошовий податок, що його платили поміщикам чи на державу в феодальній Європі Чиншовик — орендатор, який платив чинш власникові землі

Ч у м а р к а (чемёрка) — старовинний чоловічий верхній одяг, пошитий у талію з фалдами

Чумачка — чумакування, тобто перевезення на волах хліба, солі, риби та інших товарів для продажу

Шабльові дворяни — іронічна назва збіднілих дворян; те саме,

, що в Галичині ходачкова шляхта Шаг — до революції на Україні дрібна розмінна монета вартістю півкопійки; гріш Шарабан — старовинний чотириколісний екіпаж з поперечними кількарядними сидіннями; легкий однокінний двоколісний візок Шарварок — додаткова до панщини феодальна повинність по будівництву і ремонту мостів, шляхів, гребель, панських будинків і т. ін.

III е л е п а — недотепа Шеляг — старовинна найдрібніша польська монета Шенкель — внутрішня, звернена до коня частина ноги від коліна до щиколотки, якою вершник управляє конем Шпанка — тут: шпанська вівця, тобто іспанська .вівця Штрап — штраф Шуляти—те саме, що тикати, встромляти щось колюче з загостреним кінцем Шупити — розуміти

Яловий — ялиновий Яр мулка — шапочка з м’якої матерії без околичин, яка щільно прилягає до голови

ЗМІСТ

ДРАМАТИЧНІ ТВОРИ

Пояснення слів

599

Литературно-художественное издание

Академия наук Украинской ССР Издательство «Паукова думка»

БИБЛИОТЕКА УКРАИНСКОЙ ЛИТЕРАТУРЫ Дооктябрьская украинская литература

КАРПЕНКО-КАРЫЙ ИВАН КАРПОВИЧ

(1845-1907)

Драматические произведения

Составитель и автор примечаний ПИЛИПЧУК РОСТИСЛАВ ЯРОСЛАВОВИЧ Редактор тома С. Д. ЗУБКОВ Киев, издательство «Наукова думка»

На украинском языке

Художник В. М. ДОЗОРЕЦЬ Художній редактор В. П. КУЗЬ Технічний редактор I. А. РАТНПР Коректори Л. I. Семенюк, 1-І. О. Луцька

ИБ/№ Э3«2

Здано до фотонабору 30.09.88. Підписано до друку 13.10 89.

Формат 84 X Ю8'/з2. Папір друк. № 2. Літ. гари.

.Вис. друк з ФПФ. Ум. друк. -арк. 31,92. Ум. фарбо-відб. 31,92. Обл.-вид. арк. 34,7. Тираж 119 200 прим. Зам. 8-969.

Ціна 3 крб. 70 к.

Видавництво «Наукова думка».

252601, Київ 4„вул. Репіиа, 3.

Книжкова фабрика імені М. В. Фрунзе,

310057, Харків 67, вул. Доиець-Захаржевськогв, 6/8.

Карпенко-Карий І. К.

К26 Драматичні твори / Вступ, ст., упоряд. і гтриміт. Р. Я. Пилипчука; Ред. С. Д. Зубков.— К.: Наук, думка, 1989.— 608 с.: портр.— (Б-ка укр. літ. Дожовт. укр. літ.). І5ВЫ 5-12-009281-0 (в опр.) :3 крб. 70 к. 119 200 пр.

У книзі подані кращі драматичні твори видатного українського драматурга І. К. Карпенка-Карого: «Бурлака», «Сава Чалий», «Безталанна», «Хазяїн» та ін.

,, 4702590100 - 502 К М221(04) - 89 П£рЄАПЛаТ,!Є

БІБЛІОТЕКА УКРАЇНСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРИ

СЕРІЯ «ДОЖОВТНЕВА УКРАЇНСЬКА ЛІТЕРАТУРА»

*

ВИПУЩЕНО:

ІВАН КОТЛЯРЕВСЬКИЙ 1982, 320 с.

ГРИГОРІЙ КВІТКА-ОСНОВ’ЯНЕНКО.

1982, 544 с.

МАРКО ВОВЧОК

1983, 640 с.

УКРАЇНСЬКА ЛІТЕРАТУРА XVIII ст.

1983, 696 с.

ГРИГОРІЙ СКОВОРОДА

1983, 544 с.

ПЕТРО ГУЛАК-АРТЕМОВСЬКИЙ ЄВГЕН ГРЕБІНКА

1984, 608 с.

АНАТОЛІЙ СВИДНИЦЬКИЙ

1985, 576 с.

СТЕПАН РУДАНСЬКИЙ

1985, 640 с.

ЮРІЙ ФЕДЬКОВИЧ

1985, 576 с.

ІВАН НЕЧУЙ-ЛЕВИЦЬКИЙ, т. 1

1986, 640 с.

ІВАН НЕЧУЙ-ЛЕВИЦЬКИЙ, т. 2

1986, 640 с.

ЛЕСЯ УКРАЇНКА, т. 1

1986, 608 с.

13. ЛЕСЯ УКРАЇНКА, т. 2

1987, 728 с.

14. УКРАЇНСЬКІ ПОЕТИ-РОМАНТИКИ

1987, 592 с.

15. МАРКО ЧЕРЕМШИНА

1987, 448 с.

16. УКРАЇНСЬКА ЛІТЕРАТУРА XVII ст.

1987, 608 с.

17. МИХАЙЛО СТАРИЦЬКИЙ

1987, 576 с.

18. СТЕПАН ВАСИЛЬЧЕНКО

1988, 600 с.

19. МИХАЙЛО КОЦЮБИНСЬКИЙ, т. 1

1988, 584 с.

20. МИХАЙЛО КОЦЮБИНСЬКИЙ, т. 2

1988, 496 с.

21. АРХИП ТЕСЛЕНКО

1988, 480 с.

22. УКРАЇНСЬКА ЛІТЕРАТУРА XIV — XVI ст.

1988, 600 с.

23. ОЛЬГА КОБИЛЯНСЬКА

1988, 672 с.

24. ПАНАС МИРНИЙ, т. 1

1988, 752 с.

26. УКРАЇНСЬКА НОВЕЛІСТИКА

кінця XIX — початку XX ст.

1989, 688 с.

27. ПАНАС МИРНИЙ, т. 2

1989, 640 с.

ГОТУЮТЬСЯ ДО ДРУКУ:

БОРИС ГРІНЧЕНКО ВОЛОДИМИР САМІЙЛЕНКО ОЛЕКСАНДР КОНИСЬКИЙ

1

Цибаньова О. С, Літопис життя і творчості І. К. Карпенка-Карого (І. К. Тобілевича).— К., 1967.— С. 7.

2

Тобілевич С. Мої стежки і зустрічі.— К., 1957.— С. 128.

3

Франко І. Зібр. творів: У 50 т.— К., 1984.— Т. 41.— С. 511.

4

Зленко Г. Невідомий твір Карпенка-Карого//Літ. Україна.— 1971.— 26 жовт.

5

Ленін В. І. Повне зібр. творів.— Т. 2.— С. 496.

6

Рабочая правда.— 1913.— 11 июля.

7

Карпенко-Карий /. (І. К. Тобілевич). Твори: В 3 т.— К.> 1961.— Т. 3.— С. 253.

8

Там же.— С. 248.

9

Там же.— С. 258.

10

Там же.— С. 248.

11

Бог з машини (лат.).— Ред.

12

Цензурна історія цієї п’єси розпочалася з 1887 р. (ЦДІА СРСР у Ленінграді). Документальних чи мемуарних свідчень про завершення п’єси до цієї дати немає.

13

Франко /. Зібр. творів: У 50 т.— К., 1980.— Т. 27.— С. 343.

14

Карпенко-Карий /. (І. К. Тобілевич). Твори: В 3 т.— Т. 3.— С. 181.

15

Франко /. Зібр. творів: У 50 т.— Т. 37.— С. 379.

16

Мамонтов Я. ДраматургіяДобілевича//Тобілевич І. Твори: В 6 т.— X.; К., 1931.—Т. 6.—С. 177.

17

Стеценко Л. І. Карпенко-Карий (І. К. Тобілевич).— К., 1957.— С. 156.

18

О боже мій! (евр.) — Ред.

19

О, стократ чортів (польськ.).— Ред.

20

Що там до титулу, якщо немає нічого в гаманці!., (польськ.) — Ред.

21

До побачення (франц.).— Ред.

22

Хай живе Буланже, хай живе Ельзас... Ніж, виделка!.. Свиня, картбпля, хай живе батьківщина!., (франц.) — Ред.

23

Ходімо! (франц.) — Ред.

24

Я маю апетит. Ходімо їсти! (франц.) — Ред.

25

Дозвольте, як поживає батьківщина? (франц.)— Ред.

26

Щоб закінчити свою освіту, ходімо (франц.).— Ред.

27

Трошки полюбити, трошки позалицятись (франц.).— Ред.

28

Дуже дякую! (польськ.) — Ред.

29

Дочка (польськ.).— Ред.

30

Бог (польськ.).— Ред.

31

Чоловіка (польськ.).— Ред.

32

Милості (польськ.).— Ред.

33

Подружжі (польськ.).— Ред.

34

Жінок (польськ.).— Ред.

35

Падаю до ніг! (польськ.) —Ред.

36

Кірпич не єсть цегла, а сухий кізяк, котрим топлять у Херсонщині печі.

37

Погано (нім.).— Ред.

38

Ой боже мій, боже мій! (евр.) — Ред.

39

Смерть (лат.).— Ред.

40

Мати, батько (франц.).— Ред.

41

Сестра (франц.).— Ред.

42

Переодягніться (франц.).— Ред.

Content

Карпенко-Карий Іван Драматичні твори

київ

БУРЛАКА

РОЗУМНИЙ І ДУРЕНЬ

НАЙМИЧКА *

О!..

МАРТИН БОРУЛЯ

сто тисяч

ХАЗЯЇН

БІБЛІОТЕКА УКРАЇНСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРИ

1